ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"20" січня 2022 р.м. Одеса Справа № 916/3461/21

Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.,

в порядку спрощеного позовного провадження справу № 916/3461/21

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» (вул. Шулявська, № 5, м. Київ, 04116, ) в особі філії «Інфоксводоканал» (вул. Басейна, № 5, м. Одеса, 65039, )

до відповідача: Громадської організації «Одеська вірменська община» (Гагарінське плато, № 5, м. Одеса, 65009, )

про стягнення 147372,78 грн.,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Громадської організації «Одеська вірменська община», в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за послуги водовідведення за період з 01.10.2020 по 01.08.2021 у сумі 147372,78 грн.

Позовну заяву обґрунтовано неналежним виконанням Громадською організацією «Одеська вірменська община» своїх зобов`язань за договором на послуги водовідведення (для юридичних осіб) №15/3 від 29.03.2013 щодо повної та своєчасної оплати наданих послуг у період з 01.10.2020 по 01.08.2021.

Як стверджує позивач, у відповідності з дислокацією до договору відповідач має об`єкт водоспоживання за адресою: м. Одеса, Гагарінське плато, № 5. При цьому, згідно з умовами договору, Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» розрахунок заборгованості за послуги водовідведення за період з 01.10.2020 по 01.08.2021 здійснений позивачем за жовтень, листопад, грудень 2020 на підставі звіту про водоспоживання за вересень 2020, актів контрольних зйомок від 23.09.2020 №1807, від 27.10.2020 №2438, від 20.11.2020 №5093, від 30.12.2020 №5607; за січень 2021 здійснений у розмірі 600мЗ за середньодобовим споживанням за попередні місяці листопад, грудень 2020 у зв`язку з ненаданням відповідачем показань засобу обліку за січень 2021 (1286м3+513м3/3міс.); за лютий, березень, квітень, травень 2021 (з перерахунком (коригуванням), червень, липень 2021 здійснений на підставі актів контрольних зйомок від 23.02.2021 №644, від 07.04.2021 №1196, від 25.06.2021 №2127, звіту про водоспоживання за травень, липень 2021, а також за тарифами затвердженими Постановами НКРЕКП від 04.02.2020 №283, від 16.12.2020 №2499.

Відповідно Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання діяльності у сферах енергетики та комунальних послуг №2499 від 16.12.2020 були встановлені наступні тарифи: на централізоване водовідведення - 13,59 грн. за 1 м3 з ПДВ (11,32 грн. за 1 м3 без ПДВ).

Відтак, позивач вказує, що згідно показань відповідача про водокористування обсяг скинутих в каналізацію стічних вод склав: за жовтень 2020 - 8725м3; за листопад 2020 - 1286м3; за грудень 2020 - 513м3; за січень 2021 - 600м3; за лютий 2021 - 0м3; за березень 2021 - 296м3; за квітень 2021 - 341м3; за травень 2021 - 0м3; за червень 2021 - 2270м3; за липень 2021 - 674м3.

Позивач зазначає, що у зв`язку з частковими оплатами відповідачем наданих йому послуг, у нього за період з 01.10.2020 по 01.08.2021 створилась заборгованість у розмірі 147 372,78 грн. ТОВ «Інфокс» було надіслано відповідачу акт звірки та досудове попередження із зазначенням суми боргу, однак заборгованість не була сплачена.

Відповідачем подано до суду відзив на позов (вх. № 33378/21 від 10.12.2021), в якому, заперечуючи проти позовних вимог, останній зазначив, що засіб вимірювальної техніки ТОВ «Інфокс» встановлено не в місці скидання зворотних (стічних вод), а у місці видобування води (у колодці артсвердловини).

Відповідач наголошує, що 12 липня 2018 році Громадська організація «Одеська вірменська община» отримала новий дозвіл на спеціальне водокористування № 515/ОД/49д-18, який діє до 12 липня 2023 року та за умовами якого: назва, тип та код приймача зворотних (стічних) вод або водокористувача, із системи водовідведення якого скидаються зворотні (стічні) води міська каналізація ТОВ «Інфокс» філії «Інфоксводоканал», 95/510760.

Крім того, відповідач зауважує, що відповідно до п. 5 та п. 8 Порядку державного обліку артезіанських свердловин, облаштування їх засобами вимірювання об`єму видобутих підземних вод, затвердженого Постановою КМУ від 8 жовтня 2012 № 963, водокористувачі облаштовують артезіанські свердловини, що експлуатуються, засобами вимірювання об`єму видобутих підземних вод, які пройшли в установленому законодавством порядку державну метрологічну атестацію або повірку в повірочних лабораторіях підприємств і організацій, уповноважених на проведення державних випробувань або повірок. Відомості про об`єм видобутих підземних вод вносяться водокористувачами до автоматизованої системи обліку видобутих підземних вод у порядку, встановленому Міндовкіллям.

Вказане, на переконання відповідача, свідчить про те, що у власника артезіанської свердловини повинно бути два засоби вимірювальної техніки: один для обліку об`єму видобутих підземних вод та один для обліку скидання стічних вод від госппобутових потреб, які відводяться у міськканалізацію, а тому ТОВ «Інфокс» повинно було установити лічильник для обліку скидання стічних вод від госппобутових потреб, які відводяться у міськканалізацію.

Однак, за ствердженням відповідача, лічильник установлений в колодці артсвердловини, тобто заміри здійснюються саме з видобування води із артсвердловини. В той час, як лічильник повинен бути встановлений на скидання стічних вод Громадської організації «Одеська вірменська община» до відомчої каналізації ТОВ «Інфокс» філії «Інфоксводоканал».

Додатково відповідач зауважує, що договірні правовідносин між Громадською організацією «Одеська вірменська община» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інфокс» відсутні, оскільки твердження стягувача, що відповідно до п. 7.4 договір від 29.03.2013 року є пролонгований не відповідає дійсності, оскільки відповідно до додаткової угоди № 1/3 дія договору закінчилася 30.06.2014 року.

Підсумовуючи, відповідач робить висновок, що нарахована заборгованість за договором від 29.03.2013 є незаконно нарахованою, оскільки між сторонами договірні правовідносини закінчилися ще у 2014 році.

28.12.2021 позивачем надано до суду відповідь на відзив (вх. № 35082/21), відповідно до якої останній вказує, що другий абзац п.7.4 договору не змінювався та в ньому зазначається, що договір вважається продовженим, якщо за місяць до його закінчення сторони не прийдуть до згоди внести зміни або припинити його дію. В частині розрахунків за отримані послуги водовідведення договір діє до повного погашення заборгованості за даним договором. Отже, на думку позивача, додатковою угодою №1/3 було внесено зміни до абз.1 п.7.4 договору, а відповідач не звертався до позивача щодо припинення дії договору за місяць до його закінчення, а також кожного наступного року, тому вказаний договір є діючим та таким, який підлягає виконанню.

До того ж, отримання послуг водовідведення, виконання умов договору позивачем та відповідачем та те, що договір є діючим підтверджується сплатою відповідачем з 2013 по серпень 2021 (хоча не у повному обсязі) отриманих послуг водовідведення з призначенням платежу.

Крім того, позивач вважає, що оскільки, у відповідача встановлений водолічильник тільки в колодязі артезіанської свердловини та прилад обліку стічних вод у відповідача відсутній, то позивачем нараховані послуги водовідведення, які дорівнюють об`ємам спожитої води на підставі п.3.7 договору, п.3.14,3.15 Правил № 190 в редакції, діючої у періоді стягнення боргу.

Таким чином, за ствердженням позивача, заборгованість ГО «Одеська вірменська община» за період з 01.10.2020 по 01.08.2021 на суму 147 372,78 грн. підтверджена належними та достовірними доказами з урахуванням умов договору, платіжними дорученнями про сплату отриманих послуг згідно договору, звітами про водоспоживання відповідача та виданим йому дозволом Державним агентством водних ресурсів України на спеціальне водокористування, а також розрахована відповідно до законодавства.

Інші заяви по суті справи до суду не надходили.

2. Процесуальні питання, вирішені судом

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.11.2021 позовна заява вх.№ 3572/21 була передана на розгляд судді Цісельському О.В.

17.11.2021 ухвалою Господарського суду Одеської області було прийнято позовну заяву (вх.№ 3572/21 від 12.11.2021) до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/3461/21. Справу постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, в порядку ст.ст.247-252 ГПК України без виклику сторін. Роз`яснено сторонам про можливість звернення до суду у строк визначений ч. 7 ст. 252 ГПК України з клопотанням про призначення проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до частини п`ятої статті 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвала суду від 175.11.2021, яку суд надіслав відповідачу за місцезнаходженням відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, повернута на адресу суду з відміткою про отримання останнім відповідної ухвали 24.11.2021, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення за вх.№28777/21 від 29.11.2021.

Отже, судом дотримані вимоги процесуального закону щодо належного та своєчасного повідомлення учасників про розгляд даної справи.

Згідно з ч.ч.5, 7 ст. 252 ГПК України ст.252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням /викликом/ сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням /викликом/ сторін від учасників справи до суду не надходило.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Водночас суд зауважує, що відповідно до пунктів 3 та 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

У відповідності до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення /виклику/ учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

20.01.2022 судом було постановлено рішення в нарадчій кімнаті у відповідності до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, без його проголошення.

3. Обставини, встановлені судом під час розгляду справи.

Між ТОВ «Інфокс» (виробник) та ГО «Одеська вірменська община» (споживач) існують господарські правовідносини, які ґрунтуються на договорі на послуги водопостачання (для юридичних осіб) від 29.03.2013 № 15/3.

За умовами укладеного договору, виробник надає послуги по централізованому водовідведенню (приймання стічних вод холодного водопостачання, зливових, ненормативно-очищених стічних вод від артезіанських свердловин і шахтних колодязів, що скидаються споживачем в систему комунальної каналізації), у відповідності до дислокації об`єктів, а споживач своєчасно сплачує надані йому послуги водовідведення, забезпечує належну експлуатацію своїх каналізаційних мереж, приладів та пристроїв на них у відповідності з Правилами, переліченими в п. 2.1. чинного договору та діючим законодавством (пункти 1.1. та 1.2. Договору).

Також, пунктом 1.1. договору передбачено, що послуги з приймання стоків надаються у межах встановлених об`ємів метрів кубічних на місяць; в межах показників якості, встановлених для споживача «Правилами приймання стічних вод».

Пунктом 2.1. договору встановлено, що сторони зобов`язуються керуватись діючими нормативними актами: Правилами користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення у населених пунктах України, затверджених наказом Мінжиткомунгосп України від 27.06.2008р. №190; Правилами технічної експлуатації систем водопостачання і водовідведення, затвердженими наказом Держжиткомгосп України від 05.07.1995р. №30; Правилами приймання стічних вод підприємств, установ і організацій в систему каналізації міста Одеси, затвердженими рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради від 14.06.2007р. №632 (надалі скорочено - «Правила приймання стічних вод»); Технічними умовами, існуючими ДСТУ, іншими нормативними актами, прийнятими у встановленому Законом порядку.

Згідно п. п. 2.3.1, 2.4.15 договору позивач має право: вимагати своєчасної та повної оплати послуг наданих споживачу. Відповідач зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі оплачувати послуги водовідведення, в тому числі платежі за скид ненормативної-очищених стоків та інші платежі передбачені «Правилами водокористування» та «Правилами приймання стічних вод», та умовами даного договору.

Відповідно п.3.1, 3.2 договору оплата послуг водовідведення здійснюється щомісячно до 5-го числа місяця наступного за розрахунковим. Грошові кошти перераховуються на поточний рахунок виробникаа. Оплата проводиться за тарифами, затвердженими в установленому діючим законодавством порядку.

Згідно п.3.7 договору об`єми стоків, відведених від споживача приймаються рівними об`ємам спожитої води або визначаються за показаннями приладу обліку стоків у відповідності з п.5.29 Правил водокористування».

Також, відповідно до пункту 7.1. договору, по всім питанням, не врегульованим чинним договором, сторони керуються «Правилами водокористування», «Правилами приймання стічних вод», «Правилами експлуатації» і чинним законодавством України.

Пунктом 7.4. договору визначено, що договір діє з 29.03.2013 до 31.12.2013 у частині надання послуг водовідведення. Договір вважається подовженим, якщо за місяць до його закінчення сторони не прийдуть до згоди внести зміни або припинити його дію. В частині розрахунків за отримані послуги водовідведення договір діє до повного погашення заборгованості за даним договором.

Додатком №1 до договору сторонами погоджено, що послуги з водовідведення надаються за об`єктом відповідача, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Між сторонами було укладено додаткову угоду №1/3 до договору про надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення № 15/3 від 29.03.2013, відповідно до п.1. якої сторони погодили пункт 7.4. договору змінити, виклавши в наступній редакції: Договір діє з 29.03.2013 до 30.06.2014. Інші умови договору, не порушені даною угодою, лишаються незмінними та сторони підтверджують за ним свої зобов`язання.

Так, згідно наявної в матеріалах справи інформації про споживача (дані приладів обліку) та відповідно до показань ГО «Одеська вірменська община» про водокористування обсяг скинутих в каналізацію стічних вод становить: за жовтень 2020 8725 м3; за листопад 2020 1286 м3; за грудень 2020 513 м3; за січень 2021 600 м3; за лютий 2021 0 м3; за березень 2021 296 м3; за квітень 2021 341 м3; за травень 2021 0 м3; за червень 2021 2270 м3; за липень 2021 674 м3. На спростування цих даних щодо обсягів споживання у спірному періоді послуг з водопостачання та водовідведення відповідачем жодного доказу не подано.

Як вказує позивач, відповідачем надані послуги водовідведення були оплачені частково, на підтвердження чого позивачем додано до матеріалів справи відповідні платіжні доручення, станом на момент розгляду справи у останнього існує заборгованість у сумі 147372,78 грн.

У зв`язку з несплатою відповідачем у визначені договором строки вартості наданих позивачем послуг з водовідведення, позивач звернувся до відповідача із досудовим попередженням від 05.08.2021 №76070, в якому повідомив про наявність у відповідача заборгованості станом на 01.08.2021 в розмірі 147372,78 грн та необхідність її погашення протягом 5-ти днів з моменту отримання цього попередження.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 12.08.2018 Державним агентством водних ресурсів України видано ГО «Одеська вірменська община» дозвіл на спеціальне водокористування № 515/ОД/49д-18, з якої вбачається, що назва, тип та код приймача зворотних (стічних) вод або водокористувача, із системи водовідведення якого скидаються зворотні (стічні) води - міська каналізація ТОВ «Інфокс» філії «Інфоксводоканал», 95/510760.

Вищевказані обставини підтверджується матеріалами справи, поясненнями позивача та не спростовані відповідачем.

4. Норми права та мотиви, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення.

Частиною першою статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Відповідно до частини першої статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом частини першої статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з частиною першою статті 175 Господарського Кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.

При цьому за правилами статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та закону, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

У відповідності до ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

За змістом ч.1 ст.903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг з водопостачання та водовідведення між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги", Законом України "Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення", Правилами користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 27.06.2008 № 190.

Предметом регулювання Закону України "Про житлово-комунальні послуги" є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Згідно із статтею 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг;

виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору;

споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач;

колективний споживач - юридична особа, що об`єднує споживачів у будівлі та в їхніх інтересах укладає договір про надання комунальної послуги;

індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Відповідно до ч.1 ст. 9 названого Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Згідно положень ст.12 названого Закону надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір та колективний договір про надання комунальних послуг) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач). Істотними умовами договору про надання житлово-комунальної послуги є: 1) перелік послуг; 2) вимоги до якості послуг; 3) права і обов`язки сторін; 4) відповідальність сторін за порушення договору; 5) ціна послуги; 6) порядок оплати послуги; 7) порядок і умови внесення змін до договору, в тому числі щодо ціни послуги; 8) строк дії договору, порядок і умови продовження його дії та розірвання.

Статтею 1 Закону України "Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення" передбачено, що питне водопостачання - діяльність, пов`язана з виробництвом, транспортуванням та/або постачанням питної води споживачам питної води, охороною джерел та/або систем питного водопостачання; водовідведення - діяльність із збирання, транспортування та очищення стічних вод за допомогою систем централізованого водовідведення або інших споруд відведення та/або очищення стічних вод.

Порядок користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення населених пунктів України визначається Правилами користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затвердженими наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України №190 від 27.06.2008. Ці Правила є обов`язковими для всіх юридичних осіб незалежно від форм власності і підпорядкування та фізичних осіб-підприємців, що мають у власності, господарському віданні або оперативному управлінні об`єкти, системи водопостачання та водовідведення, які безпосередньо приєднані до систем централізованого комунального водопостачання та водовідведення і з якими виробником укладено договір на отримання питної води, скидання стічних вод (пункт 1.1 Правил №190).

В п. 2.1 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27 червня 2008 р. № 190, (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), зазначено, що договірні відносини щодо користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення здійснюються виключно на договірних засадах відповідно до Законів України «Про питну воду та питне водопостачання» та «Про житлово-комунальні послуги».

Пунктом 3.1. Правил №190 встановлено, що розрахунки за спожиту питну воду та скид стічних вод здійснюються на основі показів засобів обліку.

Згідно з пунктом 3.7 Правил №190 розрахунки за спожиту питну воду та скид стічних вод здійснюються усіма споживачами щомісячно відповідно до умов договору.

Пунктами 3.14 та 3.15 Правил № 190 в редакції, яка діяла у період, за який стягується борг, встановлено, що у разі відсутності у споживача засобів обліку на каналізаційних випусках кількість стічних вод визначається за кількістю води, що надходить з мереж централізованого водопостачання та з інших джерел. Споживачі, шо мають власні водозабори і скидають стічні води до мереж централізованого водовідведення. при відсутності засобів обліку стічних вод подають виробнику дані про об`єм та показники якості стічних вод відповідно до умов договору.

В п. 4.10 вказаних Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України відображені вимоги щодо визначення об`єму стічних вод.

Відповідно до пункту 5.1. Правил №190 облік відпущеної питної води та прийнятих стоків здійснюється виробником і споживачами засобами вимірювальної техніки, які занесені до Державного реєстру або пройшли державну метрологічну атестацію.

Пунктами 1 та 5 розділу V Правил № 190 в поточній редакції передбачено, шо споживачі, які приєднані або мають намір приєднатися до систем централізованого питного водопостачання та централізованого водовідведення. зобов`язані забезпечити наявність у них засобів вимірювальної техніки, за умови їх відповідності вимогам Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» та іншим нормативно-правовим актам, що містять вимоги до таких засобів вимірювальної техніки (далі - вузли комерційного обліку).

Споживачі, шо мають власні водозабори і скидають стічні води до систем централізованого водовідведення. зобов`язані встановити комерційний прилад обліку стічних вод у місці приєднання мереж водовідведення споживача до мережі водовідведення виконавця послуги з централізованого водопостачання/централізованого водовідведення та надавати щомісячні дані щодо об`єму та показників якості стічних вод відповідно до умов договору.

Відповідно п.5.3.3, 5.3.4 Правил технічної експлуатації №30 кожна свердловина для забезпечення належної експлуатації повинна бути обладнана: амперметром для вимірювання сили струму, що споживається електродвигуном, манометром, вантузом чи вентилем для випуску повітря, зворотним клапаном, водолічильником. засувкою, рівнеміром (датчиком сухого ходу) та пробовідбірним краном. Облік продуктивності свердловини слід вести за показанням водолічильника, встановленого на напірному трубопроводі.

5. Висновки господарського суду за результатами вирішення спору.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, укладений між сторонами по справі договір про надання послуг водовідведення є підставою для виникнення у сторін договору господарських зобов`язань відповідно до ст.ст. 173, 174 ГК України (ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України). В свою чергу згідно ст. 629 ЦК України вказаний договір є обов`язковим для виконання його сторонами.

Як з`ясовано судом, жодна із сторін не зверталась з відповідною заявою про припинення дії договору № 15/3 від 29.03.2013 після закінчення строку його дії, у зв`язку з чим вказаний договір є діючим.

Відповідно до додаткової угоди №1/3 договір діє до 30.06.2014, але після 30.06.2014 відповідач продовжував та продовжує отримувати послуги з централізованого водовідведення, що підтверджується інформацією по абоненту 72059 та звітами по водоспоживанню, актами контрольних зйомок показників приладу обліку води та платіжними дорученнями відповідача про часткову сплату послуг за період з 01.10.2020 по 01.08.2021.

З огляду на викладене, суд критично оцінює твердження відповідача щодо закінчення існуючих договірних правовідносин між сторонами у 2014 році.

Згідно Постанови НКРЕКП №283 від 04.02.2020 встановлені наступні тарифи: на централізоване водовідведення - 12,252 грн за 1 куб. м з ПДВ (10,21грн за куб. м без ПДВ).

Відповідно Постанови НКРЕКП №2499 від 16.12.2020 встановлені наступні тарифи: на централізоване водовідведення - 13,584грн за 1 куб.м з ПДВ (11,32грн за 1 куб.м без ПДВ).

Так, з наданого позивачем до суду обґрунтованого розрахунку наданих відповідачу послуг з водовідведення вбачається, що позивачем фактично надавались послуги водовідведення з жовтня 2020 року по липень 2021 року включно.

Отже, прийняття відповідачем наданих позивачем послуг з водовідведення є підставою виникнення у відповідача зобов`язання оплатити вказані послуги відповідно до умов договору та чинного законодавства.

Так, як зазначалось вище, умовами п. 3.1., 3.2. договору № 15/3 передбачено порядок оплати відповідачем послуг з водовідведення. Однак, відповідач не сплачував щомісячно вказані послуги, як передбачено умовами договору, у зв`язку з чим у відповідача існує заборгованість по цим послугам за період з 01.10.2020 по 01.08.2021.

Як з`ясовано судом, відповідно до умов договору, Правил водокористування №190 в редакції чинній у період виникнення боргу нарахування за послуги водовідведення у спірному періоді, здійснювались позивачем згідно даних актів контрольних зйомок з урахуванням тарифів, затверджених Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 16.12.2020 р. № 2499.

Враховуючи наведене у сукупності, обов`язок споживача з оплати наданих послуг водопостачання та водовідведення встановлений законом та договором.

Отже, вірність та обґрунтованість здійсненого позивачем розрахунку підтверджується матеріалами справи та не спростовано відповідачем.

Враховуючи вищенаведене та те, що відповідачем не виконані належним чином зобов`язання за спірним договором № 15/3 від 29.03.2013 щодо сплати за надані позивачем послуги водовідведення у встановлений договором строк, суд доходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення заборгованості в сумі 147372,78 грн. Наразі несплатою позивачу суми заборгованості за надані згідно договору № 15/3 від 29.03.2013 послуги з водовідведення відповідач порушив умови вказаного договору, що є недопустимим згідно ст. 525 Цивільного кодексу України.

Оцінюючи надані сторонами докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» про стягнення з відповідача суми заборгованості в розмірі 147372,78 грн. відповідають фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства, тому підлягають задоволенню.

За змістом положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі №904/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.

Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи №902/761/18, від 20.08.2020 зі справи №914/1680/18).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України та змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування «вірогідність доказів».

Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

З огляду на викладене, оцінюючи надані сторонами справи докази в їх сукупності та керуючись принципом «вірогідність доказів», суд дійшов висновку, що надані постачальником - позивачем докази на підтвердження надання послуг з водовідведення за узгодженими сторонами умовами договору та чинного законодавства, є більш вірогідними, ніж докази, надані відповідачем на спростування таких обставин.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді (Руїс Торіха проти Іспанії).

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (Ван де Гурк проти Нідерландів).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (Гірвісаарі проти Фінляндії).

Суд також бере до уваги позицію ЄСПЛ, зазначену у п.58. рішення ЄСПЛ у справі "Серявін та інші проти України" в якому зазначено, що суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навивши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Згідно ж із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення, оскільки не спростовують висновків, до яких дійшов суд.

Враховуючи приписи ст. 129 ГПК України та задоволення позовних вимог в повному обсязі, судовий збір в сумі 2270,00 грн. покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 13, 76, 79, 86, 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Громадської організації «Одеська вірменська община» (Гагарінське плато, № 5, м. Одеса, 65009, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» (вул. Шулявська, № 5, м. Київ, 04116, ) в особі філії «Інфоксводоканал» (вул. Басейна, № 5, м. Одеса, 65039, ) суму заборгованості за послуги водовідведення у розмірі 147 372 (сто сорок сім тисяч триста сімдесят дві) грн. 78 коп. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст.241 ГПК України.

Наказ видати в порядку ст.327 ГПК України.

Повний текст рішення складено 20 січня 2022 р.

Суддя О.В. Цісельський