ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.01.2022м. ДніпроСправа № 904/8796/21

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпровський трубний завод", м. Дніпро

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Павлоградський завод технологічного обладнання", м. Павлоград Дніпропетровської області

про стягнення заборгованості в сумі 373 152 грн. 54 коп. за договором позики від 08.02.2018 № 02/18

Суддя Рудь І.А.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпровський трубний завод" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою без номеру та без дати, в якій просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Павлоградський завод технологічного обладнання" заборгованість в сумі 373 152 грн. 54 коп., з яких: 300 000 грн. 00 коп. - основний борг, 24 238 грн. 36 коп. - 3% річних, 48 914 грн. 18 коп. - інфляційні втрати, відповідно до умов договору позики від 08.02.2018 № 02/18. Витрати позивача зі сплати судового збору в сумі 5 597 грн. 29 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. 00 коп. просить покласти на відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов спірного договору в частині своєчасного повернення грошових коштів.

Ухвалою господарського суду від 10.11.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, яку визнано малозначною та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними в матеріалах справи документами.

29.11.2021 на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву від 24.11.2021 № 12/Д, в якому повідомив суд про визнання позовних вимог у повному обсязі, підтвердив договірні відносини між сторонами на підставі договору позики від 08.02.2018 № 02/18 та отримання грошових коштів від позивача в сумі 300 000 грн 00 коп. Зазначив, що у зв`язку із скрутним фінансовим становищем відповідач отриману позику не повернув та на даний час не має такої можливості. Проти задоволення позовних вимог не заперечував.

30.11.2021 на адресу суду надійшла заява відповідач від 24.11.2021 № 13/Д, в якій останній не заперечував проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

02.12.2021 позивач на виконання вимог ухвали суду від 10.11.2021 надав належним чином оформлені розрахунки заявлених до стягнення сум та попередній (орієнтовний) розрахунок витрат позивача на правову допомогу.

Відповідно до ч. 9 ст. 81, ч. 9 ст. 165 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Згідно зі ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Також судом враховано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

У пункті 3 постанови № 11 від 17.10.2014 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення" визначено, що розумним, зокрема вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс Проти Греції" від 05.02.2004).

При цьому, згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо тлумачення положення "розумний строк" вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ. Критеріями оцінки розумності строку є, зокрема складність справи та поведінка заявників.

З огляду на викладене, з метою дотримання принципів господарського судочинства, суд розглянув справу в межах розумного строку.

Враховуючи приписи ч. 4 ст. 240 ГПК України, у зв`язку з розглядом справи без повідомлення (виклику) учасників справи, рішення прийнято без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані докази, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

08.02.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Дніпровський трубний завод" (позикодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Павлоградський завод технологічного обладнання" (позичальник) укладено договір позики (фінансової допомоги) № 2/18 (надалі - договір), відповідно до п. 1.1 якого, позикодавець передає позичальникові безпроцентну позику на суму 300 000 (триста тисяч) гривень, а позичальник зобов`язується повернути зазначену суму позики в обумовлений строк.

Згідно із п. 2.1 договору позикодавець має право надавати позику позичальникові частинами, у відповідності з попередньою домовленістю з іншою стороною у письмовій/усній формі.

За умовами п. 2.2. договору позика надається в безготівковому порядку платіжним дорученням шляхом перерахування відповідних коштів на поточний рахунок позичальника.

У п. 3.1. договору сторони погодили, що позика повертається через 15 календарних діб з моменту надходження вимоги про повернення, але не пізніше одного року з дня отримання грошових коштів на розрахунковий рахунок позичальника.

Термін, визначений у п.3.1. цього договору, може бути продовжений за погодженням сторін (п. 3.2. договору).

Відповідно до п. 4.1. договору до закінчення терміну, визначеного в п. 3.1 цього договору, позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму позики. Позичальник має право повернути позику частинами.

Позика повертається в безготівковому порядку платіжним дорученням шляхом перерахування відповідних коштів на поточний рахунок позикодавця (п. 4.2. договору).

Пунктом 4.3. договору передбачено, що термін та інші умови повернення позики можуть бути змінені тільки за згодою сторін, окрім випадків прямо визначених у цьому договорі.

Згідно п. 4.4. договору термін повернення позики може бути скорочений в односторонньому порядку за бажанням позичальника. Позичальник має право достроково повернути позику повністю або частково.

Відповідно до п. 7.1. договору цей договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором.

За змістом п. 7.3. договору зміни в цей договір можуть бути внесені за взаємною згодою сторін, що оформляється додатковою угодою цього договору.

В порушення взятих на себе зобов`язань, відповідач у визначений договором строк не повернув позивачу грошові кошти у розмірі 300 000 грн. 00 коп.

На виконання умов договору позивачем перераховано відповідачу грошові кошти у розмірі 300 000 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням від 09.02.2018 № 8286.

В порядку досудового врегулювання спору позивач звертався до відповідача із вимогою про повернення фінансової допомоги від 30.09.2021 № 30-09/01, яка залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Таким чином, заборгованість відповідача становить 300 000 грн 00 коп., що також підтверджується двостороннім актом звіряння розрахунків від 13.10.2021 (а.с. 16).

Із посиланням на приписи ст.. 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував додатково до сплати відповідачу 3% річних у розмірі 24 238 грн. 36 коп. за період з 09.02.2019 по 19.10.2021 та інфляційні втрати в сумі 48 914 грн. 18 коп. за період з лютого 2019 по вересень 2021.

Доказів оплати спірної вказаної заборгованості відповідачем сторонами до матеріалів справи не надано.

Предметом доказування у даній справі є обставини укладання договору, факт надання позикодавцем позичальнику поворотної безпроцентної фінансової допомоги, строк повернення позики, наявність часткового повернення позики, строк дії договору, наявність прострочення повернення позики.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.

Відносини, що виникли між сторонами у справі на підставі договору позики (фінансової допомоги) є господарськими зобов`язаннями, тому, згідно положень ст.ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За нормами ч. 3 ст. 1049 Цивільного кодексу України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За приписами ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання.

Відповідно до умов п. 3.1. договору строк повернення позики є таким, що настав 09.02.2019.

Враховуючи, що відповідачем своєчасно не повернуто отриману від позивача фінансову допомогу, суд вважає позовну вимогу про стягнення боргу у розмірі 300 000 грн. 00 коп. обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, які визначені змістом зобов`язання.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Згідно із ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіркою виконаного позивачем розрахунку 3% річних порушень чинного законодавства та умов договору не встановлено.

Щодо заявлених до стягнення з відповідача інфляційних втрат, господарський суд зазначає таке.

Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №905/21/19 наведено формулу за якою можна розрахувати інфляційні втрати: "Х" * "і-1" - 100 грн. = "ЗБ", де "Х" - залишок боргу на початок розрахункового періоду, "і-1" - офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці та 100 грн - умовна сума погашення боргу у цьому місяці, а "ЗБ" - залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці та часткового погашення боргу у цьому ж місяці). При цьому зазначено, що за наступний місяць базовою сумою для розрахунку індексу інфляції буде залишок боргу разом з інфляційною складовою за попередній місяць ("ЗБ" відповідно до наведеної формули), який перемножується на індекс інфляції за цей місяць, а від зазначеного добутку має відніматися сума погашення боржником своєї заборгованості у поточному місяці (якщо таке погашення відбувалося).

У випадку якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців підряд, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду ("ЗБ") перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу, та ділиться на 100%.

Зазначена правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 20.08.2020 у справі № 904/3546/19.

Крім того, Об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 20 листопада 2020 року у справі № 910/13071/19 надала роз`яснення, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Господарський суд перевірив розрахунок інфляційних втрат, наданий позивачем, та не встановив порушень чинного законодавства й умов договору.

Згідно із ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ч. 1 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

За нормами ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із положеннями ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Водночас, господарським судом враховано, що 29.11.2021 на адресу суду надійшов відзив відповідача від 24.11.2021 № 12/Д, відповідно до якого відповідачем визнані позовні вимоги у повному обсязі.

Частинами 1 - 3 ст. 191 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Як встановлено судом, поданий відзив від 24.11.2021 № 12/Д підписаний директором Маховим О.В., повноваження якого перевірені судом та підтверджуються витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 23-28).

Заявлене визнання позовних вимог не суперечить законодавству і не порушує чиїх-небудь прав і охоронюваних законом інтересів. За таких обставин визнання позову приймається господарським судом.

Частиною 1 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що сума сплаченого ним судового збору у розмірі 50%, що складає суму 2 798 грн 65 коп., відповідно до платіжного доручення від 25.10.2021 № 4900 підлягає поверненню з Державного бюджету України за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

В порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати позивача зі сплати судового збору в сумі 2 798 грн 64 коп. покладаються на відповідача.

Разом з тим судом враховано, що позивачем наданий попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на правову допомогу, який містить інформацію про очікування позивачем понесення таких витрат у загальній сумі 10 000 грн. 00 коп.

Господарський суд констатує, що доказів понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у зазначеній сумі матеріали справи не містять та позивачем під час судового розгляду справи не надано.

Господарський суд звертає увагу позивача, що за приписами ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

За вказаних обставин, у господарського суду відсутні правові підстави для покладення на відповідача витрат позивача на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 2, 73-79, 86, 91, 129, 130, 191, 232, 233, 236-238, 240, 241, 327 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Павлоградський завод технологічного обладнання" (51400, Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Промислова, буд. 1/15, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпровський трубний завод" (49049, м. Дніпро, вул. Євпаторійська, буд. 40, офіс 7, ) 300 000 грн 00 коп. (триста тисяч грн. 00 коп.) основного боргу, 24 238 грн 36 коп. (двадцять чотири тисячі двісті тридцять вісім грн. 36 коп.) 3% річних, 48 914 грн 18 коп. (сорок вісім тисяч дев`ятсот чотирнадцять грн. 18 коп.) інфляційних втрат, 2 798 грн 64 коп. (дві тисячі сімсот дев`яносто вісім грн. 64 коп.) витрат зі сплати судового збору.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дня складання повного судового рішення і може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 31.01.2022

Суддя І.А. Рудь