УХВАЛА
19 січня 2022 року
м. Київ

cправа № 910/15696/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснова Є. В. головуючого, Мачульського Г. М., Уркевича В. Ю.,
секретар судового засідання Астапова Ю. В.,
розглядаючи у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Управління каналу Дніпро-Донбас на постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.10.2021 (колегія суддів: Михальська Ю.Б., Іоннікова І. А., Тищенко А. І.) та рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2021 (суддя Грєхова О. А.) у справі
за позовом Управління каналу Дніпро-Донбас до: 1) Дніпропетровської обласної ради, 2) Петриківської районної організації Дніпропетровської обласної організації Українського товариства мисливців та рибалок, 3) Дніпропетровського обласного управління лісового та мисливського господарства про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору,
за участю представників:
позивача Кучерук А. В.,
відповідача-1не з`явилися,
відповідача-2 Лучко М. О.,
відповідача-3 не з`явилися,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1. Управління каналу Дніпро-Донбас звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Дніпропетровської обласної ради (відповідач-1), Петриківської районної організації Дніпропетровської обласної організації Українського товариства мисливців та рибалок (відповідач-2), Дніпропетровського обласного управління лісового та мисливського господарства (відповідач-3) про визнання незаконним та скасування рішення Дніпропетровської обласної ради від 21.06.2013 № 451-19/VI "Про надання в користування мисливських угідь", визнання недійсним договору від 05.07.2013 про умови ведення мисливського господарства між Дніпропетровським обласним управлінням лісового та мисливського господарства та Петриківською районною організацією Дніпропетровської обласної організації Українського товариства мисливців та рибалок.
2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірним рішенням та укладеним на його підставі договором порушуються вимоги статті 22 Закону України "Про мисливське господарство та полювання", оскільки відповідачем-1 не було отримане погодження від Управління каналу Дніпро-Донбас щодо надання у користування відповідачу-2 мисливських угідь.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
3. Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.04.2021, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 04.10.2021, у задоволенні позову відмовлено.
Короткий зміст касаційної скарги
4. Управління каналу Дніпро-Донбас у касаційній скарзі просить рішення та постанову скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.
5. Скарга мотивована неправильним застосуванням та порушенням судами норм чинного законодавства, зокрема, статті 22 Закону України "Про мисливське господарство та полювання", статті 21 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), а також прийняттям судових рішень без урахування правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду.
Узагальнений виклад позицій інших учасників справи
6. Відзивів на касаційну скаргу від інших учасників справи не надходило.
Позиція Верховного Суду
7. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
8. Висновок про те, що така подібність означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу правовідносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин) викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32), від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38), від 11.04.2018 у справі № 910/12294/16 (пункт 16), від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16 (пункт 40), у постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15, від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16, від 13.09.2017 у справі № 923/682/16 тощо).
9. Висновок про те, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 373/1281/16-ц, від 16.05.2018 у справі № 760/21151/15-ц, від 29.05.2018 у справах № 305/1180/15-ц і № 369/238/15-ц (реєстровий номер 74842779), від 06.06.2018 у справах № 308/6914/16-ц, № 569/1651/16-ц та № 372/1387/13-ц, від 20.06.2018 у справі № 697/2751/14-ц, від 31.10.2018 у справі № 648/2419/13-ц, від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11, від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц тощо).
10. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 конкретизувала висновки щодо визначення подібності правовідносин та зазначила, що конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
11. Суди попередніх інстанцій, приймаючи оскаржувані судові рішення, виходили з того, що відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
12. Суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
13. З огляду на зазначене підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
14. Таким чином, позивачем при зверненні до суду з позовом у даній справі має бути у першу чергу доведено факт порушення його суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу з боку відповідачів.
15. У позовній заяві позивач наголосив на тому, що із серпня 2019 року на території Управління каналу Дніпро-Донбас у Петриківському районі полюють мисливці Петриківської районної організації Українського товариства мисливців і рибалок, пояснюючи своє знаходження погодженими Дніпропетровською обласною радою межами мисливських угідь і наявністю відповідного укладеного договору.
16. Однак, як встановлено судами, позивачем жодних доказів на підтвердження зазначених обставин до матеріалів справи не надано.
17. Натомість згідно з відповіддю Дніпропетровського обласного управління лісового та мисливського господарства від 03.12.2020 № 758, із серпня 2019 року до облуправління на розгляд та для винесення постанов щодо притягнення до адміністративної відповідальності порушників чинного природоохоронного законодавства не надходило.
18. Відповідно до відповіді Петриківського відділення поліції Новомосковського відділу поліції Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області від 01.12.2020 № 50./Ш-20ад до відділення поліції, починаючи із серпня 2019 року не надходило звернень від працівників та посадових осіб позивача чи інших громадян про факти незаконного полювання на території каналу Дніпро-Донбас.
19. Судами також встановлено, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що Управління каналу Дніпро-Донбас станом на дату прийняття Дніпропетровською обласною радою рішення від 21.06.2013 № 451-19/VI було власником чи користувачем земельних ділянок, на яких розташовані мисливські угіддя, надані відповідачу-2.
20. З огляду на викладене суди дійшли висновку про недоведеність позивачем порушення оскаржуваним рішенням його суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого ним подано позов у даній справі, та відмовили в задоволенні позовних вимог у цій частині.
21. Оскільки порушення прав позивача внаслідок прийняття зазначеного рішення судами не встановлено, у задоволенні вимоги про визнання недійсним договору, укладеного на виконання цього рішення, також відмовлено.
22. Посилання скаржника на наявність прямих норм закону, які забороняють проведення будь-яких дій і знаходження на території каналу Дніпро-Донбас сторонніх осіб, оскільки територія каналу Дніпро-Донбас включена до переліку об`єктів державної власності, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави, судами не враховано з огляду на невстановлення факту порушення прав позивача оспорюваним рішенням.
23. Суд апеляційної інстанції також розглянув аргумент позивача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права у зв`язку з відмовою у задоволенні клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, оскільки відмова суду в задоволенні такого клопотання не призвела до порушення процесуальних прав позивача, враховуючи подальшу особисту присутність представника позивача у судових засіданнях, та не є у відповідності до частини 3 статті 277 ГПК України обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
24. У справі № 910/22319/16, на постанову Верховного Суду у якій міститься посилання в касаційній скарзі, розглядався позов ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Наукововиробниче підприємство "Темп 3000" про визнання недійсним договору про закупівлю в частині включення в оплату за товар податку на додану вартість та стягнення грошових коштів.
Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в позові, оскільки позивач не довів невідповідність оспорюваного пункту чинним нормативно правовим актам, зокрема, абзацам 1, 2 пункту 32 підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України.
25. Таким чином, правовідносини, які склалися між сторонами у справі, яка розглядається, відрізняються від правовідносин у вищезазначеній справі. При цьому справи відрізняються предметами та підставами позовів, змістом правовідносин, а також фактично-доказовою базою (обставинами справ та зібраними у них доказами).
Отже, правовідносини у справі на яку посилається скаржник, не є подібними правовідносинам у справі, що розглядається.
26. У касаційній скарзі також міститься посилання на постанову Вищого господарського суду України від 11.08.2020 у справі № 50/550-50/560. Проте постанови Вищого господарського суду України не є джерелом правозастосовчої практики в розумінні частини 4 статті 236 ГПК України, а відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, а не Вищого господарського суду України. Таким чином, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.
27. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
28. У зв`язку з тим, що Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження відповідно до приписів статті 296 ГПК України, судовий збір за розгляд касаційної скарги покладається на скаржника та поверненню відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" не підлягає.
Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Управління каналу Дніпро-Донбас на постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.10.2021 та рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2021 у справі № 910/15696/20 закрити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.
Суддя Є. В. Краснов
Суддя Г. М. Мачульський
Суддя В. Ю. Уркевич