ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.01.2022 року м. Дніпро Справа № 904/4346/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Кощеєва І.М. (доповідач),

суддів: Орєшкіної Е.В., Чус О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження

без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

Приватного акціонерного товариства Дніпропетровське обласне підприємство автобусних станцій на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.10.2021р. (суддя Васильєв О.Ю., м. Дніпро, повне рішення складено 20.10.2021р.) у справі

за позовом Приватного акціонерного товариства Дніпропетровське обласне підприємство автобусних станцій, м. Дніпро

до Комунального підприємства Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства Нікопольської міської ради, м. Нікополь

про стягнення 112 394, 90 грн.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

ПрАТ Дніпропетровське обласне підприємство автобусних станцій (позивач) звернулося з позовом до КП Нікопольське ВУВКГ Нікопольської міської ради (відповідач), про стягнення 112 394, 90 грн. ( в т.ч.: 101 695, 90 грн. - основна заборгованість та 10 699, 00 грн. - 3% річних) заборгованості, що виникла внаслідок безпідставного перерахування позивачем на користь відповідача ( за його вимогою) грошових коштів за договором №247 на послуги водопостачання та водовідведення від 01.12.2012р. (укладеним між сторонами).

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на безпідставне (незаконне, без наявності правової підстави) нарахування відповідачем позивачу плати за скид додаткових обсягів стічних вод за період з липня 2017р. по грудень 2020р., на загальну суму 101 695, 90 грн., які позивач був вимушений оплатити, оскільки відповідач, використовуючи своє монопольне становище попередив відповідача про відключення водопостачання на об`єкті позивача у разі їх не сплати. Враховуючи вищезазначене, позивач посилаючись на приписи п.3. ч.3. ст. 1212 ЦК України просить стягнути з відповідача безпідставно набуте майно ( грошові коштів позивача).

2. Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 20.10.2021р. в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, Приватне акціонерне товариство Дніпропетровське обласне підприємство автобусних станцій звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати, прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Одночасно з апеляційною скаргою, Скаржником подано заяву про поновлення строку на подання апеляційної скарги, посилаючись на те, що повний текст оскаржуваного рішення ним отримано лише 28.10.2021р..

4. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Скаржник в своїх доводах та запереченнях посилається на те, що суд першої інстанції здійснив розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження, в той час як вона підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, оскільки позивач є важливим стратегічним об`єктом.

Скаржник також звертає увагу на те, що акт, яким було зафіксовано факт потрапляння до мереж міської каналізації додаткового обсягу стічних вод, що утворюються внаслідок атмосферних опадів на території Позивача, підписано не уповноваженою на те особою з боку ПрАТ «ДОПАС» та не має відповідних ідентифікаційних ознак.

Зокрема, зазначає, що уповноважена особа з приводу будь яких перевірок або підписання документів на підприємстві це посадова особа «Директор підприємства», якого в даному випадку не було повідомлено і відповідно Акт він не підписував. В Акті від 31.08.2017р. (номер бланку 00000236) відсутні ідентифікуючи ознаки, а саме правильна назва підприємства, чітке розташування або схематичне зображення де саме на території Абонента зафіксоване попадання стічних дощових та талих вод до каналізації.

Скаржник вважає, що запропонований порядок розрахунку об`ємів поверхневих стічних вод (згідно п.п. 4.10-4.13 Правил користування) не може застосовуватися у спірних відносинах, оскільки п.п. 4.10.-4.13 Правил застосовуються тільки у випадку первинного приєднання споживачів до системи централізованого водопостачання та водовідведення, для визначення потужностей споруд та пропускної спроможності мереж каналізації, що необхідно при проектуванні та будівництві відповідних об`єктів.

Скаржник вказує на те, що відведення стічних вод через ливневу каналізацію з земельної ділянки ПрАТ «ДОПАС» площею 1,090 га не передбачалося при проектуванні та будівництві автостанції, про що свідчить відсутність такої системи прийому стічних та ливневих вод на всій ділянці. ПрАТ «ДОПАС» не є новим Абонентом і не приєднувався до систем централізованого водопостачання та водовідведення.

Скаржник також звертає увагу на зловживання КП «Нікопольводаканал» своїм монопольним становищем.

Аналогічні доводи містяться і у відповіді на відзив на апеляційну скаргу.

5. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов до суду, Відповідач просить суд залишити судове рішення господарського суду Дніпропетровської області по справі №904/4346/21 від 20.10.2021р. без змін, а апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровське обласне підприємство автобусних станцій» залишити без задоволення, посилаючись на її необгрунтованість та безпідставність.

Зокрема, Відповідач вважає, що твердження позивача про зловживання відповідачем своїм монопольним становищем та недотримання принципів господарювання є необґрунтованим та безпідставним, що позивачем не спростовано факт потрапляння додаткового обсягу стічних вод через систему водовідведення позивача до мережі водовідведення відповідача, про що у присутності представника ПрАТ ДОПАС складено відповідний акт, який був скріплений підписами двох сторін.

Окрім того Відповідач зазначає, що рахунки були сплачені позивачем, на підтвердження чого ним були додані до позовної заяви копії платіжних доручень та актів виконаних робіт. Таким чином, перерахувавши відповідачу кошти відповідно до рахунків за додаткові обсяги стічних вод, позивач, на думку відповідача, погодився із правильним та правомірним нарахуванням відповідача, та своїми діями (оплата рахунків) засвідчив прийняття ним пропозиції відповідача щодо сплати рахунків за додаткові обсяги стічних вод, які утворюються внаслідок атмосферних опадів.

6. Рух справи в суді апеляційної інстанції

Автоматизованою системою документообігу Центрального апеляційного господарського суду для розгляду даної справи було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Кощеєв І.М. (доповідач), судді - Орєшкіна Е.В., Чус О.В..

Згідно з ч. 1 ст. 247 ГПК України у порядку спрощеного провадження розглядаються малозначні справи.

Ч. 13 ст. 8 ГПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ч. 1 ст. 270 ГПК України встановлено, що в суді апеляційної інстанції справи переглядаються в порядку спрощеного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Ч. 10 ст. 270 ГПК України встановлено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

При розгляді цієї справи колегія суддів враховує, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні ГПК України, і розглядає справу без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 23.11.2021р. поновлено пропущений строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства Дніпропетровське обласне підприємство автобусних станцій на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.10.2021р., для розгляду у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

7. Встановлені судом обставини справи

01.12.2012р., між КП Нікопольське ВУВКГ Нікопольської МР (постачальник) та ПАТ ДОПАС (абонент) укладено договір на послуги водопостачання та водовідведення №247, за умовами п.1 якого постачальник зобов`язується надавати абоненту послуги з постачання питної води та водовідведення (приймання, транспортування та очистка каналізаційних стоків), а абонент зобов`язується розраховуватися за вищезазначені послуги на умовах, які визначені цим договором, Законом України Про питну воду та питне водопостачання №2918-ІІІ від 10.01.2002р., ЗУ Про житлово-комунальні послуги №1875-IV від 24.06.2004р., Правилами користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.06.2008р. №190 (Правила №190), Правилами приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України, затверджених наказом Держбуду України від 19.02.2002р. №37 (Правила №37), Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою КМУ від 21.07.2005р. №630 (Правила №630). (п.1. договору).

Відповідно до п. 2.2.1. договору, абонент зобов`язався сплачувати вартість наданих послуг за тарифами, встановленими в порядку, передбаченому чинним законодавством; у разі зміни тарифів сплата послуг абонентом здійснюється за новим тарифом з часу його введення в дію без внесення змін до цього договору; про зміну тарифу постачальник повідомляє абонента протягом 30 днів з моменту введення його в дію; та згідно п. 2.2.19. договору дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг.

Згідно п.3.1. договору, розрахунковим періодом є календарний місяць.

Абонент розраховується за надані послуги у порядку , встановленому чинним законодавством у триденний термін з дня представлення постачальником платіжних документів абоненту; постачальник інформує абонента про розмір діючих тарифів у платіжних документах, що направляються щомісячно абоненту. (п.3.2. договору).

Кількість води, що подається постачальником та використовується абонентом, визначається за показниками водолічильників, зареєстрованих постачальником; зняття показань водолічильників здійснюється щомісячно представником абонента, у разі іх не надання, зняття показників водолічильника може здійснювати представник постачальника; обсяги водоспоживання фіксуються у належним чином оформленому акті. (п.3.4. договору).

Відповідно до п. 3.6. договору кількість стічних вод, які надходять у каналізацію, визначаються за кількістю води, що надходить із комунального водопроводу та інших джерел водопостачання, згідно із показаннями водолічильників або згідно норм водопостачання та водовідведення.

В п. 3.8. договору сторони погодили, що у разі незгоди щодо кількості або вартості отриманих послуг абонент зобов`язаний у п`ятиденний термін з дня представлення постачальником платіжних документів абоненту направити повноважного представника з обґрунтовуючими документами для проведення звірки розрахунків та підписання відповідного акту в цей же термін. При невиконанні цієї умови дані постачальника вважаються прийнятими абонентом.

Цей договір набирає чинності з 01.12.2012р. і діє до 01.12.2013р. (п.5.1. договору).

Згідно з п.5.2. договору, у разі якщо жодна зі сторін за місяць до закінчення терміну дії договору не заявить про розірвання договору; договір автоматично лонгується на той же термін на тих же умовах кожного наступного року.

Відповідно до п.5.3. договору, він може бути розірваний за згодою сторін; договір може бути розірвано у судовому порядку на вимогу однієї із сторін у разі порушення другою стороною договірних зобов`язань; сторони, що бажає розірвати договір, має письмово попередити про це другу сторону за один місяць (а.с.38-39).

Судом встановлено, що вищезазначений договір станом на цей час діє та його не було розірвано сторонами; кожного року строк дії цього договору було пролонговано сторонами. Виходячи з умов договору (п.5.2. договору), він діє до 01.12.2021р.

01.08.2017 р., уповноваженими особами КП Нікопольводокнал було виявлено факт потрапляння на території об`єкту позивача дощових вод та талих вод у систему каналізації, про що у присутності представника позивача складено відповідний акт. В цьому акті також було зазначено, що абоненту необхідно надати технічну документацію на будівлю та прилеглу територію в каб. 102. (а.с.151).

29.09.2017р., відповідачем вручено позивачу лист за вих. №6-0127/2673 від 26.09.2017р., з проханням надати інформацію щодо загальної площі стоку дощових, снігових вод позивача та площі твердих покриттів, на яких здійснюється миття. Посилаючись у вказаному вище листі на п.п. 4.10-4.13 Правил №190, КП Нікопольводоканал, відповідач визначив свою позицію щодо наміру в подальшому здійснювати нарахування за додатковий обсяг стічних вод згідно Правил №190. (а.с.126) Отже позивачу було відомо, з якою метою відповідач запитував у нього відповідну інформацію.

24.10.2017р. відповідачу була надана відповідь листом вих. №04/523 від 24.10.2017р., у якому позивач повідомив, що загальна площа земельної ділянки автостанції за адресою м. Нікополь, вул. Електрометалургів, 37 складає 0,9714 га. Окрім того, на підтвердження наданої інформації позивачем були додані до вказаного вище листа копії плану зовнішніх меж землекористування автостанції та Рішення Нікопольської міської ради від 28.01.2000р., про затвердження зміни конфігурації земельної ділянки (а.с.127-129).

На підставі отриманої від позивача інформації щодо площі земельної ділянки, довідок Дніпропетровського регіонального центру з гідрометеорології стосовно кількості опадів за квартал та відповідно до п.п. 4.10. - 4.13. Правил №190 ; актів виконаних робіт за період липень 2017р. березень 2021 р. (а.с.44, 46, 48, 51, 53, 55, 57, 59, 61, 63, 65, 67, 69, 71, 73) КП Нікопольводоканал, було здійснено нарахування ПрАТ ДОПАС за додатковий обсяг стічних вод та надано наступні рахунки на загальну суму 116 878,44 грн.: №18 від 25.10.2017 р., за липень, серпень, вересень 2017 р., на суму 5 090,00 грн.; №15 від 18.01.2018 р., за жовтень, листопад, грудень 2017 р., на суму 6 872,81 грн.; №37 від 11.04.2018 р. за січень, лютий, березень 2018 р., на суму 10 257,73 грн.; №47 від 04.07.2018 р., за квітень, травень, червень 2018 р., на суму 6 582,65 грн.; №67 від 02.10.2018 р., за липень, серпень, вересень 2018 р., на суму 5 635,87 грн.; №100 від 08.01.2019 р., за жовтень, листопад, грудень 2018 р., на суму 10 047,30 грн.; №5 від 02.04.2019 р., за січень, лютий, березень 2019 р., на суму 4 790,00 грн.; №35 від 02.07.2019 р., за квітень, травень, червень 2019 р., на суму 7 271,36 грн.; №65 від 01.10.2019 р., за липень, серпень, вересень 2019 р., на суму 6 574,62 грн.; №97 від 09.01.2020 р., за жовтень, листопад, грудень 2019 р., на суму 8 585,38 грн.; №10 від 01.04.2020 р., за січень, лютий, березень 2020 р., на суму 7 890,31 грн.; №46 від 03.07.2020 р., за квітень, травень, червень 2020 р., на суму 10 881,60 грн.; №79 від 02.10.2020 р., за липень, серпень, вересень 2020 р., на суму 5 546,03 грн.; №113 від 04.01.2021р., за жовтень, листопад, грудень 2020 р., на суму 5 669,82 грн.; №9 від 31.03.2021 р., за січень, лютий, березень 2021 р., на суму 15 182,96 грн. (а.с.45, 47, 49-50, 52, 54, 56, 58, 60, 62, 64, 66, 68, 70, 72)

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що позивачем було оплачені вищезазначені рахунки ( окрім рахунку №9 від 31.03.21р. за січень, лютий, березень 2021р. на суму 15 182, 96 грн. ) на загальну суму 101 695, 89 грн. (а.с74-88), що не заперечується сторонами.

В той же час, звертаючись з цим позовом до суду, позивач вважає, що відповідачем було безпідставно (незаконно, без наявності правової підстави) нараховано оплату за скид додаткових обсягів стічних вод, за період з липня 2017р. по грудень 2020р., на загальну суму 101 695, 90 грн., які позивач був вимушений оплатити . Окрім того, зазначає, що такі нарахування відповідача (виконані на підставі п.4.10.-4.13. Правил №190) не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків в розумінні ст. 11 ЦК України, оскільки вони не відповідають ані вимогам договору, ані вимогам законодавства про питну воду і питне водопостачання. Враховуючи вищезазначене, позивач посилаючись на приписи п.3. ч.3. ст. 1212 ЦК України просить стягнути з відповідача безпідставно набуте майно ( грошові кошти) на загальну суму 101 695, 90 грн. Окрім того, здійснив нарахування відповідачу 10 699, 00 грн. - 3% річних за не повернення вчасно вищезазначених грошових коштів, після отримання відповідачем від позивача претензії №05/37 від 24.01.20р про повернення коштів, отриманих без достатньої правої підстави , на суму 63 122, 75 грн.

Відповідач, в свою чергу проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначаючи (поміж-іншим), що здійснені ним нарахування є правомірними та такими, що відповідають умовам договору та нормам чинного законодавства.

За наслідками розгляду позову Приватного акціонерного товариства Дніпропетровське обласне підприємство автобусних станцій господарським судом прийнято оскаржуване рішення у даній справі.

8. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

Апеляційний господарський суд, переглядаючи в апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом попередньої інстанції норм матеріального і процесуального права, дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Причиною спору у даній справі стало питання про наявність або відсутність підстав для повернення коштів, сплачених надання послуг з приймання додаткового об`єму стічних вод, у період дощів.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.12.2012р., між ПрАТ Дніпропетровське обласне підприємство автобусних станцій та Комунальним підприємством Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства Нікопольської міської ради було укладено договір на послуги водопостачання та водовідведення №247 (далі - Договір), відповідно до п. 1. якого постачальник зобов`язується надати абоненту послуги з постачання питної води та водовідведення (приймання, транспортування та очистка каналізаційних стоків), а абонент зобов`язується розрахуватися за вищезазначені Послуги на умовах, які визначені цим договором та відповідними нормативними актами.

Відповідно до п. 2.2.1. договору, абонент зобов`язався сплачувати вартість наданих послуг за тарифами, встановленими в порядку, передбаченому чинним законодавством; у разі зміни тарифів сплата послуг абонентом здійснюється за новим тарифом з часу його введення в дію без внесення змін до цього договору; про зміну тарифу постачальник повідомляє абонента протягом 30 днів з моменту введення його в дію та згідно п. 2.2.19. договору дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг.

Згідно п.3.1договору, розрахунковим періодом є календарний місяць.

Абонент розраховується за надані послуги у порядку, встановленому чинним законодавством у триденний термін з дня представлення постачальником платіжних документів абоненту; постачальник інформує абонента про розмір діючих тарифів у платіжних документах, що направляються щомісячно абоненту. (п.3.2. договору).

Відповідно до п. 3.6. договору, кількість стічних вод, які надходять у каналізацію, визначаються за кількістю води, що надходить із комунального водопроводу та інших джерел водопостачання, згідно із показаннями водолічильників або згідно норм водопостачання та водовідведення. Таким чином, Сторонами було встановлено, що обсяги стічних вод, які утворюються внаслідок використання води, що надходить із централізованих мереж водопостачання, визначається за показниками водолічильника.

В п. 3.8. договору сторони погодили, що у разі незгоди щодо кількості або вартості отриманих послуг абонент зобов`язаний у п`ятиденний термін з дня представлення постачальником платіжних документів абоненту направити повноважного представника з обґрунтовуючими документами для проведення звірки розрахунків та підписання відповідного акту в цей же термін. При невиконанні цієї умови дані постачальника вважаються прийнятими абонентом.

Пунктом 7.3. договору визначено, що всі питання, не передбачені цим договором, регулюються діючим законодавством та Правилами.

Договір у встановленому порядку не оспорений, не визнаний недійсним.

Місцевим господарським судом встановлено, що, 01.08.2017р., уповноваженими особами КП Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства Нікопольської міської ради, у присутності представника ПрАТ «ДОПАС», під час перевірки, було встановлено, що через систему водовідведення Позивача у мережу міської каналізації, неорганізовано надходить додатковий обсяг стічних вод, що утворюються внаслідок атмосферних опадів, про що складено відповідний акт, що був скріплений підписами двох сторін.

29.09.2017р. відповідачем вручено позивачу лист за вих. №6-0127/2673 від 26.09.2017р. з проханням надати інформацію щодо загальної площі стоку дощових, снігових вод позивача та площі твердих покриттів, на яких здійснюється миття. Посилаючись у вказаному вище листі на п.п. 4.10-4.13 Правил №190, КП Нікопольводоканал, відповідач визначив свою позицію щодо наміру в подальшому здійснювати нарахування за додатковий обсяг стічних вод згідно Правил №190. (а.с.126) Отже позивачу було відомо, з якою метою відповідач запитував у нього відповідну інформацію.

24.10.2017р. відповідачу була надана відповідь листом вих. №04/523 від 24.10.17р., у якому позивач повідомив, що загальна площа земельної ділянки автостанції за адресою м. Нікополь, вул. Електрометалургів, 37 складає 0,9714 га. Окрім того, на підтвердження наданої інформації позивачем були додані до вказаного вище листа копії плану зовнішніх меж землекористування автостанції та Рішення Нікопольської міської ради від 28.01.2000р., про затвердження зміни конфігурації земельної ділянки (а.с.127-129).

На підставі отриманої від позивача інформації щодо площі земельної ділянки, довідок Дніпропетровського регіонального центру з гідрометеорології стосовно кількості опадів за квартал та відповідно до п.п. 4.10. - 4.13. Правил №190, актів виконаних робіт, за період липень 2017р. березень 2021 р., (а.с.44, 46, 48, 51, 53, 55, 57, 59, 61, 63, 65, 67, 69, 71, 73) КП Нікопольводоканал було здійснено нарахування ПрАТ ДОПАС за додатковий обсяг стічних вод та надано рахунки: №18 від 25.10.2017 р., за липень, серпень, вересень 2017 р., на суму 5 090,00 грн.; №15 від 18.01.2018 р., за жовтень, листопад, грудень 2017 р., на суму 6 872,81 грн.; №37 від 11.04.2018 р. за січень, лютий, березень 2018 р., на суму 10 257,73 грн.; №47 від 04.07.2018 р., за квітень, травень, червень 2018 р., на суму 6 582,65 грн.; №67 від 02.10.2018 р., за липень, серпень, вересень 2018 р., на суму 5 635,87 грн.; №100 від 08.01.2019 р., за жовтень, листопад, грудень 2018 р., на суму 10 047,30 грн.; №5 від 02.04.2019 р., за січень, лютий, березень 2019 р., на суму 4 790,00 грн.; №35 від 02.07.2019 р., за квітень, травень, червень 2019 р., на суму 7 271,36 грн.; №65 від 01.10.2019 р., за липень, серпень, вересень 2019 р., на суму 6 574,62 грн.; №97 від 09.01.2020 р., за жовтень, листопад, грудень 2019 р., на суму 8 585,38 грн.; №10 від 01.04.2020 р., за січень, лютий, березень 2020 р., на суму 7 890,31 грн.; №46 від 03.07.2020 р., за квітень, травень, червень 2020 р., на суму 10 881,60 грн.; №79 від 02.10.2020 р., за липень, серпень, вересень 2020 р., на суму 5 546,03 грн.; №113 від 04.01.2021р., за жовтень, листопад, грудень 2020 р., на суму 5 669,82 грн.; №9 від 31.03.2021 р., за січень, лютий, березень 2021 р., на суму 15 182,96 грн. (а.с.45, 47, 49-50, 52, 54, 56, 58, 60, 62, 64, 66, 68, 70, 72), на загальну суму 116 878,44 грн..

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що окрім рахунку №9 від 31.03.2021р. за січень, лютий, березень 2021р., на суму 15 182, 96 грн., позивачем були оплачені вищезазначені рахунки, на загальну суму 101 695, 89 грн. (а.с. 74-88), що не заперечується сторонами.

Посилаючись на приписи п. 3. ч.3. ст. 1212 ЦК України, позивач звернувся з позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача безпідставно набуте майно ( грошові кошти), на загальну суму 101 695, 90 грн. Окрім того, здійснив нарахування відповідачу 10 699, 00 грн. - 3% річних за не повернення вчасно вищезазначених грошових коштів, після отримання відповідачем від позивача претензії №05/37 від 24.01.2020р., про повернення коштів, отриманих без достатньої правої підстави, на суму 63 122, 75 грн..

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що грошові кошти, про стягнення яких заявлено даний позов, сплачені позивачем на виконання договору, набуті відповідачем за правової підстави, тому не можуть бути витребувані на підставі ст.1212 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з наступних мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарське зобов`язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 ГК України).

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Аналізуючи правовідносини сторін, колегія суддів зазначає, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором про надання послуг водопостачання та водовідведення.

Відповідно до ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Нормативно-правовим актом, який визначає правові, економічні та організаційні засади функціонування системи питного водопостачання, спрямовані на гарантоване забезпечення населення якісною та безпечною для здоров`я людини питною водою є Закон України Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення №2918-III від 10.01.2002.

Згідно зі ст. 6 Закону України Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення, державна політика у сфері питної води, питного водопостачання та водовідведення будується на принципах, зокрема: державного управління і регулювання відносин у сфері питної води, питного водопостачання та водовідведення; невідворотності відповідальності у разі порушення законодавства у сфері питної води, питного водопостачання та водовідведення; додержання єдиних правил, норм і стандартів усіма суб`єктами відносин у сфері питної води, питного водопостачання та водовідведення.

Статтею 13 Закону України Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення визначено, що до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері питної води, питного водопостачання та водовідведення належать, в тому числі: затвердження місцевих правил приймання стічних вод до систем централізованого водовідведення відповідних населених пунктів; встановлення тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення (крім тарифів на ці послуги, які встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг).

Згідно із ч. 1 ст. 19 Закону України Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення, послуги з централізованого питного водопостачання надаються споживачам підприємством питного водопостачання з урахуванням вимог Закону України Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання, в тому числі, на підставі договору з підприємствами, установами, організаціями, що безпосередньо користуються централізованим питним водопостачанням та/або централізованим водовідведенням.

Відповідно до п. 2 ст. 19 Закону України Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення договір про надання послуг з питного водопостачання та/або водовідведення укладається безпосередньо між підприємством питного водопостачання та/або водовідведення або уповноваженою ним юридичною чи фізичною особою і споживачем, визначеним у частині першій цієї статті.

Водним кодексом України, а саме у ст. 1 закріплено визнання стічної води, відповідно до якого вода стічна - вода, що утворилася в процесі господарсько-побутової і виробничої діяльності (крім шахтної, кар`єрної і дренажної води), а також відведена з забудованої території, на якій вона утворилася внаслідок випадання атмосферних опадів.

Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України №190 від 27.06.2008р. затверджені Правила користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України (далі Правила №190), зареєстровані в Міністерстві юстиції України 07.10.2008р. за №936/15627, якими визначено порядок користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення населених пунктів України. Ці Правила є обов`язковими для всіх юридичних осіб незалежно від форм власності і підпорядкування та фізичних осіб-підприємців, що мають у власності, господарському віданні або оперативному управлінні об`єкти, системи водопостачання та водовідведення, які безпосередньо приєднані до систем централізованого комунального водопостачання та водовідведення і з якими виробником укладено договір на отримання питної води, скидання стічних вод.

Відповідно п. 2.1 Правил: договірні відносини щодо користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення здійснюються виключно на договірних засадах відповідно до Законів України Про питну воду та питне водопостачання та Про житлово-комунальні послуги.

Згідно п.3.14. Правил №190, у разі відсутності у споживача засобів обліку води на каналізаційних випусках кількість стічних вод визначається за кількістю води, що надходить з мереж централізовано водопостачання та інших джерел.

Отже, кількість стічних вод, які утворюються внаслідок використання води, що подається абоненту з централізованої мережі водопостачання, визначається відповідно до п. 3.14. Правил №190 та п.3.6. договору згідно показників водолічильника, але такий метод визначення обсягів стічних вод не може бути застосований у випадку неорганізованого потрапляння до мереж каналізації поверхневих стічних вод, які утворилися внаслідок атмосферних опадів.

Відповідно до п. 4.9 Правил, каналізаційні випуски стічних вод до міської мережі водовідведення повинні бути обладнані запломбованими запірними пристроями. У разі їх відсутності споживач в узгоджені з виробником строки зобов`язаний виконати роботи з обладнання випусків пристроями, що дозволяють припинити приймання стічних вод у міську мережу водовідведення та здійснювати відбір проб.

Пунктами 4.10 Правил визначено середньорічний об`єм стічних вод, що утворюється внаслідок випадання атмосферних опадів, сніготанення та здійснення поливально-мийних робіт під час прибирання територій (далі - поверхневі стічні води), ОР, і неорганізовано потрапляє в мережі водовідведення споживачів або через дощозбірники і колодязі на мережах водовідведення, які розташовані на території споживачів, у мережі водовідведення виробника, як при загальносплавній, так і при роздільній системі водовідведення, визначається за формулою ОР = ОД + ОС + ОПМ,

де ОР - середньорічний об`єм поверхневих стічних вод, м 3/рік; ОД - середньорічний об`єм дощових вод, м 3/рік; ОС - середньорічний об`єм снігових вод, м 3/рік; ОПМ - середньорічний об`єм поливально-мийних вод, м 3/рік.

Також п. 4.11 Правил визначено середньорічний об`єм дощових вод, ОД, визначають за формулою ОД = 10h Дк ДF Д,

де hД - кількість опадів за теплий період року, мм, визначається за метеорологічними даними; кД - загальний коефіцієнт стоку дощових вод, що враховує кількість дощових вод (шар або об`єм), що надходить у мережі водовідведення за певний період часу (доба, місяць, сезон, рік), від усієї суми атмосферних опадів, що випали за цей період; FД - загальна площа стоку дощових вод, га.

Загальний коефіцієнт стоку дощових вод для площ стоку з різним видом поверхні визначається на підставі даних, наведених у додатку 3 до цих Правил.

Для визначення середньорічного об`єму дощових вод, ОД, з території населеного пункту, що має різні види поверхонь, загальний коефіцієнт стоку, кД, для загальної площі стоку, FД, розраховується як середньозважена величина з окремих значень коефіцієнта стоку, наведеного у додатку 3, для площ стоку з різним видом поверхні.

В свою чергу, п. 4.12 Правил визначено середньорічний об`єм снігових вод, ОС, визначають за формулою ОС = 10h Ск СF С,

де hС - кількість опадів за холодний період року (загальна річна кількість снігових вод або запас води в сніжному покриві на початок сніготанення), мм, визначається за метеорологічними даними; кС - загальний коефіцієнт стоку снігових вод (з урахуванням прибирання снігу і втрат води за рахунок часткового поглинання водопроникними поверхнями в період відлиги дорівнює 0,6); FС - загальна площа стоку снігових вод з території підприємства, установи, організації, га.

Пунктом 4.13 Правил визначено середньорічний об`єм поливально-мийних вод, ОПМ, що надходить у вуличну мережу водовідведення, у разі відсутності засобу обліку на водопровідному трубопроводі, що подає воду на ці потреби, та у разі використання води для здійснення поливально-мийних робіт з додаткового джерела непитного водопостачання визначається за формулою ОПМ = 10mpF ПМк ПМ,

де m - питома витрата води на миття покриттів (як правило, приймається 1,35 л/м 2 на одне миття), л/м 2; p - середня кількість операцій поливання та миття на рік (складає близько 150), од.; FПМ - площа твердих покриттів, на яких здійснюється миття, га; кПМ - коефіцієнт стоку для поливально-мийних вод (приймається рівним 0,5).

Таким чином, обсяг стічних вод, який утворився внаслідок атмосферних опадів, визначається у відповідності до наведених вище формул з врахуванням площі ділянки, на якій утворюються такі стічні води, даних гідрометеорологічної служби про кількість опадів за певний період та тарифу на послуг з водовідведення, що діяв у цей період.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, в підтвердження розміру щомісячної кількості опадів, позивачем до матеріалів справи долучено Довідки Дніпропетровського регіонального центру з гідрометеорології про кількість опадів за період з 01.07.17р. по 31.12.2020р. ( тобто за спірний період) (а.с.112-125), і саме вищезазначені довідки ( інформації з них ) були включені відповідачем в розрахунок нарахуванням позивачу вартості скиду додаткових обсягів стічних вод за період з липня 2017р. по грудень 2020р..

Матеріали справи не містять доказів висловлення незгоди відповідача з кількістю та вартістю отриманих ним послуг з приймання позивачем стічних вод, а також щодо тарифів, за якими позивачем проводились нарахування, у зв`язку з чим, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що здійснені позивачем нарахування були здійснені без порушення та з урахуванням норм чинного законодавства та є обґрунтованими.

Доводи Скаржника щодо законності посилання Відповідача в рахунках на п.п. 4.10.-4.13. Правил №190 колегія суддів відхиляє, оскільки п.1 Договору визначено, що абонент (Скаржник), окрім інших нормативно-правових актів зобов`язується розраховуватися за послуги на умовах, які визначені цим договором та Правилами користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.06.2008р. №190 (Правила №190). Пунктом 7.3. Договору також закріплено, що всі питання, не передбачені цим договором, регулюються діючим законодавством та Правилами.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що Скаржник своїми діями щодо сплати рахунків підтвердив, що він погоджується з кількістю та вартістю отриманих ним послуг відповідно до даних Відповідача.

Відповідно до ч. 8 ст. 181 ГК України, у випадку, якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо виконання договору, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Отже, відповідно до ч. 2 ст.642 ЦК України обидві Сторони вчинили дії, які свідчать про узгодженість умов Договору.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.06.2018 р. по справі №338/180/17.

Посилання Скаржника на ст. 1212 ЦК України, колегія судді вважає безпідставними та неправомірними, з огляду на наступне.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Ст. 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова ч.1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення ст. 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Згідно з ч.1, п. 1 ч. 2 ст.11, ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Системний аналіз положень ч. 1, п.1 ч.2 ст. 11, ч. ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. (Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 р. у справі № 6-2978цс15 та від 03.06.2016 р. у справі № 6-100цс15).

Таким чином, враховуючи позицію Верховного Суду, договірний характер відносин між сторонами виключає можливість застосування судом ст. 1212 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги, що укладений між сторонами договір №247 від 01.12.2012р. є діючим, його не було розірвано сторонами, спірні нарахування здійснені відповідачем позивачу на виконання умов діючого договору, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що грошові кошти, у сумі 101 695, 89 грн., про стягнення яких заявлено даний позов, сплачені позивачем на виконання договору набуті відповідачем за правової підстави та не можуть бути витребувані на підставі ст.1212 ЦК України, тому позовні вимоги є необґрунтованими.

Доводи Скаржника щодо висновку суду про розгляд заявлених позовних вимог в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення учасників за наявними в матеріалах справи документами, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки з ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 12.05.2021р. вбачається, що судом першої інстанції, було чітко обґрунтовано свою позицію, в якій зазначено про одночасне існування умов, які надають можливість суду розглядати справу у порядку спрощеного провадження без виклику сторін, а саме: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Як свідчать матеріали справи, сторонами було викладено свої позиції з приводу спору у позовній заяві та відзиві, а також надано письмові докази та додаткові пояснення у відповіді на відзив та запереченні, що надало можливість суду розглянути справу у порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши доводи апеляційної скарги позивача про те, що акт підписано не уповноваженою на те особою з боку ПрАТ «ДОПАС» та не має відповідних ідентифікаційних ознак, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає таке.

З Акту про виявлення на території автостанції попадання дощових та талих вод в систему каналізації Абонента, вбачається, що він виписаний на бланку №00000236, на ньому вказана дата складання 01.08.2017р., зазначено адресу Позивача, а саме: вул. Електрометалургів, 37 та його назву, а також зазначено прізвища та ініціали осіб, які його підписали, тому доводи Скаржника щодо відсутності в акті ідентифікаційних ознак судом відхиляються.

Що стосується підписання акту не повноважним представником з боку Скаржника, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Як свідчать матеріали справи, під час розгляду справи судом першої інстанції Позивачем не піднімалось питання щодо підписання вказаного акту не уповноваженою на те посадовою особою, жодного заперечення з цього приводу не було висловлено ані усно, ані письмово.

З акту вбачається, що з боку Комунального підприємства Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства Нікопольської міської ради акт підписано повноважними представниками - Левицьким С. та Безсмерним В., а з боку Приватного акціонерного товариства Дніпропетровське обласне підприємство автобусних станцій - Литвин Г.І..

Як зазначалось вище, в обгрунтування своїх доводів, Скаржник посилається на те, що уповноваженою особою з приводу будь яких перевірок або підписання документів на підприємстві є директор підприємства, що Литвин Г.І. не мала права підписувати вказаний акт, оскільки з 10.02.2016 р. припинила трудові відносини з ПрАТ «ДОПАС», на підтвердження чого, в якості доказу надав до суду апеляційної інстанції наказ № 18к-5 від 09.02.2016р..

Однак, колегія суддів зазначає, що ні нормами діючого законодавства ані нормами договору не передбачено, що акти обстеження повинен підписувати саме керівник підприємства, а наданий Скаржником доказ (наказ № 18к-5 від 09.02.2016р.) не може бути прийнятий судом до уваги, оскільки апелянтом не обґрунтовано неможливість своєчасного подання відповідного доказу до суду першої інстанції. При цьому судова колегія наголошує, що у відповідності до п. 2 ст. 164 ГПК України при поданні позовної заяви позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Матеріали справи не містять доказів подання разом із позовною заявою долученого позивачем додаткового доказу. Також матеріали справи не містять заяв позивача про посилання на докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності).

Статтею 80 ГПК України чітко врегульовано порядок і строки подання доказів учасниками справи.

Згідно із ч. 2 ст. 80 ГПК України, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Частинами 4 і 5 цієї статті передбачено, що якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Всі докази, які підтверджують заявлені вимоги, мають бути подані позивачем одночасно з позовною заявою, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена позивачем до суду та належним чином обґрунтована.

Частиною 3 ст. 269 ГПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Системний аналіз ст.ст. 80, 269 ГПК України свідчить про те, що докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на позивача покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з позовною заявою. Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії (наприклад, якщо стороні не було відомо про існування доказів), тягар доведення яких також покладений на учасника справи (аналогічна правова позиція викладена в постанові КГС ВС від 28.07.2020р. у справі № 904/2104/19).

У відповідності до ст. 118 ГПК України, право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, враховуючи процесуальні норми, що стосуються порядку подання доказів до суду першої та апеляційної інстанцій, межі перегляду справи апеляційним судом, колегія суддів не приймає до розгляду наданий позивачем доказ (наказ № 18к-5 від 09.02.2016р.), оскільки такий доказ поданий з порушенням встановленого процесуальним законом порядку.

Інших доводів та доказів, які б слугували підставою для скасування оскарженого рішення скаржником не наведено. Аргументи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та в більшій мірі дублюють посилання викладені ним у позові та зводяться до переоцінки обставин зазначених місцевим судом, яким надана належна правова оцінка.

Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р. ).

Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі суд дійшов висновку, що Скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Отже, доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права судом попередньої інстанцій під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження.

За змістом ст. 236 ГПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Звертаючись із апеляційною скаргою, Скаржник не спростував наведених висновків суду першої інстанції та не довів неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права, як необхідної передумови для зміни чи скасування прийнятого ним судового рішення.

З урахуванням викладеного, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення місцевого господарського суду у даній справі має бути залишено без змін.

10. Судові витрати.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Скаржника.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Дніпропетровське обласне підприємство автобусних станцій залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.10.2021р. у справі № 904/4346/21 залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя І.М.Кощеєв

Суддя Е.В. Орєшкіна

Суддя О.В. Чус