ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.01.2022 Справа № 914/2197/21

Господарський суд Львівської області у складі судді Горецької З.В., за участю секретаря судового засідання Пришляк М.С., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Приватне підприємство «Медичний центр «Інтерсоно», м. Львів,

до відповідача: Фізична особа-підприємець Скакун Олександр Сергійович, с. Дмитровичі, Пустомитівський р-н, Львівська область

про повернення грошових коштів, отриманих без достатньої правової підстави, стягнення інфляційних втрат та 3 % річних.

представники сторін:

від позивача: Глодан І.М.

від відповідача: Ісканін М.С.

Заяв про відвід судді не надходило. У відповідності до ст. 222 ГПК України, фіксування судового процесу здійснювалось за допомогою програмно-апаратного комплексу «Акорд».

ІСТОРІЯ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Приватного підприємства «Медичний центр «Інтерсоно» до ФОП Скакун про повернення грошових коштів, отриманих без достатньої правової підстави, стягнення інфляційних втрат та 3 % річних.

Ухвалою від 26.07.2021 відкрито провадження у справі, визначено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 08.09.2021. 08.09.2021 підготовче відкладено на 20.09.2021. 20.09.2021 продовжено строк підготовчого провадження у справі, підготовче засідання відкладено на 18.10.2021.

У підготовче засідання 05.10.2021 сторони явку уповноважених представників забезпечили.

Ухвалою від 18.10.2021 закрито підготовче провадження по справі та призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні двічі оголошувалась перерва.

В судове засідання 17.01.2022 представники сторін явку уповноважених представників забезпечили.

Враховуючи те, що зібраних в матеріалах справи доказів достатньо для з`ясування обставин справи і прийняття судового рішення, судом 17.01.2022 проголошено вступну та резолютивну частину рішення по справі.

АРГУМЕНТИ СТОРІН

Аргументи позивача

Позивач стверджує, що у відповідача знаходяться грошові кошти в сумі 1 255 341,65 грн. без жодної правової підстави, а тому підлягають поверненню. Такі висновки зроблені на підставі затвердженої мирової угоди від 27.01.2021 у справі №914/2824/20, в якій сторони визнали не укладеними договори підряду поточного ремонту приміщень від 18.06.2019 та від 30.07.2019. Акти на зальну суму 3 855 341,65 грн. підписані відповідачем помилково.

На суму, яка на думку позивача перебуває у відповідача без достатньої правової підстави нараховано інфляційні втрати та 3% річних

Позиція відповідача

Відповідач стверджує, що на підставі укладеної Мирової угоди затвердженої ухвалою Господарського суду Львівської області у справі №914/2824/20 від 27.01.2021 сторони погодили, що Скакун не має до Інтерсоно вимог чи претензій будь-якого характеру, підставою виникнення яких є Договори та Акти, а Інтерсоно не має до Скакуна вимог чи претензій будь-якого характеру у зв`язку з помилковим підписанням ним зазначених Актів та висуненням ним позовних вимог до Інтерсоно на підставі таких документів.

Беручи до уваги вищевикладене, на підставі взаємних поступок та з метою закінчення судового спору у справі №914/2824/20 шляхом примирення, Скакун бере на себе зобов`язання не пред`являти до Інтерсоно будь-яких вимог, підставою виникнення яких є Договори та Акти.

Беручи до уваги вищевикладене, на підставі взаємних поступок та з метою закінчення судового спору у справі №914/2824/20 шляхом примирення, Інтерсоно бере на себе зобов`язання не пред`являти до Скакуна вимог чи претензій будь-якого характеру у зв`язку Договорами та Актами.

Уклавши Мирову угоду сторони підтвердили, що спір, який виник із Договорів та Актів між ними є остаточно врегульованим. Жодних інших компенсацій, розрахунків, виплат сторони не проводять.

Відповідач заперечив проти стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

ОБСТАВИНИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 27.01.2021 у справі №914/2824/20 затверджено Мирову угоду між ФОП Скакун Олександр Сергійович та ПП «Медичний центр «Інтересно».

Згідно з положенням п.2.2. Мирової угоди сторони вважають Договори такими, що не укладені Сторонами, а отже такими, що не можуть створювати жодних прав та обов`язків для Сторін, оскільки Сторонами у передбаченим законом порядку та формі не було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов таких Договорів та Договори підписувались від імені ПП «Медичний центр «Інтерсоно» виконавчим директором Свірчук Мар`яною Олександрівною без отримання попереднього погодження Загальних зборів учасників власника ПП «Медичний центр «Інтерсоно» або Ради Директорів (п.10.5. Статуту ПП «Медичний центр «Інтерсоно», затверджений 05 серпня 2013 року та зареєстрований 08 серпня 2013 року) тобто без відповідних повноважень на укладення таких договорів.

Відповідно до п.2.1. Мирової угоди за результатами проведеної Сторонами перевірки Відповідачем підтверджено, що Акти на загальну суму 3 855 341,65 (три мільйони вісімсот п`ятдесят п`ять тисяч триста сорок одну) гривню 65 копійок були підписані ним помилково.

До Договору підряду поточного ремонту приміщень від 18.06.2019 Відповідачем було складено Акт №ОУ-002 від 27.09.2019, який згідно Мирової угоди, ним визнано підписаним помилково.

Згідно даного Акту №ОУ-002 від 27.09.2019 Позивач здійснив на банківський рахунок Відповідача наступні оплати:

- 203 430,54 (двісті три тисячі чотириста тридцять) гривень 54 копійки згідно Платіжного доручення №2307 від 28 лютого 2020 року;

- 200 000,00 (двісті тисяч) гривень згідно Платіжного доручення №4921 від 02 червня 2020 року;

- 300 000,00 (триста тисяч) гривень згідно Платіжного доручення №5404 від 18 червня 2020 року;

- 200 000,00 (двісті тисяч) гривень згідно Платіжного доручення №6397 від 22 липня 2020 року.

Крім того, до Договору підряду поточного ремонту приміщень від 30.07.2019 Відповідачем було складено Акт №ОУ-003 від 05.11.2019, який згідно Мирової угоди, ним визнано підписаним помилково.

За цим Актом Позивачем перераховано на банківський рахунок Відповідача оплату у розмірі 351 911,11 (триста п`ятдесят одна тисяча дев`ятсот одинадцять) гривень 11 копійок згідно Платіжного доручення №6669 від 31 липня 2020 року.

Відтак, Позивачем загалом перераховано Відповідачу 1 255 341,65 грн. (один мільйон двісті п`ятдесят п`ять тисяч триста сорок одну) гривню 65 копійок за Договорами.

Позивач звертався із Претензією вих.№20 від 08.04.2021 про повернення коштів, отриманих за неукладеними правочинами, та отримав відповідь від представника Відповідача - Ісканін М.С. від 20.04.2021 про відмову у задоволенні зазначеної претензії.

Також, ПП «Медичний центр «Інтерсоно» повторно звернулось до Відповідача листом вих.№262 від 06.05.2021 з вимогою про повернення безпідставно набутих коштів, та отримало Відповідь від представника Відповідача - Ісканін М.С. від 25.05.2021 з відмовою у задоволенні вимоги Позивача.

Позивачем за вх. №21632/21 від 16.09.2021 подано письмові пояснення та долучено докази, які не були подані разом з позовною заявою. Вказані докази подано поза межами встановленого строку для подачі доказів.

Крім того, поза межами встановленого строку для подання доказів позивачем подано клопотання про долучення доказів вх. №30576/21 від 20.12.2021.

ОЦІНКА СУДУ

Відповідно до п.1.4 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України №22 від 21.01.2004, в редакції, чинній на час здійснення перерахування коштів позивачем на рахунок відповідача, платіжним дорученням є розрахунковий документ, що містить письмове доручення платника обслуговуючому банку про списання зі свого рахунку зазначеної суми коштів та її перерахування на рахунок отримувача.

Відповідно до п.3.7 вказаної Інструкції, реквізит «Призначення платежу» платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення «Призначення платежу». Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками.

Із врахуванням наведених норм інструкції, позивачем як платником у реквізиті платіжних доручень «Призначення платежу» зазначено різного роду ремонтні роботи згідно Акту №ОУ-002 від 27.09.2019 та Акту №ОУ-003 від 05.11.2019, перерахування коштів було спрямоване на виконання певних домовленостей, а саме виконання договорів підряду поточного ремонту від 18.06.2019 та 30.07.2019. Вказані обставини підтверджені матеріалами справи та не спростовуються сторонами.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків

Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

В контексті викладеного суд звертає увагу, що ухвалою Господарського суду Львівської області від 27.01.2021 у справі №914/2824/20 було затверджено Мирову угоду між ФОП Скакун Олександр Сергійович та ПП «Медичний центр «Інтересно».

Відповідно до ч. 2 ст. 192 ГПК України, сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно ч. 1 ст. 192 ГПК України, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, якщо мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Як передбачено ч.3 ст. 192 ГПК України, до ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежені представники сторін вчинити відповідні дії.

У відповідності до ч. 4 ст. 192 ГПК України, укладена сторонами мирова угода затверджується ухвалою суду, в резолютивній частині якої зазначаються умови угоди. Затверджуючи мирову угоду, суд цією самою ухвалою одночасно закриває провадження у справі.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 193 ГПК України, виконання мирової угоди здійснюється особами, які її уклали, в порядку і строки, передбачені цією угодою. У разі невиконання затвердженої судом мирової угоди ухвала суду про затвердження мирової угоди може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень.

Вказаною вище мировою угодою сторони погодили, що Акти на загальну суму 3 855 341,65 (три мільйони вісімсот п`ятдесят п`ять тисяч триста сорок одна грн. 65 коп.) гривень були підписані ФОП Скакун О.С. помилково. Сторони вважають Договори такими, що не укладені, а отже такими, що не можуть створювати жодних прав та обов`язків для Сторін, оскільки Сторонами у передбаченим законом порядку та формі не було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов таких Договорів та Договори підписувались від імені ПП «Медичний центр «Інтерсоно» виконавчим директором Свірчук Мар`яною Олександрівною без отримання попереднього погодження Загальних зборів учасників власника ПП «Медичний центр «Інтерсоно» або Ради Директорів (п.10.5. Статуту ПП «Медичний центр «Інтерсоно», затверджений 05 серпня 2013 року та зареєстрований 08 серпня 2013 року) тобто без відповідних повноважень на укладення таких договорів.

Посилання відповідача на той факт, що договори виконувались сторонами, а Свірчук М.О. мала належні повноваження на підписання договорів не заслуговує на увагу, оскільки сторони підписавши мирову угоду дійшли спільного знаменника та визнали договори такими, що не укладені. У справі 914/2824/20 судом встановлено факти, які знайшли своє відображення в мировій угоді та які в свою чергу відповідач намагається спростувати в ході розгляду даної справи.

Позивач у якості підстави позову про стягнення з відповідача грошових коштів обґрунтовував свої вимоги положеннями статті 1212 Цивільного кодексу України, як безпідставно одержані.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

З наведеної норми вбачається, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17).

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Крім того згідно з пунктом 3 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави (висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17).

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якої це відбулося.

Тобто, у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі (аналогічний висновок викладений у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.08.2018 у справі № 334/2517/16-ц та від 13.01.2021 у справі № 539/3403/17).

У справі, що розглядається, встановлено, що спірні кошти в сумі 1 255 341,65 грн. відповідачем було отримано за договороворами підряду поточного ремонту приміщень від 18.06.2019 і 30.07.2019 та як наслідок Актів №ОУ-002 та №ОУ-003. Уклавши мирову угоду сторони визнали договори не укладеними. Оскільки договори не укладені, то кошти перераховані позивачем за виконання різного роду робіт згідно актів №ОУ-002 та №ОУ-003 є такими, що перебувають у відповідача без достатньої правової підстави, оскільки така у встановлено порядку відпала.

В мировій угоді зазначено, що Скакун не має до Інтерсоно вимог чи претензій будь-якого характеру, підставою виникнення яких є договори та акти та Інтерсоно не має до Скакуна вимог чи претензій будь-якого характеру у зв`язку з помилковим підписанням ним зазначених актів та висуненням ним позовних вимог до Інтерсоно на підставі таких документів.

Беручи до уваги вищевикладене, на підставі взаємних поступок та з метою закінчення судового спору у справі №914/2824/20 шляхом примирення, Скакун бере на себе зобов`язання не пред`являти до Інтерсоно будь-яких вимог, підставою виникнення яких є договори та акти.

Беручи до уваги вищевикладене, на підставі взаємних поступок та з метою закінчення судового спору у справі №914/2824/20 шляхом примирення, Інтерсоно бере на себе зобов`язання не пред`являти до Скакуна вимог чи претензій будь-якого характеру у зв`язку договорами та актами.

Уклавши мирову угоду сторони підтвердили, що спір, який виник із договорів та актів між ними є остаточно врегульованим. Жодних інших компенсацій, розрахунків, виплат сторони не проводять.

На вказані обставини відповідач посилається, як на підставу відсутності будь яких зобов`язань за договорами та актами, які були предметом спору в справі №914/2824/20.

Суд звертає увагу, що позовні вимоги ПП «Медичний центр «Інтерсоно» до ФОП Скакун Олександр Сергійович не пов`язані з предметом спору по справі №914/2824/20, яку було завершено Мировою Угодою, що затверджена Ухвалою Господарського суду Львівської області від 27.01.2021. Предметом позовних вимог є безпідставно набуті ФОП Скакун Олександром Сергійовичем грошові кошти та повернення їх належному власнику (ПП «Медичний центр «Інтерсоно») в силу положень статті 1212 ЦК України.

Враховуючи викладене, а також той факт, що відповідач набув майно безпідставно суд вважає за необхідне задоволити позовні вимоги, шляхом стягнення на користь позивача перерахованих грошових коштів у сумі 1 255 341,65 грн. на виконання неукладеного правочину.

З приписів статті 549, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Зазначені інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 та постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 905/587/18.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і процентів річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Отже, дія статті 625 Цивільного кодексу України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України. Тому в разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки боржником порушено позадоговірне (деліктне) грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України.

Наведена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), якою Велика Палата Верховного Суду підтвердила аналогічний висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 15.04.2015 у справі № 910/2899/14 та у постанові від 01.06.2016 у справі №910/22034/15, а також у постанові Верховного Суду від 15 липня 2021 у справі № 910/6053/19.

У постанові від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (пункт 6.20).

Таким чином, у справі № 910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами", причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною другою статті 625 ЦК України.

Відтак у даному випадку, розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами встановлено законом, а саме частиною другою статті 625 ЦК України.

Судом перевірено розрахунок 3% річних та інфляційних втрат і встановлено, що такий проведено вірно, а тому стягненню підлягаю 3 % річних в розмірі 17 540,39 грн. та інфляційні втрати 62 644,67 грн.

Відповідно до частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина друга статі 2 ГПК України).

Згідно статті 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; пункт 58): де зазначено, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Враховуючи встановлені обставини справи, зважаючи на те, що доводи відповідача не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

В порядку положень ст. 129 ГПК України судовий збір, сплачений за подання позовної заяви, слід покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст. 13, 74, 76, 77, 78, 86, 129, 231, 233-241, 327Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги вимоги задоволити.

2. Стягнути з ФОП Скакуна Олександра Сергійовича на користь ПП «Медичний центр «Інтерсоно» безпідставно набуті кошти в розмірі 1 335 526,71 грн. з яких, 1 255 341,65 грн. основний борг, 62 644,67 грн. інфляційних втрат, 17 540,39 грн. 3% річних та 20 032,91 грн. судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст. 327 ГПК України.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено 27.01.2022.

Суддя Горецька З.В.