ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2022 р. м. Київ Справа № 911/3447/21

Господарський суд Київської області у складі судді Христенко О.О., розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудмакс», м. Київ

до Фізичної особи-підприємця Ярошкевича Володимира Матвійовича,

м. Ржищів, Київська область

про стягнення 8 562,95 грн.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фудмакс» (надалі-позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Ярошкевича Володимира Матвійовича (надалі-відповідач) про стягнення 8 562,95 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за умовами Договору поставки № 290920-02ф від 29.09.2019, в частині своєчасної оплати отриманого товару.

Разом з цим, звертаючись до господарського суду із позовною заявою, позивач просив суд здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою господарського суду Київської області від 29.11.2021 відкрито провадження у справі № 911/3447/21, задоволено клопотання позивача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання (без виклику учасників справи), встановлено відповідачу строк для подання заяв із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзиву на позовну заяву.

Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 Господарського процесуального кодексу України.

Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться (ч.ч. 1-2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України).

Суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі (ст. 248 Господарського процесуального кодексу України).

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше (ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідач у встановлений судом строк відзиву на позов та клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надіслав, клопотань про відкладення розгляду справи з метою надання додаткового часу для подання відзиву від відповідача не надходило.

Відповідач належним чином був повідомлений про розгляд справи в господарському суді за його участю, про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення відповідачу поштового відправлення щодо ухвали суду від 29.11.2021.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, суд вважає, що у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута по суті за наявними в ній матеріалами, яких достатньо для ухвалення рішення.

Частиною 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд Київської області -

ВСТАНОВИВ:

29.09.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фудмакс» (позивач, постачальник) та Фізичною особою-підприємцем Ярошкевичем Володимиром Матвійовичем (відповідач, покупець) укладений Договір поставки № 290920-02ф.

Відповідно до умов п. 1.1 договору постачальник взяв на себе обов`язок по поставці покупцю ковбасних виробів (надалі-товар), а покупець в свою чергу зобов`язався приймати такий товар та своєчасно оплачувати його в порядку та на умовах, визначених договором.

Кількість товару, асортимент, вид та ціна товару визначаються у накладних (п. 2.1 договору).

Умовами п.п. 4.1, 4.2, 4.3 договору визначено, що розрахунок за поставлений товар здійснюється в безготівковій формі шляхом перерахування коштів на рахунок постачальника. Вартість гофротари та упаковки входить у вартість товару. Вартість товару визначається з урахуванням ПДВ та вказується в накладних, які є невід`ємними частинами договору.

Термін оплати за товар: на 14 календарний день (п. 4.4 договору).

Відповідно до п. 5.1 договору поставка товару вважається виконаною з моменту передачі товару (партії товару) представнику покупця. Право власності на товар та ризик випадкової загибелі (псування, пошкодження) товару переходить до покупця з моменту отримання товару (п. 5.2 договору).

Умовами п. 11.1 договору визначено, що даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє з 29.09.2019 по 31.12.2020, але в будь-якому випадку до проведення повних розрахунків між сторонами. Якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодна із сторін не заявить у письмовій формі про своє бажання розірвати договір, то він продовжує діяти на той самий строк та на тих самих умовах.

Так, позивачем на виконання умов Договору поставки № 290920-02ф від 29.09.2019, на підставі видаткових накладних № АМ-0008564 від 30.06.2021 на суму 1 040,10 грн., № АМ-0009744 від 21.07.2021 на суму 1 288,01 грн., № АМ-0010147 від 28.07.2021 на суму 686,34 грн., № АМ-0010565 від 04.08.2021 на суму 754,68 грн., № АМ-0010953 від 11.08.2021 на суму 1 161,24 грн., № АМ-0011440 від 18.08.2021 на суму 666,88 грн., № АМ-0012356 від 01.09.2021 на суму 953,76 грн., копії яких наявні в матеріалах справи, було поставлено, а відповідачем прийнято товар, всього на загальну суму 6 265,28 грн. Відповідні видаткові накладні скріплені підписами повноважних представників сторін та печаткою з боку позивача.

Претензій щодо якості чи кількості отриманого товару матеріали справи не містять, а отже вказаний у видаткових накладних товар прийнятий відповідачем без зауважень, що свідчить про повноту та якість виконання позивачем своїх зобов`язань згідно з договором, а тому товар вважається прийнятим без зауважень в повному обсязі.

Однак, як стверджує позивач в порушення умов договору та взятих на себе зобов`язань, вартість отриманого товару в сумі 6 265,28 грн., у строки, визначені договором залишена відповідачем не сплаченою.

За твердженням позивача станом на день підготовки даної позовної заяви наявна за відповідачем заборгованість лишається не оплаченою, що стало підставою для звернення позивача із відповідним позовом до господарського суду за захистом свого порушеного права.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України (ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до статті 174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарських зобов`язань є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Підписання покупцем накладних, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», фіксують факт здійснення господарських операцій і є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Приписами статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, оскільки заборгованість відповідача в частині оплати переданого позивачем на підставі Договору поставки № 290920-02ф товару, на час прийняття рішення не сплачена, а розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам справи, вимога позивача про стягнення з відповідача 6 265,28 грн. визнається судом правомірною та такою, що підлягає задоволенню.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем умов договору, в частині своєчасної оплати отриманого товару, позивач з посиланням на п. 7.3 договору просить суд стягнути з відповідача 255,85 грн. пені та 1 879,57 грн. штрафу, нарахованих від сум несвоєчасного виконання зобов`язань щодо оплати товару.

Умовами п. 7.3 договору визначено, що за прострочення терміну оплати поставленого товару покупець сплачує постачальнику неустойку (пеню) в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день затримки платежу, а також вартість товару з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та 30 відсотків річних від простроченої суми.

У сфері господарювання згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (ч. 6 ст. 231 ГК України).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд дійшов висновку, що він є арифметично вірним, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача 255,85 грн. пені підлягає задоволенню.

Разом з цим, розглянувши вимогу позивача щодо стягнення з відповідача 1 879,57 грн. штрафу, заявлену позивачем на підставі п. 7.3 договору, суд відзначає, що відповідний пункт договору визначає наслідки порушення покупцем термінів оплати товару у вигляді 30 % річних обумовлених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, а не штрафу, як вважає позивач.

Згідно з ч. 1 ст. 546, ч. 1 ст. 547, ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватись пенею (неустойка), що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України).

Оскільки при вчинені правочину сторонами не встановлено в письмовій формі відповідальність відповідача за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань у вигляді штрафу з погодженням його розміру, позовні вимоги про стягнення з відповідача 1 879,57 грн. штрафу задоволенню не підлягають.

Разом з цим, відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною другою ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у п. 7.3 договору між сторонами визначений іншій розмір процентів річних, ніж визначено у ч. 2 ст. 625 ЦК України, зокрема - 30 % річних.

Суд перевіривши розрахунок процентів річних дійшов висновку, що відповідно до п. 7.3 договору за вказаний позивачем період підлягає нарахуванню 457,55 грн. 30 % річних.

Однак, оскільки позивач заявив до стягнення відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України 3 % річних у розмірі 45,75 грн., то суд не може виходити за межі позовних вимог та до стягнення підлягають 45,75 грн. 3 % річних.

Крім того, перевіривши розрахунок інфляційних втрат, заявлених позивачем до стягнення, враховуючи, що такий є арифметично вірним, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 116,50 грн. інфляційних втрат.

За таких обставин, повно та ґрунтовно дослідивши матеріали справи, перевіривши на відповідність закону та дійсним обставинам справи розрахунки, надані позивачем, суд задовольняє позов частково.

У зв`язку із задоволенням позову частково, витрати по сплаті судового збору, у відповідності до ст. 129 ГПК України, покладаються судом на сторони пропорційно задоволених вимог.

Що стосується заявлених до стягнення з відповідача 7 000,00 грн. витрат на правничу допомогу, які позивач просить стягнути з відповідача, суд зазначає наступне.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 ст. 126 ГПК України закріплено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 126 ГПК України).

За приписами ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи (до яких у тому числі відносяться й витрати на професійну правничу допомогу), покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За приписами ч. 5 ст. 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Тобто, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

За змістом п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

В обґрунтування відшкодування витрат по оплаті послуг адвоката, позивачем було надано Договір про надання правової допомоги у господарських справах № 03/21 від 17.11.2021, укладений між Адвокатом Шевчук Дмитром Ігоревичем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фудмакс» та копію платіжного доручення № 1029 від 18.11.2021.

Так, за умовами п. 1.1 Договору про надання правової допомоги у господарських справах № 03/21 від 17.11.2021 адвокат зобов`язується надати клієнту правову допомогу в господарській справі за позовом ТОВ «Фудмакс» до ФОП Ярошкевича Володимира Матвійовича про стягнення боргу в господарському суді Київської області.

Відповідно до п.п. 3.1, 3.2 договору про виконання доручення за даним договором адвокат надає клієнту акт прийому-передачі наданих послуг. Клієнт зобов`язаний прийняти та підписати акт прийому-передачі наданих послуг протягом 5-ти днів з дня його отримання, або обґрунтувати відмову від прийняття наданих адвокатом послуг.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Разом з цим, дослідивши надані докази, суд знаходить їх не спроможними з огляду на те, що надані договір та копія платіжного доручення, не можуть вважатись тим розрахунком (виконання адвокатом робіт та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідним для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Будь-яких актів наданих послуг, підписання яких є обов`язковою умовою при наданні/отриманні послуг (п.п.3.1, 3.2 договору), до позовної заяви позивачем не додано.

Так, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) із зазначенням їх вартості позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.

Тобто, надані суду докази не можуть вважатися належним та допустимим доказом в розумінні статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України.

Суд звертає увагу, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009 зазначено, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Враховуючи вищевстановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено фактичного розміру понесених ним витрат, пов`язаних із розглядом справи в суді першої інстанції, та невідворотності їх понесення. Таким чином, суд відмовляє Товариству з обмеженою відповідальністю «Фудмакс» у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7 000,00 грн., у зв`язку із їх необґрунтованістю.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 123, 129, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Ярошкевича Володимира Матвійовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на коритсь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудмакс» (03067, м. Київ, провулок Чугуївський, 13-А, офіс 113, ) 6 265 (шість тисяч двісті шістдесят п`ять) грн. 28 коп. заборгованості, 255 (двісті п`ятдесят п`ять) грн. 85 коп. пені, 45 (сорок п`ять) грн. 75 коп. 3 % річних, 116 (сто шістнадцять) грн. 50 коп. інфляційних нарахувань та 1 771 (одну тисячу сімсот сімдесят одну) грн. 73 коп. судового збору.

Видати наказ.

3. В іншій частині в позові відмовлено.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст. ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст підписано - 28.01.2022.

Суддя О.О. Христенко