УХВАЛА

13 січня 2022 року

м. Київ

cправа № 910/17183/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Баранця О. М. - головуючого, Мамалуя О. О., Студенця В. І.,

за участю секретаря судового засідання Низенко В. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Бондаренка Олега Борисовича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю "ШАРМ-2000"

на рішення Господарського суду міста Києва

у складі судді Босого В. П.

від 12 квітня 2021 року

та на постанову Північного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Барсук М. А., Руденко М. А., Пономаренка Є. Ю.

від 15 вересня 2021 року

у справі за позовом Бондаренка Олега Борисовича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю "ШАРМ-2000"

до ОСОБА_2

про відшкодування збитків, завданих господарському товариства його посадовою особою

за участю представників:

позивача: Мельникової Л. В., Мещанінова А. М.

відповідача: Дядюри Н. О.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог.

У листопаді 2020 року Бондаренко Олег Борисович в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю "ШАРМ-2000" звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування збитків у розмірі 824 836, 78 грн, завданих господарському товариству його посадовою особою.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач, перебуваючи на посаді директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Шарм-2000" своїми протиправними діями завдав зазначеному Товариству збитки у вигляді додаткових витрат Товариства на сплату заборгованості з інфляційних втрат, трьох відсотків річних, процентів та судових витрат за судовим рішенням, на сплату виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. Як на протиправні дії відповідача позивач послався на те, що ОСОБА_2 , перебуваючи на посаді директора Товариства діяв з перевищенням своїх службових обов`язків та повноважень, навмисне в порушення умов договору позики, укладеного між позивачем та зазначеним Товариством, не виконував умов цього договору та не повернув позивачу передбачену договором позику у встановлені договором строки.

2. Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та оскаржуваної постанови апеляційного господарського суду і мотиви їх ухвалення.

Господарський суд міста Києва рішенням від 12 квітня 2021 року, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 15 вересня 2021 року, відмовив у задоволенні позову повністю.

Господарські суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивач не довів наявності усіх чотирьох загальних умов відповідальності, зокрема не надав належних, достатніх та допустимих доказів в порядку статей 76, 77, 79 Господарського процесуального кодексу, які б підтверджували протиправність поведінки відповідача, яка потягла за собою понесення Товариством з обмеженою відповідальністю "ШАРМ-2000" збитків. За висновком судів позивач не довів факт перевищення відповідачем своїх службових обов`язків та повноважень при перебуванні на посаді директора зазначеного Товариства та навмисного вчинення дій з неповернення позики, не надав належних та допустимих доказів того, що неповернення позики за договором відбулось саме внаслідок неправомірних дій відповідача як директора Товариства з обмеженою відповідальністю "ШАРМ-2000", а неможливість юридичної особи виконати грошове зобов`язання не може свідчити про безумовну вину директора підприємства.

За висновком судів заявлені у цій справі до стягнення збитки зумовлені діями саме позивача, який ініціював подання до суду позову про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ШАРМ-2000" крім суми заборгованості за договором позики, також інфляційних втрат, трьох відсотків річних, процентів, і виключно волевиявлення позивача призвело до стягнення із зазначеного товариства сум, заявлених в якості збитків у цій справі, і такі дії позивача по стягненню з товариства, власником корпоративних прав якого він є, не тільки заборгованості, а і додаткових витрат не можуть вважатись добросовісною поведінкою.

Господарський суд міста Києва додатковим рішенням від 28 квітня 2021 року заяву відповідача про ухвалення додаткового рішення задовольнив частково: стягнув з Бондаренка О. Б. на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги.

У касаційній скарзі позивач - Бондаренко Олег Борисович просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12 квітня 2021 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 15 вересня 2021 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

4. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу.

Як на підставу касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції скаржник послався на пункт 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України та зазначив про те, що суди попередніх інстанцій порушили норми процесуального права, а саме: частину першу статті 86, частину п`яту статті 236, частину першу статті 237, пункти 2, 3 частини четвертої статті 238 Господарського процесуального права, та неправильно застосували норми матеріального права, а саме: статті 89, 193 Господарського кодексу України та статті 92, 1166 Цивільного кодексу України, не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах:

1) від 04 грудня 2018 року у справі № 910/21493/17,

2) від 26 листопада 2019 року у справі № 910/20261/16,

3) від 24 червня 2020 року у справі № 922/2187/16,

4) від 25 серпня 2020 року у справі № 5023/4363/12.

5) від 13 жовтня 2020 року у справі № 5004/1694/11,

6) від 24 лютого 2021 року у справі № 904/982/19,

7) від 21 вересня 2021 року у справі № 910/1895/20,

8) від 07 жовтня 2021 року у справі № 910/12803/18.

5. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані позивачем судові рішення - без змін, посилаючись на те, що рішення Господарського суду міста Києва від 12 квітня 2021 року та постанова Північного апеляційного господарського суду від 15 вересня 2021 року ухвалені судами попередніх інстанцій з правильним застосуванням та дотриманням норм матеріального та процесуального права, з урахуванням висновків Верховного Суду, а доводи скаржника зводяться до переоцінки доказів у справі, що не компетенцією суду касаційної інстанції.

Крім того відповідач у відзиві на касаційну скаргу заявив про понесення ним витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з касаційним розглядом цієї справи та зазначив про те, що орієнтовний розмір цих його витрат складає 130 000,00 грн. Також заявник зазначив про те, що докази в підтвердження остаточного розміру понесених ним витрат у суді касаційної інстанції будуть надані суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом касаційної інстанції відповідно до частини восьмої статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

6. Оцінка аргументів учасників справи.

Верховний Суд, дослідивши доводи та аргументи, наведені позивачем у касаційній скарзі та відповідачем у відзиві на касаційну скаргу, дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за поданою позивачем касаційною скаргою на підставі пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України з огляду на таке.

Відповідно до частин першої та другої статті 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Як уже зазначалося, касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

За змістом пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже відповідно до положень пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Для цілей застосування норм процесуального права, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, таку подібність слід оцінювати за певними критеріями, а саме: змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями, з яких: змістовий є основним, а два інші (суб`єктний та об`єктний) - додатковими.

Подібність спірних правовідносин, виявлена одночасно за трьома критеріями, означатиме тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього). Але процесуальний закон не вимагає встановлювати тотожність.

Такі висновки Верховного Суду викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19.

Отже при дослідженні правовідносин на предмет їх подібності необхідно керуватися зазначеними вище критеріями змістовим, суб`єктним та об`єктним. При застосування цих критеріїв слід виходити з такого.

Основний - змістовний критерій полягає у тому, що оцінювання спірних правовідносин здійснюється за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників.

Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин та/чи їх специфічний об`єкт.

Якщо норма права не передбачає, що її дія поширюється лише на обмежене коло осіб (наприклад, лише на фізичних або на юридичних осіб чи на конкретну групу тих або інших), немає сенсу застосовувати суб`єктний критерій для встановлення подібності правовідносин у різних справах. Так само не завжди для встановлення подібності правовідносин має значення і об`єктний критерій.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних положень процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19.

Отже для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається. При цьому така подібність оцінюється з урахуванням зазначених вище критеріїв та висновків Верховного Суду щодо застосування таких критеріїв подібності.

Проаналізувавши висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 04 грудня 2018 року у справі № 910/21493/17, від 26 листопада 2019 року у справі № 910/20261/16, від 24 червня 2020 року у справі № 922/2187/16, від 25 серпня 2020 року у справі № 5023/4363/12, від 13 жовтня 2020 року у справі № 5004/1694/11, від 24 лютого 2021 року у справі № 904/982/19, від 21 вересня 2021 року у справі № 910/1895/20, від 07 жовтня 2021 року у справі № 910/12803/18, на які послався позивач у касаційній скарзі як на висновки Верховного Суду, що не були враховані судами попередніх інстанції при вирішенні спору у цій справі, суд касаційної інстанції вважає, що правовідносини у зазначених справах є неподібними правовідносинам, які склалися між сторонами у цій справі № 910/17183/20, що переглядається, саме за змістовним критерієм з огляду на таке.

Як вбачається предметом та загальною підставою спору у зазначених справах, як і у цій справі № 910/17183/20, що переглядається, є стягнення збитків, завданих юридичній особі її посадовою особою. Позовні вимоги ґрунтуються на положеннях статей 92, 1166 Цивільного кодексу України (правові підстави позову).

Верховний Суд зазначає про те, що положення статей 92, 1166 Цивільного кодексу України є загальними для застосування до правовідносин цієї категорії спорів (про стягнення збитків, заподіяних товариству його посадовою особою).

Саме лише врахування судом висновків Верховного Суду щодо застосування цих норм матеріального права, зокрема тих, на які послався позивач у касаційній скарзі, не має своїм наслідком якийсь певний однозначний результат вирішення спору. Результат розгляду судом спорів у справах про стягнення збитків, заподіяних товариству його посадовими особами, при застосуванні судом зазначених висновків обумовлюється фактичними обставинами, що встановлені судом у кожній конкретній справі, тобто залежить від встановлених судом фактичних обставин, які у кожній справі можуть бути різними.

Так, основною підставою позову цієї категорії спорів (про стягнення збитків, завданих юридичній особі її посадовою особою) є обставини, наведені позивачем в обґрунтування протиправності поведінки відповідача (виконавчого органу юридичної особи). При цьому такі обставини у кожному конкретному випадку (у кожній окремій справі) можуть бути різними, встановлюються та оцінюються судом за правилами процесуального законодавства, з урахуванням усієї сукупності встановлених у кожній конкретній справи обставин на підставі зібраних доказів.

Як вбачається в обґрунтування протиправності поведінки відповідача у цій справі № 910/17183/20 позивач послався на те, що відповідач, перебуваючи на посаді директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Шарм-2000», діяв з перевищенням своїх службових обов`язків та повноважень, які полягали у навмисному невиконанні договору позики, укладеного між зазначеним Товариством та позивачем, та неповерненні позивачу позики у визначені договором строки (бездіяльність).

Заявлені позивачем до стягнення збитки складаються із грошових коштів, стягнутих з Товариства з обмеженою відповідальністю «Шарм-2000» в якості заборгованості з інфляційних втрат, трьох відсотків річних, процентів, судового збору у виконавчому провадженні № 59597143 на виконання судового рішення, а також виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій. При цьому стягнення зазначеної заборгованості з Товариства в судовому порядку було ініційоване позивачем, який є учасником цього Товариства.

Отже основним спірним питанням (основною спірною обставиною), що становить предмет дослідження (перевірки) у цій справі, є питання (обставина) наявності у діях відповідача ознак протиправності, а саме: перевищення відповідачем своїх службових обов`язків та повноважень директора Товариства, навмисне невиконання договору позики, укладеного між зазначеним Товариством та позивачем, та неповернення позивачу позики у визначені договором строки.

Щодо обставин протиправності поведінки відповідача у справі № 910/21493/17.

У зазначеній справі в обґрунтування протиправної поведінки відповідача (посадової особи господарського товариства) позивач послався на обставини укладення відповідачем як директором господарського товариства додаткової угоди до договору поставки нафтопродуктів, яка передбачала умову відстрочення платежу, та не мала на меті здійснення реальної господарської операції та отримання прибутку товариством.

Щодо обставин протиправності поведінки відповідача у справі № 910/20261/16.

Неправомірна поведінка відповідача у зазначеній справі обґрунтована тим, що відповідач, перебуваючи на посаді директора товариства, вчинив дії, спрямовані на позбавлення товариства спеціального дозволу на геологічне вивчення надр та його подальшу передачу іншому товариству, засновником якого був відповідач, чим заподіяв товариству збитки у розмірі вартості договору, вартості геологічної інформації, без якої неможлива видача дозволу, вартості агрегату.

Щодо обставин протиправності поведінки відповідача у справі № 922/2187/16.

Підставою неправомірної поведінки відповідача у зазначеній справі позивач зазначив обставини здійснення відповідачем при здійсненні своїх повноважень директора товариства необґрунтовано завищених витрат на відрядження та їх витрачання на придбання товарів, робіт, послуг для господарських потреб, реальність яких та зв`язок з господарською діяльністю товариства є сумнівним.

Щодо обставин протиправності поведінки відповідача у справі № 904/982/19.

У зазначеній справі в обґрунтування неправомірної поведінки відповідача позивач послався на те, що відповідач при здійсненні своїх повноважень директора товариства безпідставно сплатив земельний податок на виконання податкових зобов`язань фізичних осіб - власників земельних ділянок, з якими Товариство має договірні відносини оренди землі, перед бюджетом за рахунок коштів товариства.

Щодо обставин протиправності поведінки відповідача у справі № 910/1895/20.

Як на протиправну поведінку відповідача у зазначеній справі позивач послався на обставини того, що відповідач, перебуваючи на посаді директора товариства, уклав правочини про надання цільової фінансової допомоги з підконтрольним йому іншим товариством, з перевищенням своїх повноважень та за відсутності рішення загальних зборів учасників товариства про погодження таких дій. На підставі зазначених правочинів відповідач перерахував грошові кошти товариства на підконтрольне йому інше товариство.

Щодо обставин протиправності поведінки відповідача у справі № 910/12803/18.

Як на протиправну поведінку відповідачів - керівників банку позивач послався на обставини проведення відповідачами ризикової діяльності щодо кредитування акціонерів та групи пов`язаних з ними компаній на значні суми та без належного забезпечення, здійснення пролонгації кредитних договорів, укладених з позичальниками, без встановлення графіка погашення заборгованості, прийняття рішень, на підставі яких було виведено із забезпечення (розірвано договори застави) ліквідну заставу та здійснено заміну об`єктів іпотеки на твори образотворчого мистецтва.

Отже, як вбачається, у зазначених справах в обґрунтування протиправності поведінки відповідачів позивачами були наведені зовсім інші обставини, ніж ті, що визначені позивачем підставою протиправності поведінки відповідача у цій справі № 910/17183/20. Як правило у зазначених справах позивачі послалися на конкретні вчинені відповідачами при виконанні своїх посадових обов`язків дії, яким суди надали оцінку з урахуванням саме тих конкретних обставин, що мали місце у кожній окремій справі. Обставини бездіяльності посадової особи господарського товариства, зокрема обставини невиконання зобов`язань за укладеним Товариством договором, на які послався позивач у цій справі, були відсутні в жодній із зазначених вище справ.

Крім того, як встановили суди попередніх інстанцій, у цій справі мають місце обставини, коли понесені товариством та заявлені позивачем до стягнення збитки, є наслідком дій самого позивача. Проте такі обставини у зазначених вище справах також були відсутні.

крім того Верховний Суд зазначає про те, що правовідносини у справі № 910/12803/18 хоча і стосуються стягнення збитків з керівників юридичної особи, проте, на відміну від правовідносин у цій справі № 910/17183/20, ґрунтуються на спеціальних нормах банківського законодавства (частині п`ятій статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», частинах п`ятій та шостій статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність»), що визначають особливий характер таких правовідносин. Однак правовідносини у цій справі № 910/17183/20 не стосуються банківської діяльності, а норми банківського законодавства не визначені правовою підставою позову у цій справі.

Наведене свідчить про те, що висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 04 грудня 2018 року у справі № 910/21493/17, від 26 листопада 2019 року у справі № 910/20261/16, від 24 червня 2020 року у справі № 922/2187/16, від 24 лютого 2021 року, у справі № 904/982/19, від 21 вересня 2021 року у справі № 910/1895/20 та від 07 жовтня 2021 року у справі № 910/12803/18, на які послався позивач у касаційній скарзі, були зроблені в інших, ніж у цій справі № 910/17183/20 правовідносинах: за інших фактичних обставин, на які посилалися сторони та були встановлені судами попередніх інстанцій, з урахуванням тих конкретних обставин, що склалися у кожній окремій справі, що не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними.

Верховний Суд зазначає про те, що посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 21 вересня 2021 року у справі № 910/1895/20 та від 07 жовтня 2021 року у справі № 910/12803/18 є безпідставними, оскільки станом на дати ухвалення судами попередніх інстанцій у цій справі оскаржуваних рішення (12 квітня 2021 року) та постанови (15 вересня 2021 року) зазначених постанов Верховного Суду не існувало.

Крім того зі змісту оскаржуваних позивачем рішення місцевого господарського суду та постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що суди попередніх інстанцій врахували висновки Верховного Суду щодо застосування статті 92 Цивільного кодексу України, викладені у постановах від 04 грудня 2018 року у справі № 910/21493/17 та від 26 листопада 2019 року № 910/20261/16, та вирішили спір у цій справі № 910/17183/20 з урахуванням тих фактичних обставини, що існують у цій конкретній справі. Наведеним спростовуються безпідставні твердження скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій цих висновків.

Верховний Суд не бере до уваги посилання позивача у касаційній скарзі на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 25 серпня 2020 року у справі № 5023/4363/12 та від 13 жовтня 2020 року у справі № 5004/1694/11, оскільки посилання скаржника на зазначені висновки Верховного Суду стосуються порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права щодо дослідження та оцінки наявних в матеріалах справи доказів. Фактично скаржник, посилаючись на зазначені висновки Верховного Суду не погоджується з наданою судами попередніх інстанцій оцінкою обставин справи щодо протиправної поведінки відповідача та наявних в матеріалах справи доказів. Ці посилання скаржника зводяться до встановлення обставин справи, оцінки доказів, наявних в матеріалах справи, що з огляду на визначені в статті 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи судом касаційної інстанції не є компетенцією суду касаційної інстанції.

Крім того, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права позивач не визначив пункт 4 абзацу 1 частини другої статті 287 та частини першу, третю статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень у цій справі.

З огляду на викладене суд касаційної інстанції зазначає про те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України є необґрунтованою та не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

З огляду на викладене касаційне провадження за касаційною скаргою Бондаренка Олега Борисовича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «ШАРМ-2000» на рішення Господарського суду міста Києва від 12 квітня 2021 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 15 вересня 2021 року у справі № 910/17183/20 підлягає закриттю на підставі пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частин другої та третьої статті 314 Господарського процесуального кодексу України процедурні питання, пов`язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Постанова або ухвала суду касаційної інстанції оформлюється суддею- доповідачем (іншим суддею, якщо суддя-доповідач не згодний з постановою/ухвалою) і підписується всім складом суду, який розглядав справу, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 910/4647/18).

З огляду на наявність заяви відповідача про вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, понесених ним у зв`язку з касаційним розглядом цієї справи, Верховний Суд зазначає, що згідно з частиною восьмої статті 129 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції розгляне цю заяву після подання заявником відповідних доказів понесення цих витрат та їх розміру протягом п`яти днів після ухвалення цього судового рішення.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку ця заява залишається без розгляду.

Керуючись статтями 234, 235, пунктом 5 частини першої статті 296, статтею 314 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Бондаренка Олега Борисовича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «ШАРМ-2000» на рішення Господарського суду міста Києва від 12 квітня 2021 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 15 вересня 2021 року у справі № 910/17183/20 закрити.

2. Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її оголошення та не підлягає оскарженню.

Головуючий О. Баранець

Судді О. Мамалуй

В. Студенець