УХВАЛА

19 січня 2022 року

м. Київ

cправа № 906/796/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Зуєва В.А. - головуючого, Берднік І.С., Міщенка І.С.

за участю секретаря судового засідання - Дерлі І.І.,

за участю представників сторін:

офісу ГП - Грищенко М.А.

відповідача-1 - не з`явився,

відповідача-2 - не з`явився,

третьої особи - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Рівненської обласної прокуратури

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.10.2021 (у складі колегії суддів: Миханюк М.В. (головуючий), Коломис В.В., Дужич С.П.)

та рішення Господарського суду Житомирської області від 09.06.2021 (суддя Шніт А.В.)

за позовом Керівника Новоград-Волинської окружної прокуратури в інтересах держави

до: 1. Ємільчинської районної ради Житомирської області,

2. ОСОБА_1

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - Товариство з обмеженою відповідальністю "Національна електронна біржа"

про скасування рішення, визнання недійсними результату електронного аукціону та договору купівлі-продажу об`єкта малої приватизації, повернення майна,

В С Т А Н О В И В:

Керівник Новоград-Волинської місцевої прокуратури (далі - Прокурор) звернувся до Господарського суду Житомирської області з позовом до Ємільчинської районної ради Житомирської області (далі - Рада, Відповідач-1) та ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , Відповідач-2), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - Товариства з обмеженою відповідальністю "Національна електронна біржа" (далі - ТОВ "Національна електронна біржа", третя особа) про:

- визнання незаконним та скасування рішення Ради від 20.12.2019 № 459 "Про приватизацію нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1";

- визнання недійсним результату електронного аукціону від 24.02.2020 з продажу об`єкта малої приватизації нежитлової будівлі центральної аптеки №19, оформленого протоколом № UA-PS-2020-02-02-00005-3 від 24.02.2020;

- визнання недійсним договору купівлі-продажу об`єкта малої приватизації нежитлової будівлі центральної аптеки №19, на аукціоні із зниженням стартової ціни, укладеного 25.03.2020 між Відповідачами;

- зобов`язання ОСОБА_1 повернути Раді нежитлову будівлю центральної аптеки № 19 загальною площею 944,6 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог Прокурор зазначив, що під час проведення електронних торгів з реалізації спірного об`єкта приватизації мало місце порушення вимог Порядку проведення електронних аукціонів для продажу об`єктів малої приватизації, інформаційне повідомлення про приватизацію державного або комунального майна розміщено 17.01.2020 у громадсько-політичній газеті Ємільчинського району Житомирської області "Народна трибуна", а не в офіційних друкованих виданнях державних органів приватизації, на офіційному веб-сайті Фонду державного майна України або на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та в електронній торговій системі. В укладеному договорі купівлі-продажу від 25.03.2020 відсутня умова обов`язкового збереження профілю діяльності, як закладу охорони здоров`я.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 09.06.2021, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.10.2021 у справі № 906/796/20, відмовлено у задоволенні позову.

Господарські суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що Прокурором не доведено порушення майнового права чи інтересу територіальної громади, настання негативних наслідків такого порушення, оскільки приватизація об`єкта комунальної власності відбулася з ініціативи територіальної громади, грошові кошти, отримані від приватизації майна, були спрямовані до місцевого бюджету, а дії з відчуження майна комунальної власності не пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна

Апеляційною інстанцією встановлено, що дії органу місцевого самоврядування вчинені з порушеннями вимог чинного законодавства (розміщено інформаційне повідомлення не в офіційних друкованих виданнях), однак, за висновком суду, такі дії здійснені в інтересах територіальної громади, що підтверджує волю власника, спрямовану на передачу права власності стосовно спірного об`єкта нерухомості.

У касаційній скарзі Прокурор просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов.

Вимоги скарги обґрунтовані неврахуванням судами попередніх інстанцій при прийнятті оскаржуваних рішень висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 12.01.2021 у справі № 922/623/20 та від 24.03.2021 у справі № 922/2244/19.

У відзиві на касаційну скаргу Рада просила залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача та присутнього у судовому засіданні Прокурора, дослідивши наведені у касаційній скарзі та відзиві на неї доводи, а також матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження не підтвердилися, а тому касаційне провадження за вищезазначеною касаційною скаргою підлягає закриттю з огляду на таке.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 300 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною другою статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами 1, 3 статті 310 цього Кодексу.

Таким чином, за змістом пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстави, зазначеної у пункті 1 частини другої цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

При цьому згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції є запорукою дотримання принципу правової визначеності.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де є схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Отже, у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи (постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16, від 25.04.2018 у справі №925/3/17, від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16, від 05.06.2018 у справі №243/10982/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц, від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц і № 522/2110/15-ц, від 30.01.2019 у справі №706/1272/14-ц). Таке врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19).

Таким чином, подібність правовідносин означає, зокрема, схожість суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).

Разом з тим, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

Як уже зазначалося, у якості підстави для подання касаційної скарги заявник посилається на неврахування господарськими судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 12.01.2021 у справі № 922/623/20 та від 24.03.2021 у справі № 922/2244/19.

Проаналізувавши наведені скаржником підстави касаційного оскарження відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія виходить з такого.

Так, Верховний Суд у постанові від 22.01.2021 у справі № 922/623/20 погодився з висновками суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позову прокурора про визнання незаконним та скасування рішення ради, визнання договору купівлі-продажу нежитлових будівель недійсним та ін., та зазначив, що викуп орендарем орендованого ним приміщення, виходячи з положення статей 11, 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" може бути лише за умови, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 % ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна. В іншому разі приватизація такого приміщення повинна здійснюватися у загальному порядку за результатами проведення аукціону або конкурсу.

Проте, судом апеляційної інстанції у вказаній справі встановлено обставини порушення органами місцевого самоврядування умов та порядку приватизації, а також наявність протиправної поведінки самого покупця, який за відсутності у нього законодавчо встановлених підстав для приватизації майна шляхом викупу у зв`язку з нездійсненням ним поліпшень майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, звернувся до органів місцевого самоврядування з такою заявою, що свідчить про недобросовісність дій орендаря. Отже, позбавлення такої особи майна не суперечитиме принципам, встановленим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки такі наслідки обумовлені протиправною поведінкою самого набувача майна.

Подібні обставини та правозастосування наведені й у постанові Верховного Суду від 24.03.2021 у справі № 922/2244/19 на яку також посилається скаржник в якості підстави подання касаційної скарги.

В той же час, у справі, яка переглядається (№ 906/796/20) суди попередніх інстанцій оцінивши у сукупності докази, подані сторонами на підтвердження своїх вимог і заперечень, встановили, що приватизація спірного об`єкта комунальної власності територіальної громади здійснена за рішенням його власника у загальному порядку за результатами проведення електронного аукціону, що є відмінним від фактичних обставин у справах № 922/623/20 та № 922/2244/19.

В такий спосіб, висновки, зроблені у судових рішеннях у справі № 906/796/20, в якій подано касаційну скаргу, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у наведених скаржником постановах Верховного Суду, оскільки зазначені висновки не є різними за своїм змістом, а зроблені судами з урахуванням іншого правового регулювання та інших фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у кожній справі, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення, що не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України, суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження після відкриття касаційного провадження не отримала підтвердження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Прокурора на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.10.2021 та рішення Господарського суду Житомирської області від 09.06.2021 у справі № 906/796/20.

Керуючись статтями 234, 235, 296, 300 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою заступника керівника Рівненської обласної прокуратури у справі № 906/796/20 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Зуєв
Судді І. С. Берднік
І. С. Міщенко