ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2022 р. Справа№ 910/10784/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Мальченко А.О.

Скрипки І.М.

Секретар судового засідання: Мельничук О.С.,

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання

розглянувши апеляційну скаргу

Житлово-будівельного кооперативу "Калина"

на рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2021 (повний текст рішення складено 11.11.2021)

у справі № 910/10784/21 (суддя Бондарчук В.В.)

За позовом Житлово-будівельного кооперативу "Калина"

до:

1. Держави в особі Верховної Ради України

2. Міністерства освіти і науки України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Державний вищий навчальний заклад "Національний лісотехнічний університет України"

про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

У 2021 році Житлово-будівельний кооператив "Калина" звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Держави в особі Верховної Ради України та Міністерства освіти і науки України про визнання права власності.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що він добросовісно заволодів спірним майном на підставі акту №1 від 06.02.2003 року, затвердженого Міністерством освіти і науки України від 20.02.2003 року та, починаючи з 2003 року, відкрито володів спірним майном та здійснив реконструкцію приміщення гуртожитку №2, яке знаходилось в аварійному стані. Тому, за відсутністю жодного інтересу до цього майна з боку відповідачів та третьої особи, на думку позивача у нього наявне право на визнання за ним права власності на спірне майно за набувальною давністю на підставі ст. 344 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.07.2021 року залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Державний вищий навчальний заклад "Національний лісотехнічний університет України".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.11.2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що чинним законодавством заборонено здійснення будь-яких дій щодо відчуження майна, в тому числі нерухомого майна, яке належить державі та закріплене на праві оперативного управління за закладами освіти. Також судом першої інстанції встановлено, що не заперечувалось представником позивача у судовому засіданні, що Житлово-будівельний кооператив "Калина" був обізнаний, що спірне нерухоме майно є об`єктом державної власності, управління яким здійснює Міністерство освіти і науки України, тобто позивач знав та усвідомлював, що з 2003 року володіє чужим майном, що виключає можливість визнання права власності за набувальною давністю на підставі ст. 344 ЦК України.

Не погодившись із прийнятим рішенням, Житлово-будівельний кооператив "Калина" звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2021 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права. Зокрема скаржник вважає, що суд місцевий господарський суд вдався до зворотної дії закону у тих випадках коли закон зворотну дію у часі не дозволяє. Також скаржник вважає, що заволодіння спірним майном позивачем було добросовісним, з відома й погодження Міністерства освіти і науки України. Скаржник звертає увагу, що він відкрито та добросовісно володів спірною будівлею гуртожитку реконструював її за кошти членів кооперативу і ставився протягом тривалого часу (з 2003 року) до цього майна, як до власного, належно його експлуатував та вживав необхідні заходи для утримання майна в належному стані. В той же час, ні відповідачами, ні третьою особою жодного інтересу до вказаного майна проявлено не було, жодних коштів для проведення реконструкції, відновлення чи іншого покращення будівлі гуртожитку виділено не було.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.12.2021 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Кравчук Г.А., Мальченко А.О.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.12.2021 року, у зв`язку з перебуванням судді Кравчука Г.А. у відпустці, сформовано для розгляду справи №910/10784/21 колегію суддів у складі головуючого судді: Агрикової О.В., суддів: Мальченко А.О., Скрипки І.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.12.2021 року апеляційну скаргу Житлово-будівельному кооперативу "Калина" строк для подання апеляційної на рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2021 року у справі №910/10784/21 прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Житлово-будівельного кооперативу "Калина" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2021 року у справі №910/10784/21, витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/10784/21 за позовом Житлово-будівельного кооперативу "Калина" до Держави в особі Верховної Ради України та Міністерства освіти і науки України про визнання права власності та призначено розгляд справи на 26.01.2022 року.

05.01.2022 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від третьої особи надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

12.01.2022 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від позивач надійшла відповідь на відзив третьої особи.

14.01.2022 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача 2 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

17.01.2022 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача 1 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

24.01.2022 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від позивач надійшли відповіді на відзив в якій останній просив задовольнити апеляційну скаргу.

26.01.2022 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від третьої особи надійшли додаткові пояснення до відзиву на апеляційну скаргу в яких останній просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та здійснювати розгляд справи без участі представника.

В судовому засіданні 26.01.2022 року представник позивача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив задовольнити апеляційну скаргу. Представники відповідача 1, відповідача 2 та третьої особи в судове засідання не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином.

Згідно з п. 11, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Відповідно до п. 12, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, та зважаючи на обмежений процесуальний строк розгляду апеляційної скарги, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представників відповідача 1, відповідача 2 та третьої особи.

Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що листом від 15.11.2002 року за №283 Закарпатський лісотехнічний технікум звернувся до Міністерства освіти і науки з проханням передати аварійну будівлю гуртожитку № 2 технікуму площею 966 кв.м. в м. Хуст вул. Шевченка, 33 для проведення перепланування даного об`єкту за рахунок майбутніх мешканців-працівників цього навчального закладу. (а.с. 39).

Міністерство освіти і науки листом від 17.01.2003 року за №1/1-147 погодилось на проведення перепланування будівлі за рахунок майбутніх мешканців гуртожитку та надало дозвіл на її передачу для здійснення будівельних робіт на баланс створеному з числа працівників технікуму кооперативу. (а.с. 40).

В подальшому, наказом директора Закарпатського лісотехнічного технікуму №10 від 29.01.2003 року комісією було здійснено передачу житлово-будівельного кооперативу "Калина" будівлі колишнього гуртожитку №2, яка перебувала в аварійному стані для реконструкції під житло для працівників технікуму разом із земельною ділянкою площею 0,238 га. (а.с. 42).

Відповідно до акту №1 від 06.02.2003 року, затвердженого 10.02.2003 року Міністерством освіти та науки України будівлю гуртожитку по вулиці Шевченка, 33 в м. Хуст передано Закарпатським лісотехнічним технікумом ЖБК "Калина" та зазначено, що даний акт не являється підставою для переходу права власності на майно. (а.с. 43).

Листом №107 від 10.04.2003 року Закарпатський лісотехнічний технікум звернувся до директору державного обласного архіву з проханням видати копії первинних документів по гуртожитку №2, м. Хуст, вул. Шевченка, 33, 1957 року забудови. (а.с. 44).

Однак, в матеріалах справ наявне свідоцтво про право власності видане на підставі рішення виконкому №338 від 14.05.2003 року на нерухоме майно - будівлю колишнього гуртожитку №2 "Закарпатського лісотехнікуму" за адресою: Закарпатська область, Хустський район, м. Хуст, вул. Шевченка, будинок, 33, відповідно до якого власником нежитлової будівлі є Держава в особі Верховної ради України. Органом управління є Міністерство освіти і науки України. (а.с. 28).

В подальшому, позивач звернувся до директору Хустського ДПТІ з проханням видати свідоцтво на право власності на будівлю колишнього гуртожитку №2 по вул. Шевченка 33 для проведення реконструкції під житло. (а.с. 45).

Також, відповідно до наказу №79 від 04.02.2006 року Міністерством освіти і науки України реорганізовано Закарпатський лісотехнічний технікум у Закарпатський лісотехнічний коледж і приєднано його до складу Національного лісотехнічного університету України, як відокремлений структурний підрозділ з правами фінансово-господарської самостійності. (а.с. 173).

Крім того, відповідно до наказу №959 від 29.08.2014 року Міністерством освіти і науки України, закріплено за Державним вищим навчальним закладом "Національний лісотехнічний університет України" на праві оперативного управління державне майно згідно додатку, в тому числі: гуртожиток № 2, який знаходиться за адресою: Закарпатська область, місто Хуст, вулиця Шевченка, будинок 33, інвентарний номер майна: 10310003. (зворот а.с. 165).

Крім того, в матеріалах справи наявні відомості про нерухоме державне майно за формою № 2б(д) станом на 01.07.2021 року, з яких вбачається, що на балансі Державного вищого навчального закладу "Національний лісотехнічний університет України" перебуває нерухоме майно - гуртожиток № 2, який знаходиться за адресою: Закарпатська область, місто Хуст, вулиця Шевченка, будинок, 33. (зворот а.с. 164-165).

Також в матеріалах справи наявна копія постанови Хустського районного суду Закарпатської області у справі №2-а-223/2010 від 28.04.2010 року в якій також встановлено викладені вище обставини, що є преюдиційні обставини, які мають значення при розгляді справи №910/10784/21.

Отже, спір у даній справі на думку позивача виник у зв`язку з тим, що ЖБК "Калина" добросовісно заволодів спірним майном, при цьому, починаючи з 2003 року відкрито володів цим майном та здійснив реконструкцію приміщення гуртожитку №2, яке знаходилось в аварійному стані, внаслідок чого на підставі ст. 344 Цивільного кодексу України має право на визнання за ним права власності за набувальною давністю на нерухоме майно, а саме, будівлю загальною площею 795,71 кв.м., що знаходиться за адресою: Закарпатська область, місто Хуст, вулиця Шевченка, будинок 33.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову виходячи за наступного.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що позивач вважає, що набув спірну будівлю у власність на підставі акту №1 від 06.02.2003 року, затвердженого 10.02.2003 року Міністерством освіти та науки України.

В той же час, колегія суддів звертає увагу, що зі змісту акту №1 від 06.02.2003 року вбачається, що будівлю гуртожитку по вулиці Шевченка, 33 в м. Хуст передано Закарпатським лісотехнічним технікумом ЖБК "Калина" та зазначено, що даний акт не являється підставою для переходу права власності на майно.

Отже, позивач був обізнаний що спірне майно не передається йому у власність.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що станом на 14.05.2003 року відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно - будівлю колишнього гуртожитку №2 "Закарпатського лісотехнікуму" за адресою: Закарпатська область, Хустський район, м. Хуст, вул. Шевченка, будинок, 33, власником нежитлової будівлі є Держава в особі Верховної ради України. Органом управління є Міністерство освіти і науки України. (а.с. 28).

Також відповідно до відомостей про нерухоме державне майно за формою № 2б(д) станом на 01.07.2021 року, на балансі Державного вищого навчального закладу "Національний лісотехнічний університет України" перебуває нерухоме майно - гуртожиток № 2, який знаходиться за адресою: Закарпатська область, місто Хуст, вулиця Шевченка, будинок, 33. (зворот а.с. 164-165).

Отже, вказані вище обставини підтверджують висновок суду першої інстанції, що Житлово-будівельний кооператив "Калина" був обізнаний, що спірне нерухоме майно є об`єктом державної власності, управління яким здійснює Міністерство освіти і науки України, тобто позивач знав та усвідомлював, що з 2003 року володіє чужим майном, що виключає можливість визнання права власності за набувальною давністю на підставі ст. 344 ЦК України.

Крім того, суд першої інстанції звернув також на ч. 1 ст. 70 Закону України "Про вищу освіту" відповідно до якої матеріально-технічна база закладів вищої освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші матеріальні цінності. Відповідно до законодавства та з урахуванням організаційно-правової форми закладу вищої освіти з метою забезпечення його статутної діяльності засновником (засновниками) закріплюються на основі права господарського відання або передаються у власність будівлі, споруди, майнові комплекси, комунікації, обладнання, транспортні засоби та інше майно.

Частиною 2 ст. 70 Закону України "Про вищу освіту" передбачено, що майно закріплюється за державним або комунальним закладом вищої освіти на праві господарського відання і не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню або передачі у власність юридичним і фізичним особам без згоди засновників закладу вищої освіти та вищого колегіального органу самоврядування закладу вищої освіти, крім випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 Закону України "Про освіту" до майна закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належать, в тому числі, нерухоме та рухоме майно, включаючи будівлі, споруди, земельні ділянки, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло тощо.

У відповідності до положень частини 3 та 4 ст. 80 Закону України "Про освіту" основні фонди, оборотні кошти та інше майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають вилученню, крім випадків, встановлених законом. Об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню для провадження видів діяльності, не передбачених спеціальними законами, крім надання в оренду з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, з урахуванням визначення уповноваженим органом управління можливості користування державним або комунальним нерухомим майном відповідно до законодавства.

Пунктом 9 ст. 11 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" встановлено, що нерухоме майно об`єктів державної власності, що не підлягають приватизації, не може бути відчужене, вилучене, передане до статутного капіталу господарських організацій і щодо такого майна не можуть вчинятися дії, наслідком яких може бути їх відчуження.

Крім того, пунктом 2 Указу Президента України від 16.06.1995 № 451 "Про Положення про національний заклад (установу) України" встановлено, що органам виконавчої влади не передавати закріплене за національними закладами (установами) України майно, що перебуває у державній власності, будь-яким органам, підприємствам, установам, організаціям.

Відтак, чинним законодавством заборонено здійснення будь-яких дій щодо відчуження майна, в тому числі нерухомого майна, яке належить державі та закріплене на праві оперативного управління за закладами освіти.

При цьому, посилання скаржник на те, що судом першої інстанції вдався до зворотної дії закону у тих випадках коли закон зворотну дію у часі не дозволяє колегія суддів відхиляє, оскільки позивач не набув права власності у 2003 році.

Колегія суддів зазначає, що позивач помилково вважає, що до даних правовідносин слід застосовувати законодавство 2003 року оскільки в даному випадку позивач для реалізації права на визнання права власності за набувальною давністю звернувся у 2021 році, при цьому, будь яке право позивача на момент 2003 року в даному спорі не оспорюється та не захищається.

Отже, колегія суддів зазначає, що сам по собі факт користування позивачем спірним майном не є підставою для виникнення у нього права власності саме за набувальною давністю, а тому колегія суддів дійшла висновку, що у позивача відсутні підстави для набуття права власності на спірне майно з підстав, передбачених статтею 344 Цивільного кодексу України, оскільки позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 Цивільного кодексу України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно з ч. 3 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано позивачу вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Житлово-будівельного кооперативу "Калина" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2021 року у справі №910/10784/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2021 року у справі № 910/10784/21 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/10784/21.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 288, 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 27.01.2022 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді А.О. Мальченко

І.М. Скрипка