ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2022 року м. Херсон Справа № 923/662/21

Господарський суд Херсонської області у складі судді Немченко Л.М., за участю секретаря судового засідання Степанової Н.Д., розглянувши справу

за позовом: Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Херсонської філії ДП "Адміністрація морських портів України" (73003, м.Херсон, пр-т Ушакова, 4, код ЄДР 38728533)

до: Приватного акціонерного товариства "Судноплавна компанія "Укррічфлот" (м.Київ, вул.Електриків, 8, код ЄДР 00017733)

про усунення перешкод у користуванні майном

за участю представників сторін:

від позивача - Хільчук М.О., представник, витяг з ЄДР;

від відповідача - Скворцов М.О., адвокат, ордер серія ВН № 1047828 від 01.06.21;

Мартиновець Т.Ю., представник, довіреність №1-1-14/23.12.21/1 від 23.12.2021.

в с т а н о в и в:

14.05.2021 до господарського суду надійшла позовна заява Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Херсонської філії ДП "Адміністрація морських портів України" з вимогами про:

- зобов`язання ПАТ «СК «Укррічфлот» не здійснювати будь-яких дій, що перешкоджають ДП «АМПУ» користуватися та розпоряджатися причалами №№ 1-7 та причалом КОФ, які розташовані за адресою: м. Херсон, Одеська площа, 6 шляхом надання вільного, безоплатного та цілодобового доступу працівникам ДП «АМПУ», контрагентам ДП «АМПУ» та третім особам, які діють в інтересах та за згодою ДП «АМПУ», до причалів №№ 1-7 та причалу КОФ, які розташовані за адресою: м. Херсон, Одеська площа, 6 на земельній ділянці під кадастровим номером :08:004:0061, яка знаходиться в оренді ПАТ «СК «Укррічфлот»;

- зобов`язання ПАТ «СК «Укррічфлот» припинити дії, що перешкоджають ДП «АМПУ» користуватися та розпоряджатися причалом КОФ, ГТС - 023; інвентарний номер 1030037, рік побудови 1984, довжина 102,00 м, який розташований за адресою: м. Херсон, площа Одеська, 6, шляхом заборони ПАТ «СК «Укррічфлот» вчиняти дії зі стоянки та швартування будь-яких суден біля причалу КОФ.

Позов обґрунтовано твердженням про вчинення відповідачем дій, які перешкоджають позивачу реалізовувати право господарського відання відносно нерухомого майна - причалів №№1-7 та КОФ.

Ухвалою суду від 31.05.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та призначено підготовче засідання на 22.06.2021.

22.06.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву.

За результатами судового засідання 22.06.2021 у зв`язку з необхідністю у наданні часу позивачу для ознайомлення з відзивом на позовну заяву та підготовки позиції щодо обставин, наведених у відзиві на позов, суд протокольною ухвалою оголосив у підготовчому засіданні перерву до 14.07.2021.

14.07.2021 суд протокольною ухвалою оголосив у підготовчому засіданні перерву до 02.08.2021.

Розпорядженням керівника апарату суду 02.08.2021 № 382 у зв`язку із закінченням п`ятирічного терміну повноважень з здійснення правосуддя судді Павленко Н.А., призначено повторний автоматизований розподіл справи № 923/662/21.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.08.2021 справу № 923/662/21 розподілено судді Немченко Л.М., яка приймається нею до свого провадження.

Ухвалою Господарського суду Херсонської області від 04.08.2021 постановлено прийняти справу № 923/662/21 до провадження судді Немченко Л.М., призначити розгляд справи у підготовчому засіданні на 12.10.2021.

Ухвалою Господарського суду Херсонської області від 12.10.2021 постановлено розгляд справи відкласти. Призначити розгляд справи у підготовчому засіданні на 11.11.2021.

В судовому засіданні 11.11.2021 оголошено перерву до 19.11.2021.

19.11.2021 в судовому засіданні постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в засіданні на 14.12.2021.

В судовому засіданні 14.12.2021 судом розпочато розгляд справи по суті та оголошено перерву до 24.12.2021.

Ухвалою від 24.12.2021 суд відклав розгляд справи по суті на 10.01.2021.

За підсумками розгляду справи в судовому засіданні 10.01.2021 суд видалився до нарадчої кімнати для прийняття рішення, після чого оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

Позиція позивача:

Позов обґрунтовано твердженням про вчинення відповідачем дій, які перешкоджають позивачу реалізовувати право господарського відання відносно нерухомого майна - причалів №№1-7 та КОФ.

Позивач вважає, що захистити його права можливо шляхом усунення перешкод у здійсненні права користування причалами №№1-7, КОФ, які знаходяться на балансі ХФ ДП «АМПУ» (Адміністрації Херсонського МП) в порядку ст. 391 ЦК України.

Позивач зазначає те, що згідно пункту 2.1 Положення про Херсонську філію державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрацію Херсонського морського порту), що затверджене наказом Міністерства інфраструктури України від 28.05.2019 № 404, філія створена з метою забезпечення функціонування морського порту Херсон, організації та забезпечення безпеки мореплавства, утримання та ефективного використання державного майна, закріпленого за філією та отримання прибутку.

На виконання наказу Міністерства інфраструктури України № 598 від 13.08.2019 «Про безоплатну передачу майна державного підприємства «Херсонський морський торговельний порт» за актом приймання-передачі від 12.02.2020, затвердженим Міністром інфраструктури України, державне підприємство «Херсонський морський торговельний порт» безоплатно передало з балансу, а державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Херсонської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Херсонського морського порту) прийняла на баланс 8 інвентарних одиниць основних засобів нерухомого майна, а саме:

- вантажний причал № 1; ГТС - 016; інвентарний номер 1030030, рік побудови 1946, довжина 120,00 м;

- вантажний причал № 2; ГТС - 017; інвентарний номер 1030031, рік побудови 1949, довжина 140,00 м;

- вантажний причал № 3; ГТС - 018; інвентарний номер 1030032, рік побудови 1986, довжина 114,50 м;

- вантажний причал № 4; ГТС - 019; інвентарний номер 1030033, рік побудови 1986, довжина 133,00 м;

- вантажний причал № 5; ГТС - 020; інвентарний номер 1030034, рік побудови 1984, довжина 95,00 м;

- вантажний причал № 6; ГТС - 021; інвентарний номер 1030035, рік побудови 1984, довжина 98,00 м;

- вантажний причал № 7; ГТС - 022; інвентарний номер 1030036, рік побудови 1984, довжина 113,00 м;

- причал комплексу обслуговування флоту (КОФ); ГТС - 023; інвентарний номер

1030037, рік побудови 1984, довжина 102,00 м, які розташовані за адресою: м. Херсон, площа Одеська, 6.

Згідно свідоцтва про право власності серія ЯЯЯ № 674504 від 26.06.2006 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серія ССА № 416927 від 26.06.2006 власником вищевказаних причалів є Держава в особі Міністерства інфраструктури України.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про морські порти України» державні стратегічні об`єкти портової інфраструктури та інше державне майно, закріплене за адміністрацією морських портів України, належать їй на праві господарського відання. Адміністрація морських портів України володіє, користується та розпоряджається закріпленим за нею державним майном з урахуванням його цільового призначення.

Враховуючи вимоги ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та на виконання п. 2 Наказу № 598 від 13.08.2019 право господарського відання на об`єкти державної власності -причали №№1-7, КОФ, розташовані за адресою: м. Херсон, площа Одеська; 6, за ДП «АМПУ» було зареєстровано 05.03.2021.

Доступ до причалів №№ 1-7 та КОФ, які розташовані за адресою м. Херсон, Одеська площа, 6 з суші можливий лише по земельній ділянці під кадастровим номером :08:004:0061, площею 9,1310 га, яка знаходиться в оренді ПрАТ «СК «Укррічфлот» та огорожена парканом з воротами та прохідними з цілодобовою охороною.

Рішенням Господарського суду м. Києва по справі № 910/13850/13 від 05.08.2013 ПрАТ «СК «Укррічфлот» встановлено сервітут на 49 років щодо об`єктів нерухомого майна, а саме вантажних причалів №№ 1-7.

Позивач стверджує, що причал КОФ не увійшов до переліку об`єктів, на який встановлено сервітут вищезазначеним рішенням Господарського суду м. Києва.

Позивач зазначає, що рішенням Господарського суду м. Києва по справі № 910/13850/13 від 05.08.2013, згідно якого відповідач отримав право безперешкодного користування вищевказаними причалами не тільки не обмежує право позивача, а й, більш того, відповідно до пункту 7 резолютивної частини рішення встановлює, що сервітут не позбавляє власника майна права володіння, користування та розпорядження майном.

Рішення суду по справі № 910/13850/13 від 05.08.2013 року жодним чином не забороняє позивачу реалізовувати право господарського відання. В силу положень статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Власність зобов`язує.

Вказані норми закону зобов`язують позивача проводити технічні огляди, оформлювати відповідну технічну документацію, планувати та проводити ремонти.

За твердженням позивача, намагаючись реалізувати своє право та виконати належні обов`язки, передбачені, зокрема п.п. 1.2, 1.4, 2.2, 2.4, 3.1 Правил технічної експлуатації річкових портових гідротехнічних, споруд, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 29.03.2004 № 251, позивач неодноразово звертався до відповідача з відповідними листами, намагався потрапити до причалів, однак через цілеспрямовані, непослідовні та штучні перепони з боку відповідача повноцінно реалізувати цього не міг.

Позивач також вказує, що на момент звернення до суду з позовом та впродовж розгляду справи відповідачем вчиняються дії та створюються перешкоди, які унеможливлюють реалізацію прав позивача щодо вищезазначеного майна, що, в свою чергу, змушує звернутися до суду з метою захисту законних прав та інтересів.

Позиція відповідача:

Відповідач не погоджується з позовною заявою з наступних підстав.

ПрАТ «СК «Укррічфлот» користується спірними причалами на підставі сервітуту, що встановлений рішенням Господарського суду м. Києва від 05.08.2013 у справі № 910/13850/13 та має вносити річну плату за користування майном (у т.ч. спірними причалами) у розмірі 15% (п`ятнадцять відсотків), що встановлюється на підставі критеріїв, викладених у Методиці розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 за № 786. Інших обов`язків ПрАТ «СК «Укррічфлот» рішення Господарського суду м. Києва від 05.08.2013 у справі № 910/13850/13 не встановлює.

На думку відповідача, посилання позивача на норми Закону України «Про морські порти України», в тому числі стосовно визначення портового оператора, є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 2 вказаного Закону його дія не поширюється на річкові порти.

Відповідач зазначає про неодноразове надання доступу працівникам позивача до спірних причалів шляхом оформлення разових перепусток, що також підтверджується відомостями з журналу реєстрації відвідувачів.

Правова позиція позивача зводиться лише до незгоди останнього з протиепідеміологічними заходами, які були запроваджені ПрАТ «СК «Укррічфлот» наказом від 30.09.2020 №85/1а, а також особливостей режиму відвідання підприємства ПрАТ «СК «Укррічфлот».

Окрім незгоди з протиепідеміологічними заходами відповідача, правова позиція позивача також обумовлена незгодою останнього з порядком проведення технічних оглядів спірних причалів та оформлення відповідної технічної документації. Так, позивач неодноразово наполягав на проведенні за його ініціативою спільних регулярних технічних оглядів за участю ПрАТ «СК «Укррічфлот», як експлуатуючої організації, та ДП «АМПУ», як балансоутримувача, а також наголошує на наявності підстав включення спірних причалів до Реєстру гідротехнічних споруд морських портів України.

Однак відповідач посилається на те, що норми Положення про організацію та порядок здійснення технічного нагляду за гідротехнічними спорудами воднотранспортного комплексу, затвердженому наказом Міністерства інфраструктури України №21 від 16.01.2014, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 10 лютого 2014 за №269/25046, не передбачають такого виду огляду гідротехнічних споруд, як спільний регулярний технічний огляд за участю експлуатуючої організації та балансоутримувача. Так само не передбачається і можливість проведення технічних оглядів гідротехнічних споруд на підставі заявок/звернень будь-яких третіх осіб (в т.ч. позивача, як балансоутримувача спірних причалів), які не набули статусу експлуатуючої організації.

Також, на думку відповідача, не відповідають дійсності доводи позивача про те, що причал КОФ не увійшов до об`єктів, на які встановлено сервітут ПрАТ «СК «Укррічфлот» за рішенням Господарського суду м. Києва від 05.08.2013 у справі № 910/13850/13, оскільки зміна інвентарного номеру причалу КОФ жодним чином не впливає на розповсюдження на нього права сервітуту ПрАТ «СК «Укррічфлот».

Мотивувальна частина рішення та правові висновки суду:

Суд встановив, що ПрАТ «СК «Укррічфлот» користується спірними причалами на підставі сервітуту, встановленого рішенням Господарського суду м. Києва від 05.08.2013 у справі № 910/13850/13, залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.12.2013 та постановою Вищого господарського суду України від 02.04.2014.

Відповідно до п. 3 резолютивної частини вищевказаного рішення Господарського суду м. Києва від 05.08.2013 у справі № 910/13850/13 відповідач набув наступних прав щодо користування майном (у т.ч. спірними причалами):

- право безперешкодного користування майном, щодо якого встановлено сервітут для здійснення основної діяльності, а саме: виконання вантажно-розвантажувальних робіт на вантажних районах порту, пристанях, причалах, як власних, так і контрагентів; приймання, видача та зберігання вантажів, в тому числі паливно-мастильних матеріалів; здійснення внутрішніх та міжнародних перевезень пасажирів та вантажів всіма видами транспорту, агентування та фрахтування морського та торгового флотів; агентування та фрахтування повітряних, морських і річкових суден; надання послуг з внутрішніх і міжнародних перевезень пасажирів, вантажів повітряним транспортом; надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів річковим, морським транспортом та змішаним транспортом «річка-море»; надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом; надання послуг з перевезення пасажирів, вантажів залізничним транспортом; виконання робіт з ремонту, переобладнання, модернізації кораблів та суден, плавзасобів, будівництво важких плавучих кранів та суден інших типів та призначення, виготовлення виробів машинобудування, суднового, загально промислового та іншого призначення, нестандартного обладнання, відливок, штамповок, товарів народного споживання з високою якістю та властивостями, що відповідають попиту споживачів; виконання комплексу робіт з виготовлення та ремонту підйомно-транспортного та іншого нестандартного обладнання; виконання комплексу робіт з очищення та фарбування суден, металевих каркасів, цистерн, танків, резервуарів, тощо; очищення поверхні акваторії порту від забруднень, організація прийому нафтопродуктів, стічних вод, лояльних (підстанцевих) вод з об`єктів, що ремонтуються та інших об`єктів; послуги з надання механізованих вантажних причалів під стоянку та відстій кораблів та суден, а також виконання функцій портосховища; нафтоперевалювальні роботи; виконання монтажних та ремонтних робіт електричних кабелів різної напруги та трансформаторних підстанцій; виконання монтажних, ремонтних та пусконалагоджувальних робіт для технологічного обладнання, вантажопідйомних засобів, механізмів та вентиляційних систем; перевірка конструкторсько-технологічних засобів електрозахисту кораблів та контролю захисту суден від електрокорозії; проектування спеціальних об`єктів; проектні роботи з будівництва споруд та будівель виробничого призначення, соціально-побутового, житлового призначення, а також інженерних комунікацій до них; здійснення всіх видів загально-будівельних робіт; виконання ремонтних, монтажних, будівельних робіт, ремонтних робіт будівель промислового та цивільного призначення, а також інженерних комунікацій до них; організація та надання транспортно-експедиційних послуг під час перевезення вантажів різними видами транспорту (морським, автомобільним, річним та залізничним) в тому числі і в зовнішньоекономічній діяльності; вантажно-розвантажувальні роботи та транспортно-складська діяльність; послуги з прийому, передачі, накопичення, сортування, комплектуванню, доопрацювання вантажів; фрахтування національних та іноземних суден; облік вантажів, та інші види діяльності, необхідні для виконання робіт з транспортно-експедиційного обслуговування; виконання буксирувальних та водолазних робіт, зокрема в доках; пошук (розвідка) корисних копалин, видобування корисних копалин; проведення днопоглиблювальних робіт на землях водного фонду; операції у сфері поводження з небезпечними відходами; надання послуг на СЛІПі на надання послуг по докуванню суден стороннім організаціям;

- право використовувати майно для вивантаження, навантаження, складання та зберігання піску, каміння, щебеню, інших будівельних матеріалів, а також будь-яких інших вантажів;

- право здійснювати власними силами та за власний рахунок ремонти, усунення окремих несправностей і пошкоджень майна, проходження технічних оглядів, розробку та погодження технічної документації, отримання відповідних документів щодо придатності майна до експлуатації за призначенням у випадках, коли власник (володілець, орган управління, балансоутримувач) не здійснює таких дій своєчасно або коли за обставинами такі дії повинні бути здійсненні невідкладно для забезпечення безперебійної роботи ПАТ «СК «Укррічфлот» з наступним відшкодуванням за рахунок власника (володільця, органу управління, балансоутримувача) обґрунтованих витрат, понесених ПАТ «СК «Укррічфлот» у зв`язку з виконанням таких дій, у порядку, передбаченому законодавством;

- право вступати у відносини з контролюючими органами та службами, класифікаційними товариствами та іншими особами як експлуатуюча організація щодо підтримання експлуатаційної придатності майна, пред`явлення майна до оглядів і обстежень, надання та отримання відповідних документів;

- право встановлювати в межах компетенції експлуатуючої організації правила поведінки третіх осіб (судновласників, капітанів суден та членів суднових команд, вантажовідправників, вантажоодержувачів та їх представників, пасажирів, працівників/представників інших підприємств, установ та організацій тощо) при здійсненні будь-яких дій, бездіяльності, операцій на причалах, біля причалів та іншого майна;

- право встановлювати і обслуговувати навігаційні знаки, стовпчики, вогні, будь-які інші попереджувальні знаки та оголошення для забезпечення безпеки судноплавства тощо;

- право вчиняти всі дії, що можуть бути необхідними для роботи ПАТ «СК «Укррічфлот».

Крім цього, рішенням Господарського суду м. Києва від 05.08.2013 у справі № 910/13850/13 встановлено наступне:

- сервітут встановлюється на 49 років (п. 4 резолютивної частини рішення Господарського суду м. Києва від 05.08.2013 у справі № 910/13850/13);

- ПАТ «СК «Укррічфлот» вносить річну плату за користування майном у розмірі 15 % (п`ятнадцять відсотків), що встановлюється на підставі критеріїв викладених у Методиці розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 р. за №786 (п. 5 резолютивної частини рішення Господарського суду м. Києва від 05.08.2013 у справі № 910/13850/13);

- даний сервітут не підлягає відчуженню (п. 6 резолютивної частини рішення Господарського суду м. Києва від 05.08.2013 у справі № 910/13850/13);

- сервітут не позбавляє власника майна права володіння, користування та розпорядження майном (п. 7 резолютивної частини рішення Господарського суду м. Києва від 05.08.2013 у справі № 910/13850/13);

- сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності (господарського відання, оперативного управління) чи зміни органу управління майном, поділу майна, перейменування майна, об`єднання в один інвентарний об`єкт з іншим майном, зміни поштової адреси, зміни інвентарного номеру, а також у разі поєднання в одній особі власника майна та володільця майна (п. 8 резолютивної частини рішення Господарського суду м. Києва від 05.08.2013 у справі № 910/13850/13);

- збитки, завдані ПАТ «СК «Укррічфлот» власникові (володільцеві) майна, відшкодовуються на загальних підставах (п. 9 резолютивної частини рішення Господарського суду м. Києва від 05.08.2013 у справі № 910/13850/13);

- збитки, завдані порушенням власником та/або володільцем прав ПАТ «СК «Укррічфлот», встановлені цим сервітутом, відшкодовуються на загальних підставах (п. 10 резолютивної частини рішення Господарського суду м. Києва від 05.08.2013 у справі № 910/13850/13).

З матеріалів справи вбачається, що на виконання наказу Міністерства інфраструктури України № 598 від 13.08.2019 «Про безоплатну передачу майна державного підприємства «Херсонський морський торговельний порт» за актом приймання-передачі від 12.02.2020, затвердженим Міністром інфраструктури України, державне підприємство «Херсонський морський торговельний порт» безоплатно передало з балансу, а державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Херсонської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Херсонського морського порту) прийняла на баланс 8 інвентарних одиниць основних засобів нерухомого майна, а саме:

- вантажний причал № 1; ГТС - 016; інвентарний номер 1030030, рік побудови 1946, довжина 120,00 м;

- вантажний причал № 2; ГТС - 017; інвентарний номер 1030031, рік побудови 1949, довжина 140,00 м;

- вантажний причал № 3; ГТС - 018; інвентарний номер 1030032, рік побудови 1986, довжина 114,50 м;

- вантажний причал № 4; ГТС - 019; інвентарний номер 1030033, рік побудови 1986, довжина 133,00 м;

- вантажний причал № 5; ГТС - 020; інвентарний номер 1030034, рік побудови 1984, довжина 95,00 м;

- вантажний причал № 6; ГТС - 021; інвентарний номер 1030035, рік побудови 1984, довжина 98,00 м;

- вантажний причал № 7; ГТС - 022; інвентарний номер 1030036, рік побудови 1984, довжина 113,00 м;

- причал комплексу обслуговування флоту (КОФ); ГТС - 023; інвентарний номер

1030037, рік побудови 1984, довжина 102,00 м, які розташовані за адресою: м. Херсон, площа Одеська, 6.

Відповідно до свідоцтва про право власності серія ЯЯЯ № 674504 від 26.06.2006 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серія ССА № 416927 від 26.06.2006 власником вищевказаних причалів є Держава в особі Міністерства інфраструктури України.

05.03.2021 за ДП «АМПУ» було зареєстровано право господарського відання на об`єкти державної власності - причали №№1-7, КОФ, розташовані за адресою: м. Херсон, площа Одеська, 6.

Правовою підставою для звернення з даним позовом позивач зазначив статтю 391 ЦК України.

У розумінні приписів наведеної норми право власності може бути також порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Тобто, тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.04.2018 р. у справі № 363/3032/16-ц).

Позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Предмет негаторного позову становитиме вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом.

Отже, у розумінні приписів статті 391 ЦК України право власності може бути також порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом.

Підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Аналогічну правову позицію сформовано у постановах КГС ВС від 19.06.2019 у справі № 925/180/18 та від 25.06.2019 року у справі № 923/640/18.

Для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення (постанова КГС ВС від 27.08.2019 року у справі № 925/366/18).

Отже, підставою судового захисту є наявність доведеного факту порушення прав позивача з боку відповідачів, яке існує на момент прийняття судового рішення, а підставою для задоволення негаторного позову - є доведений факт обмеження або перешкоджання, створення реальних перешкод у здійсненні права користування або розпорядження, триваючий характер такого правопорушення, наявність у момент звернення до суду. Також, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не може носити абстрактного, узагальнюючого характеру, має бути ефективним, тобто забезпечувати реальне відновлення порушеного права.

При вирішенні даного спору судом враховано наступне.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс тощо).

Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпоряджання означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

За загальним правилом, відповідно до статей 322, 323 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження (псування) майна також несе його власник.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 136 ГК України право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства. Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб`єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника.

З системного аналізу вищезазначених правових норм вбачається, що зміст як права власності, так і права господарського відання, складають права по володінню, користуванню і розпорядженню майном, а також обов`язки, пов`язані з утриманням майна та ризиком його випадкового знищення чи пошкодження (псування).

Водночас з матеріалів справи вбачається, що позивач обґрунтовує свої вимоги необхідністю виконання виключно своїх обов`язків щодо утримання спірних причалів, однак жодного об`єктивно підтвердженого належними та допустимими доказами факту існування перешкод у користуванні чи розпорядженні майном позивач не наводить.

Крім цього, позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що доступ до причалів №№ 1-7 та КОФ з суші можливий лише по земельній ділянці, яка огороджена парканом з воротами та прохідними з цілодобовою охороною та перебуває у користуванні відповідача на праві оренді. При цьому, на думку позивача, доступ до причалу КОФ у нього відсутній взагалі, як із суходолу, так і з води, оскільки біля нього пришвартовані судна відповідача.

Аналізуючи обраний позивачем спосіб захисту, за захистом якого він звернувся, суд дійшов висновку, що вказаний спосіб захисту фактично передбачає втручання у право оренди земельної ділянки площею 9,131 га під кадастровим номером :08:004:0061, належним чином зареєстрованого за ПрАТ «СК «Укррічфлот».

Частиною першою статті 27 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

Отже, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є неефективним та не відповідає змісту суб`єктивного права позивача, з метою захисту якого він звернувся до суду.

Згідно з положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Законодавчо визначенні способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Так, правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів (ст. 1 ГПК України), право на позов у особи виникає після порушення відповідачем її права, тобто захисту підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути порушено у майбутньому і щодо якого невідомо, буде воно порушено чи ні.

Згідно з ст. 2 ГПК України, господарський суд порушує провадження у справі за позовами, зокрема, суб`єктів, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Отже, вирішуючи переданий на розгляд господарського суду спір по суті, господарський суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, а також з`ясувати наявність чи відсутність факту порушення або оспорення відповідного права чи охоронюваного законом інтересу.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

За приписами процесуального законодавства, захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Така позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав; під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.11.2018 у справі № 910/15453/17.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 у справі №18-рп/2004 термін порушене право, який вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття охоронюваний законом інтерес. При цьому з приводу останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що поняття охоронюваний законом інтерес означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.11.2019 у справі №687/1539/16-а та від 04.02.2020 у справі №320/7969/17.

За результатами вирішення господарського спору суд встановив, що позивач наділений правом господарського відання відносно причалів №№ 1-7 та причалу КОФ, які розташовані за адресою: м. Херсон, Одеська площа, 6.

Однак, в межах спірних правовідносин позивачем не доведено порушення чи обмеження відповідачем його правомочностей щодо користування та (або) розпорядження спірними причалами, а обраний ним спосіб захисту не є ефективним, тому суд відмовляє у позові.

Надаючи оцінку всім доводам, сторін у справі, господарський суд встановив наступне.

Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, стверджує, що рішенням Господарського суду м. Києва по справі № 910/13850/13 від 05.08.2013 року ПрАТ «СК «Укррічфлот» встановлено сервітут на 49 років щодо об`єктів нерухомого майна, а саме вантажних причалів №№ 1-7, однак причал КОФ не увійшов до переліку об`єктів, на який встановлено сервітут цим рішенням господарського суду.

Суд не погоджується з таким твердженням позивача, оскільки вони спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Наданим суду наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 26.03.2009 № 318 «Про передачу вантажних причалів ДП «Адміністрація річкових портів» та актом приймання-передачі, затвердженого Головою комісії з ліквідації Державного департаменту морського і річкового транспорту Работньовим В.Г. 17.06.2009 підтверджується, що вантажні причали, які розташовані за адресою: м. Херсон, Одеська площа, 6 (у т.ч. вантажний причал 1988 р.п., інв. № 00000008), були передані з балансу ДП «АРП» на баланс ДП «ХМТП».

Зі змісту вищезазначеного акту приймання-передачі вбачається, що вантажний причал КОФ на момент приймання-передачі числився у складі причалу № 7, який у свою чергу був частиною інвентарного об`єкта під номером 00000008, на який у подальшому рішенням Господарського суду м. Києва від 05.08.2013 у справі № 910/13850/13 було встановлено сервітут.

Крім цього, з наданого позивачем акту приймання-передачі від 12.02.2020, затвердженого Міністром інфраструктури України, вбачається, що державне підприємство «Херсонський морський торговельний порт» безоплатно передало з балансу, а державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Херсонської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Херсонського морського порту) прийняло на баланс спірні причали, також вбачається, шо причал КОФ використовується ПрАТ «СК «Укррічфлот» на підставі встановленого рішенням суду сервітуту.

Про розповсюдження дії сервітуту на причал КОФ також свідчить зміст мотивувальної частини рішення Господарського суду м. Києва від 08.06.2017 у справі №910/105/15-г за позовом ДП «Херсонський морський торговельний порт» до ПрАТ «СК «Укррічфлот» про стягнення про стягнення 2 709 967 грн 99 коп., в тому числі 2 550 306 грн 18 коп. основного боргу, 149 782 грн 39 коп. інфляційних втрат та 9 879 грн 42 коп, у якому зазначено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 05.08.2013 у справі № 910/13850/13, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.12.2013 та постановою Вищого Господарського суду України від 02.04.2014, на користь Публічного акціонерного товариства «Судноплавна компанія «Укррічфлот» строком на 49 років встановлено сервітут, щодо об`єктів нерухомого майна, в тому числі: на вантажні причали № 1, № 2, № 3, № 4, № 5, № 6, № 7 та причал комплексного обслуговування флоту, що знаходяться на балансі Державного підприємства «Херсонський морський торговельний порт» та знаходяться за адресою: м. Херсон, Одеська площа, 6, а також встановлено, що Публічне акціонерне товариство «Судноплавна компанія «Укррічфлот» вносить річну плату за користування майном у розмірі 15 %, що встановлюється на підставі критеріїв викладених у Методиці розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 за № 786.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.

Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Немає винятків стосовно преюдиціальності фактів, що не входили у предмет доказування в раніше розглянутій справі. Якщо суд помилково включив факт у предмет доказування, це не позбавляє його властивостей преюдиціального факту в розгляді іншої справи. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності.

При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Отже, обставини встановлені судовим рішенням у справі № 910/105/15-г, яке набрало законної сили, повторного доведення не потребують.

Таким чином, твердження позивача, що причал КОФ не увійшов до об`єктів, на які встановлено сервітут ПрАТ «СК «Укррічфлот» за рішенням Господарського суду м. Києва від 05.08.2013 у справі № 910/13850/13, не відповідають дійсності та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами та судовим рішенням у справі № 910/105/15-г.

До того ж позивач в ході розгляду справи не заперечував, що ПрАТ «СК «Укррічфлот» сплачує ДП «АМПУ» належні платежі за користування спірними причалами на підставі сервітуту, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), підписаними між сторонами, рахунками ДП «АМПУ» та відповідними платіжними дорученнями, що додатково свідчить про правомірність користування відповідачем причалом КОФ.

При цьому суд враховує, що пунктом 8 резолютивної частини рішення Господарського суду м. Києва від 05.08.2013 у справі № 910/13850/13 передбачено, що сервітут зберігає чинність у разі, зокрема, поділу майна, перейменування майна, об`єднання в один інвентарний об`єкт з іншим майном, зміни поштової адреси, зміни інвентарного номеру.

Отже, виділення причалу КОФ в окремий об`єкт з одночасною зміною інвентарного номера не впливає на чинність встановленого рішенням суду сервітуту, що свідчить про безпідставність позовних вимог щодо зобов`язання ПрАТ «СК «Укррічфлот» припинити дії, що перешкоджають ДП «АМПУ» користуватися та розпоряджатися причалом КОФ шляхом заборони ПрАТ «Укррічфлот» вчиняти дії зі стоянки та швартування будь-яких суден біля причалу КОФ.

Також суд відхиляє доводи позивача щодо неможливості користування об`єктами портової інфраструктури, яким є причал КОФ, без укладення відповідного договору на платній основі на підставі ч. 3 ст. 18 Закону України «Про морські порти України», відповідно до якої власники та/або користувачі технологічно пов`язаних об`єктів портової інфраструктури зобов`язані укладати між собою договори, що визначають взаємні права та обов`язки щодо організації та забезпечення безперервності технологічного процесу надання відповідних послуг у морському порту та встановлюють єдиний порядок експлуатації відповідної інфраструктури морського порту.

З цього приводу суд зауважує, що 01.01.2022 набув чинності Закон України «Про внутрішній водний транспорт», відповідно до п. 60 ч. 1 ст. 1 якого поняття річковий порт (термінал) визначається як суб`єкт господарювання будь-якої форми власності, що на законних підставах використовує об`єкти інфраструктури внутрішнього водного транспорту для стоянки та обслуговування на внутрішніх водних шляхах суден, обслуговування пасажирів, проведення вантажних операцій, а також інших пов`язаних з цим видів господарської діяльності.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про транспорт» до складу внутрішнього водного транспорту належать судна, підприємства, установи та організації, що здійснюють та забезпечують перевезення переважно внутрішніми водними шляхами вантажів, пасажирів, багажу і пошти, надають інші послуги з використанням суден внутрішнього плавання, здійснюють навігаційно-гідрографічне забезпечення судноплавства.

Згідно зі ст. 28 Закону України «Про транспорт» до земель внутрішнього водного транспорту належать території річкових портів (терміналів), а також землі під:

- причальними спорудами, операційними акваторіями причальних споруд і затонами з усіма технічними спорудами та устаткуванням, що обслуговують внутрішній водний транспорт;

- пасажирськими вокзалами, павільйонами і причалами;

- судновими ходами, судноплавними каналами, судноплавними і захисними гідротехнічними спорудами;

- берегоукріплювальними спорудами та насадженнями;

- вузлами зв`язку, радіоцентрами і радіостанціями;

- будівлями, береговими навігаційними знаками та іншими спорудами для обслуговування водних шляхів, судноремонтними і суднобудівними заводами, ремонтно-експлуатаційними базами, майстернями, судноверф`ями, відстійно-ремонтними пунктами, складами, матеріально-технічними базами, інженерними мережами, службовими та культурно-побутовими будівлями, іншими об`єктами, що забезпечують роботу внутрішнього водного транспорту.

Згідно з п.п. 2.1.14 п. 2.1 Зводу звичаїв портів ПрАТ «СК «Укррічфлот», затвердженого наказом Генерального директора ПрАТ «Укррічфлот» Борисенко О.М. від 16.09.2020 № 38, територію порту складають земельні ділянки (їх частини), а також штучно створені (намиті, насипні, створені із застосуванням інших гідротехнічних технологій) земельні ділянки, які використовуються Портом та іншими суб`єктам господарювання на законних підставах для стоянки і обслуговування суден, посадки, висадки і обслуговування пасажирів, проведення вантажних операцій, транспортних та експедиційних робіт, а також інших пов`язаних з цим видом господарської діяльності робіт / послуг.

З комплексного аналізу положень Закону України «Про внутрішній водний транспорт», Закону України «Про транспорт» та Зводу звичаїв портів ПрАТ «СК «Укррічфлот» вбачається, що ПрАТ «СК «Укррічфлот» є річковим портом, що використовує спірні причали на законних підставах, тому посилання позивача на норми Закону України «Про морські порти України» є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 2 вказаного Закону його дія не поширюється на річкові порти.

Також позивач обґрунтовує свої вимоги ігноруванням відповідачем порядку проведення технічних оглядів спірних причалів та оформлення відповідної технічної документації.

Позивач неодноразово наполягав на проведенні за його ініціативою спільних регулярних технічних оглядів за участю ПрАТ «СК «Укррічфлот», як експлуатуючої організації, та ДП «АМПУ», як балансоутримувача, а також наголошував на наявності підстав включення спірних причалів до Реєстру гідротехнічних споруд морських портів України (далі Реєстр ГТС).

Однак, суд відхиляє доводи позивача в цій частині, оскільки вони не узгоджуються із нормами чинного законодавства.

Відповідно до пункту 1.3 Положення про організацію та порядок здійснення технічного нагляду за гідротехнічними спорудами воднотранспортного комплексу, затвердженому наказом Міністерства інфраструктури України №21 від 16.01.2014, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 10 лютого 2014 за №269/25046 (надалі Положення №21) огляд це процес візуального обстеження інспектором Регістра з метою визначення її технічного стану та оформлення відповідних документів, а інспектор - працівник Регістру, який здійснює огляд ГТС, готує висновки щодо її технічного стану. Підпунктами 2.6, 2.7 Положення № 21 передбачено, що наглядова діяльність за технічним станом ГТС в експлуатації здійснюється Регістром шляхом проведення технічних оглядів - первісного, чергового, щорічного, позачергового. Огляди виконуються Регістром на підставі заявок експлуатуючих організацій. Представник експлуатуючої організації повинен бути присутнім під час проведення огляду ГТС.

Тобто норми Положення №21 не передбачають такого виду огляду ГТС, як спільний регулярний технічний огляд за участю експлуатуючої організації (ПрАТ «СК «Укррічфлот») та балансоутримувача (ДП «АМПУ»).

Також суд вказує на відсутність правових підстав для включення вантажних причалів №1-7 та причалу КОФ до Реєстру ГТС, оскільки п. 1.1 Порядку ведення Реєстру гідротехнічних споруд морських портів України, затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України 18.02.2013 № 91, передбачається ведення Реєстру ГТС виключно на території морських портів України.

Зазначене положення кореспондується з положеннями статті 6 Закону України «Про морські порти України», з яких вбачається що порядок ведення Реєстру ГТС розроблений з метою організації належного обліку та контролю за гідротехнічними спорудами розташованими на території морських портів України.

Водночас, як суд зазначив вище, відповідно до частини 3 статті 2 Закону України «Про морські порти України» цей Закон не поширюється на річкові порти, тому спірні причали не підлягають обов`язковому включенню до Реєстру ГТС.

Крім того, суд враховує, що вантажні причали №1-7 та причал КОФ раніше проектувалися, будувалися, експлуатувалися та на даний час експлуатуються як річкові причали у складі Херсонського річкового порту. Факт передачі таких причалів на баланс ДП «АМПУ» не може змінювати технічні характеристики та основні конструктивні елементи спірних причалів.

Зміна балансоутримувача причалів також не може бути правовою підставою для зміни типу причалів з «річкові» на «морські», оскільки тип та призначення причалу, в першу чергу обумовлений технічними рішеннями, які були застосовані при проектуванні та будівництві причалів, та не залежить від основного виду діяльності балансоутримувача.

Крім цього, суд враховує, що у додатку до листа від 02.03.2021 № 101 ПрАТ СК «Укррічфлот» надавало ДП «АМПУ» документи, які підтверджують придатність спірних причалів до експлуатації, що не заперечується позивачем.

Суд також встановив, що згідно з базою даних гідротехнічних споруд Регістра судноплавства України технічний стан елементів спірних причалів визначено на рівні «задовільний з обмеженнями, потребує ремонтних робіт» або «задовільний, потребує ремонтних робіт», що свідчить про належне утримання ПрАТ «СК «Укррічфлот» причалів №№ 1-7 та КОФ.

Відповідно до п.п. 5.3.9 п. 5.3 Правил технічного нагляду за гідротехнічними спорудами у експлуатації та промірними роботами, розроблених Регістром судноплавства України, Київ, 2012 рік (в редакції Бюлетеню змін та доповнень № 2 від 2018 року), шляхом спільного аналізу дефектів і ушкоджень, а також результатів перевірочних розрахунків і фізичного зношення, визначається технічний стан споруди в цілому, який повинен бути віднесений до одного з таких станів:

- стан споруди задовільний. Відсутні конструкції, які відповідають стану задовільний, але потребує ремонтних робіт, задовільний з обмеженнями, задовільний з обмеженнями, але потребує ремонтних робіт, непридатний до експлуатації , аварійний. Фізичне зношення споруди до 20 %;

- стан споруди задовільний, але потребує ремонтних робіт. Відсутні конструкції, які відповідають стану задовільний з обмеженнями, задовільний з обмеженнями, але потребує ремонтних робіт, непридатний до експлуатації , аварійний . Фізичне зношення споруди від 20 до 60 %;

- стан споруди задовільний з обмеженнями. Відсутні конструкції, які відповідають стану задовільний, але потребує ремонтних робіт, задовільний з обмеженнями, але потребує ремонтних робіт, непридатний до експлуатації , аварійний . Фізичне зношення споруди від 20 до 60 %;

- стан споруди задовільний з обмеженнями, але потребує ремонтних роіт. Відсутні конструкції, які відповідають стану непридатний до експлуатації, аварійний. Фізичне зношення споруди від 20 до 60 %;

- стан споруди непридатний до нормальної експлуатації. Відсутні конструкції, які відповідають стану аварійний. Фізичне зношення споруди від 20 до 60 %;

- стан конструкції аварійний. В споруді є конструкції, які відповідають стану аварійний. Фізичне зношення споруди більш 60 %.

При цьому категорії технічного стану задовільний, але потребує ремонтних робіт, задовільний з обмеженнями, але потребує ремонтних робіт ставляться до тимчасових класифікаційних груп.

Тобто, спірні причали є придатними до експлуатації, що спростовує твердження позивача про неналежне підтримання їх технічного стану.

Отже, ПрАТ «СК «Укррічфлот» здійснює експлуатацію спірних причалів за наявності чинних документів про придатність ГТС до експлуатації. Тому аргументи позивача щодо неналежного утримання причалів №№ 1-7 та КОФ також не знаходять свого підтвердження в межах спірних правовідносин.

Суд враховує, що зі змісту резолютивної частини рішення Господарського суду м. Києва від 05.08.2013 у справі № 910/13850/13 вбачається право ПрАТ «СК «Укррічфлот» вступати у відносини з контролюючими органами та службами, класифікаційними товариствами та іншими особами як експлуатуюча організація щодо підтримання експлуатаційної придатності майна, пред`явлення майна до оглядів і обстежень, надання та отримання відповідних документів.

Таким чином, ПрАТ «СК «Укррічфлот» використала своє першочергове право виступати експлуатуючою організацією щодо підтримання експлуатаційної придатності спірних причалів, пред`явлення їх до оглядів і обстежень, надання та отримання відповідних документів тощо, що додатково свідчить про необґрунтованість доводів Позивача щодо необхідності його участі при проведенні технічних оглядів спірних причалів.

Зі змісту матеріалів справи також вбачається, що доводи та аргументи позивача у більшій мірі стосуються незгоди останнього з протиепідеміологічними заходами, які були запроваджені ПрАТ «СК «Укррічфлот» наказом від 30.09.2020 №85/1а, а також особливостей режиму відвідання підприємства ПрАТ «СК «Укррічфлот», пов`язаних з тим, що на території Херсонського річкового порту діє пункт пропуску через державний кордон.

Суд встановив, що допуск сторонніх осіб до спірних причалів можливий лише за умови дотримання вимог Технологічної схеми пропуску осіб, транспортних засобів та вантажів в пункті пропуску «Херсонський річковий порт», затвердженої наказом начальника Херсонського прикордонного загону від 18.09.2020 № 117 (далі - Технологічна схема пропуску) та Положення про пропускний та внутрішньооб`єктовий режим на території філії ПрАТ «Укррічфлот» «Херсонський річковий порт», затвердженого директором філії ПрАТ «Укррічфлот» «Херсонський річковий порт» Завізіоном І.І., погодженого начальником Одеського прикордонного загону Васильковським В.С. та начальником Херсонської митниці Булюком В.В. у 2012 році (далі - Положення про пропускний режим).

Відповідно до п. 1.3 розділу VI Технологічної схеми пропуску «Порядок допуску в режимні зони осіб, транспортних засобів та вантажів, порядок їх пересування» пропуск осіб, які не прямують через державний кордон України, дозволяється тільки на час необхідний для виконання цими особами службових обов`язків, пов`язаних із забезпеченням морського агентування, транспортно-експедиторського обслуговування пропуску через державний кордон осіб, транспортних засобів, вантажів (товарів), обслуговуванням суден чи забезпеченням функціонування пункту пропуску, охороною товару (вантажу), а також для проведення господарських або будівних робіт та вирішення інших службових питань. Перебування таких осіб на території пункту пропуску дозволяється на підставі пропуску, виданого бюро оформлення перепускних документів Херсонського річкового порту та документу, що посвідчує особу.

Згідно з п.п. 8 13 розділу «Порядок допуску на територію Порта» Положення про пропускний режим такий режим в порту, організовується і здійснюється таким чином, щоб виключалася будь-яка можливість проходу (проїзду) в порт і виходу (виїзду) з нього поза встановленими адміністрацією порту контрольно-пропускних пунктів.

Видача перепусток для перебування на території Порта здійснюється: за заявками, при наявності документа, що посвідчує особу. Всі заявки подаються на ім`я керівника Порта за 2 доби до запланованого відвідування порту. Керівник, погодивши заявку, направляє її начальнику охорони для виконання.

Контрольно-пропускні пункти повинні мати хороше освітлення і засоби зв`язку. Вхідні двері КПП повинні бути обладнані надійним замком зсередини. Устаткування КПП має забезпечувати неможливість проходу і проїзду через них людей і транспорту без відповідного контролю охороною, ретельну і швидку перевірку пропусків, документів і вантажів, що перевозяться.

Кіно- або фотозйомка на території Порту, без узгодження з прикордонною та митною службами, а також адміністрацією Порту категорично заборонена, тому суд критично ставиться до фото- та відеоматеріалів, наданих позивачем в якості доказів, оскільки останнім не додано будь-яких доказів на підтвердження правомірності проведення таких зйомок.

Відповідно до ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно з п.п. 14 16 розділу «Види пропусків і їх оформлення» Положення про пропускний режим перепустки за термінами дії і призначенням поділяються на: разові, постійні і тимчасові, а також пропуску на судна закордонного плавання. Перепустки оформляються в бюро перепусток Порту, у головного спеціаліста ПрАТ «Укррічфлот» або начальника охорони Порту. Перепустки повинні заповнюватися розбірливим почерком, без помарок і виправлень.

Матеріалами справи підтверджується, що фактичне надання доступу до спірних причалів здійснювалось шляхом оформлення разових перепусток №№ 152, 153, 154 від 14.04.2021 року працівникам ДП «АМПУ» Костирко Ользі Василівні (інженер першої категорії відділу гідротехнічних та інженерних споруд), Царуку Сергію Олександровичу (інженер першої категорії відділу гідротехнічних та інженерних споруд) та Парамеєву Андрію Володимировичу (начальник відділу гідротехнічних та інженерних споруд), відповідно. Доступ зазначених осіб до спірних причалів також підтверджується відомостями з журналу реєстрації відвідувачів за 14.04.2021.

Крім цього, разові перепустки №№ 420, 421 від 28.07.2020, №№ 404, 405 від 05.05.2021, №№ 467, 468, 469 від 30.06.2021, №№ 692, 693, 694 від 03.11.2021 також були оформлені працівникам ДП «АМПУ» для можливості їх доступу до спірних причалів у відповідні дати, що підтверджується відомостями з журналу реєстрації відвідувачів.

Суд зауважує, що абзацом 6 пункту 3 резолютивної частини рішення Господарського суду м. Києва від 05.08.2013 у справі № 910/13850/13 передбачено право відповідача встановлювати в межах компетенції експлуатуючої організації правила поведінки третіх осіб (судновласників, капітанів суден та членів суднових команд, вантажовідправників, вантажоодержувачів та їх представників, пасажирів, працівників/представників інших підприємств, установ та організацій тощо) при здійсненні будь-яких дій, бездіяльності, операцій на причалах, біля причалів та іншого майна.

Таким чином, вищенаведеними доказами спростовуються доводи позивача стосовно триваючого характеру недопуску працівників ДП «АМПУ» до спірних причалів.

Також суд критично ставиться до вимог позивача про необхідність забезпечення доступу до причалів №№ 1-7 та КОФ контрагентам ДП «АМПУ» та третім особам, які діють в інтересах та за згодою ДП «АМПУ», оскільки в матеріалах справи відсутні докази, що вказують на порушення прав чи законних інтересів третіх осіб. Так само позивач не надав документів на підтвердження його повноважень діяти від імені та за дорученням третіх осіб, а заяв про залучення третіх осіб та (або) заяв третіх осіб про вступ у справу до суду не надходило.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з положень ст. 129 ГПК України, відповідно до якої, у разі відмови у задоволенні позовних вимог судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 123, 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

1. Відмовити у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення, з урахуванням приписів ч.4 розділу Х Прикінцевих положень Господарського процесуального кодексу.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 17.01.2022.

Суддя Л.М. Немченко