ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.01.2022 року м.Дніпро Справа № 904/5609/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваль Л.А. (доповідач)

суддів: Мороза В.Ф., Чередка А.Є.

при секретарі судового засідання Михайловій К.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дубовиківської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.09.2021 (прийняте суддею Панна С.П., повне судове рішення складено 07.10.2021) у справі № 904/5609/21

за позовом Селянського (Фермерського) господарства "Аеліта"

до Дубовиківської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області

про визнання протиправним та скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

1.Короткий зміст позовних вимог.

Селянське (Фермерське) господарство "Аеліта" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Дубовиківської сільської ради Васильківського району Дніпропетровської області, в якій просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення сесії Дубовиківської сільської ради Васильківського району Дніпропетровської області від 25.02.2021р. № 151-06/VIII "Про припинення права постійного користування земельними ділянками", площею 39,1780 га, кадастровий номер :01:004:0068, надану ОСОБА_1 для ведення селянського (фермерського) господарства (Державний акт на право постійного користування землею від 21.02.1997р. серії ДП № 000027).

2.Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 30.09.2021 у справі № 904/5609/21:

- позовні вимоги задоволено у повному обсязі;

- визнано протиправним та скасовано рішення сесії Дубовиківської сільської ради Васильківського району Дніпропетровської області від 25.02.2021р. № 151-06/VІІ "Про припинення права постійного користування земельними ділянками", площею 39,1780 га, кадастровий номер :01:004:0068, надану ОСОБА_1 для ведення селянського (фермерського) господарства (Державний акт на право постійного користування землею від 21.02.1997р. серії ДП № 000027);

- стягнуто з Дубовиківської сільської ради Васильківського району Дніпропетровської області на користь Селянського (Фермерського) господарства "Аеліта" витрати по сплаті судового збору у сумі 2 270,00грн.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з тих обставин, що з моменту створення Селянського (фермерського) господарства "АЕЛІТА" відбулася фактична заміна постійного землекористувача і обов`язки останнього перейшли від фізичної особи - ОСОБА_1 до створеного ним фермерського господарства з дня його державної реєстрації. Підставою припинення права постійного користування земельною ділянкою, наданою громадянину для ведення фермерського господарства, є припинення діяльності такої юридичної особи як селянське (фермерське) господарство (фермерське господарство). У земельному законодавстві, чинному на дату прийняття спірного рішення така підстава припинення права постійного користування фермерським господарством земельною ділянкою свого засновника як смерть громадянина - засновника СФГ відсутня. У разі смерті громадянина - засновника СФГ відповідні правомочності та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки, яка була надана засновнику саме для ведення фермерського господарства, зберігаються за цією юридичною особою до часу припинення діяльності фермерського господарства у встановленому порядку. З огляду на те, що діяльність Селянського (фермерського) господарства "Аеліта" станом на дату прийняття спірного рішення, не припинилась, законодавчо встановлені підстави припинення права постійного користування земельною ділянкою були відсутні.

Отже, приймаючи рішення № 151-06/VІІІ від 25.02.2021 "Про припинення права постійного користування земельними ділянками", надану громадянину ОСОБА_1 , Дубовиківська сільська рада діяла всупереч вимогам закону, а саме ст.141 Земельного кодексу України, втрутилася у право позивача на мирне володіння своїм майном на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

3.Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Дубовиківська сільська рада Синельниківського району Дніпропетровської області подала апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.09.2021 у справі № 904/5609/21, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

4. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на ті обставини, що в матеріалах справи немає доказів переоформлення ОСОБА_1 за життя права постійного користування земельною ділянкою на право користування на умовах оренди або у власність, а також про отримання у постійне користування спірної земельної ділянки саме Селянським ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ".

Сам факт використання земельної ділянки фермерським господарством не свідчить про перехід до нього від ОСОБА_1 права постійного користування в повному його обсязі. Право користування спірною земельною ділянкою, наданою ОСОБА_1 , було припинено у зв`язку із невизначеністю в земельному законодавстві припинення права постійного користування землею, у зв`язку зі смертю землекористувача та зважаючи на суспільний інтерес територіальної громади.

Селянське (Фермерське) господарство не отримувало жодного речового права на земельну ділянку, яка була надана у постійне користування фізичній особі - засновнику (члену) господарства. Ні Закон України "Про селянське (Фермерське) господарство" від 20.12.1991, ні інші акти законодавства не передбачають "автоматичного" переходу права користування від громадянина, якому надавалася земельна ділянка (у власність чи користування) для ведення селянського (фермерського) господарства, від такого громадянина до селянського (Фермерського) господарства після його реєстрації як юридичної особи. З огляду на характер права постійного користування земельною ділянкою, що, за загальним правилом, не включає в себе правомочності розпорядження ділянкою, такий перехід загалом є неможливим навіть за якимсь окремим правочином за участю особи, що отримала земельну ділянку у постійне користування, та господарства.

Проте за СФГ "АЕЛІТА" права власності чи користування земельною ділянкою зареєстровано не було. Ніяких доказів протилежного позивачем суду першої інстанції не надано.

Позивачем не вчинялось жодних дій щодо реєстрації права постійного користування. Станом на час розгляду даної справи селянське (фермерське) господарство "АЕЛІТА" не зверталось до суду також з вимогами про визнання за ним права постійного землекористування в зв`язку зі смертю засновника (члена) фермерського господарства, якому надавалась земельна ділянка на праві постійного користування. Отже в силу положень ст.125 Земельного кодексу України відповідне право у селянського (фермерського) господарства "АЕЛІТА" не виникло.

Чинний Земельний кодекс України не містить норм про набуття права постійного користування земельною ділянкою самим Фермерським господарством у зв`язку зі зміною його засновника, оскільки Фермерське господарство не набуває усього обсягу прав на земельну ділянку, отриману саме фізичною особою для ведення Фермерського господарства.

Отже, згідно з положеннями земельного законодавства - набуття права постійного користування земельною ділянкою Фермерськими господарствами (для ведення фермерського господарства) не передбачено.

В даному випадку, спірна земельна ділянка надавалась у постійне користування ОСОБА_1 , як громадянину України, а не як засновнику та голові СФГ "Аеліта", як юридичній особі, яке було створено вже після видання державного акта на право постійного користування землею серії ДП №000027. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ця земельна ділянка не належала ОСОБА_1 , як члену вищевказаного фермерського господарства, на праві приватної власності. А відтак вона не входить до складу майна цього фермерського господарства та не може їм використовуватись після смерті ОСОБА_1 , адже будь які права приватних осіб щодо вказаної земельної ділянки припинились зі смертю належного користувача.

Отже, зі смертю ОСОБА_1 припинилась його цивільна правоздатність, тобто, здатність мати цивільні права та обов`язки. Відтак, право користування спірною земельною ділянкою фактично припинилось зі смертю ОСОБА_1 ..

Крім того, згідно з ч. 3. ст. 407 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності для сільськогосподарських потреб не може бути відчужено її землекористувачем іншим особам, внесено до статутного Фонду, передано у заставу.

Законодавством України, яке було чинним як на момент смерті ОСОБА_1 , так і на момент звернення СФГ "Аеліта" до суду з даним позовом, не передбачено автоматичного переходу права користування земельною ділянкою після смерті належного землекористувача, а також набуття фермерським господарством права користування землею державної та комунальної власності.

Водночас, саме по собі створення селянського (Фермерського) господарства у відповідності до Закону України "Про селянське (Фермерське) господарство" не засвідчує факт безпосереднього користування цим господарством земельною ділянкою, переданої в користування його засновнику, та не виключає можливості її використання безпосередньо засновником, як користувачем, на свій власний розсуд.

СФГ "АЕЛІТА" не надано жодного доказу (статуту СФГ "АЕЛІТА", акту приймання-передачі або іншого документу), який би свідчив про те, що ОСОБА_1 дійсно передав до складу майна господарства право користування земельною ділянкою, так само як і документів, які б могли засвідчити той Факт, що це господарство є законним землекористувачем земельної ділянки та в нього наявний правовстановлюючий документ на таку земельну ділянку. Позивачем не надано суду доказів сплати СФГ "АЕЛІТА" земельного податку за користування земельною ділянкою, доказів вирощування сільгоспкультур, проведення інших сільськогосподарських робіт на цій земельній ділянці безпосередньо позивачем, тощо.

Єдиним належним та допустимим доказом належності спірної земельної ділянки тій чи іншій особі, зокрема, СФГ "Аеліта" є наявність правовстановлюючих документів. Втім, належного документального підтвердження користування спірною земельною ділянкою відповідно до вимог діючого законодавства України СФГ "Аеліта" не надано. За таких підстав, у СФГ "Аеліта", відсутнє право користуватись земельною ділянкою, оскільки таке право припинилось у зв`язку зі смертю належного користувача.

Натомість СФГ Аеліта не довело наявності свого порушеного права, вимагаючи визнання протиправним та скасування рішення сесії Дубовиківської сільської ради Васильківського району Дніпропетровської області від 25.02.2021р. № 151-06/VIII "Про припинення права постійного користування земельними ділянками", яке, у свою чергу, прийнято у межах наданих відповідачеві повноважень, згідно з процедурою, передбаченою чинним законодавством, в т.ч. Земельним кодексом України.

СФГ "Аеліта" має право на набуття у користування земельної ділянки, але на конкурентних засадах, оскільки поза межами таких засад землі надаються лише громадянам для ведення Фермерського господарства. У іншому випадку видається можливим зловживання правом на отримання земельної ділянки юридичною особою поза конкурентною процедурою, передбаченою Земельним кодексу України та спеціальним законом.

Оскільки суб`єктом набуття права постійного користування земельною ділянкою є саме фізична особа, яка у подальшому стає засновником (головою) фермерського господарства, відсутні підстави для висновку про перехід указаного права у повному обсязі до особи з іншим правовим статусом - юридичної особи, якою є фермерське господарство. Скаржник вважає, що в даному випадку порядок захисту права має відбуватися у цивільному судочинстві.

20.01.2022 від скаржника надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, мотивоване необхідністю надання додаткового часу для підготовки відповіді на відзив, який було отримано скаржником лише 18.01.2022.

Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення зазначеного клопотання, оскільки причини неявки у судове засідання, наведені відповідачем, не є поважними. Окрім того, позиція відповідача у даній справі, викладена у апеляційній скарзі.

5. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечує та зазначає, що надана громадянину у встановленому порядку для ведення селянського (фермерського) господарства земельна ділянка за її правовим режимом була та є такою, яку слід використовувати виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб цього громадянина. Таку діяльність здійснює саме селянське (фермерське) господарство, а не його засновник. Іншими словами, після набуття засновником селянського (фермерського) господарства права постійного користування земельною ділянкою для ведення такого господарства та проведення державної реєстрації останнього постійним користувачем зазначеної ділянки стає селянське (фермерське) господарство.

Враховуючи наведене, з моменту створення Селянського (фермерського) господарства відбулася фактична заміна постійного землекористувача, і обов`язки останнього перейшли до селянського (фермерського) господарства з дня його державної реєстрації.

Право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 1 січня 2002 року, не втрачається внаслідок його непереоформлення користувачем, який за ЗК України від 25 жовтня 2001 року не є суб`єктом такого права. Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо вказаної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства.

Тому право постійного користування земельною ділянкою, яке від засновника перейшло до Селянського (фермерського) господарства, не припинилося ані через зміни у земельному законодавстві, ані через смерть засновника.

Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою поза межами підстав, визначених у статті 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, є такими, що порушують це право.

З Державного акту на право постійного користування землею серії ДП № 000027, вбачається, що він належним чином зареєстрований в Книзі державних актів на право постійного користування землею за № 149, тобто містить відомості щодо належної реєстрації. Таким чином, враховуючи наявність даних у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, а відтак державна реєстрація права постійного користування землею є здійсненою.

6. Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 14.12.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Дубовиківської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.09.2021 у справі № 904/5609/21; розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 20.01.2022 о 14:00 год.

В судовому засіданні 20.01.2022 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

7. Встановлені судом обставини справи.

Розпорядженням голови Васильківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області "Про надання земельних ділянок громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства" № 1/2-р від 04.01.1997р. було надано земельну ділянку для ведення селянського (фермерського) господарства із земель запасу району в постійне користування на території Шевченківської сільської ради ОСОБА_1 50,0 га, в тому числі ріллі 50,0 га, на підставі чого 21.02.1997 видано Державний акт на право постійного користування землею серії ДП Вс № 000027. Акт був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 149. Кадастровий номер земельної ділянки :01:004:0068.

21.02.1997 зареєстровано Селянське (фермерське) господарство "Аеліта" (витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 04.03.2021), ОСОБА_1 значиться учасником зазначеного фермерського господарства.

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 09.10.2019р. за № НВ-019 Відділом у Васильківському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області за ОСОБА_1 була зареєстрована земельна ділянка сільськогосподарського призначення площею 39,1780 га, що розташована на території Шевченківської сільської Ради Васильківського району Дніпропетровської області для ведення фермерського господарства, кадастровий номер :01:004:0068, яка була надана вищевказаним розпорядження голови Васильківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області № 1/2-р від 04.01.1997.

ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що у книзі актів цивільного стану 22.10.2020 зроблено відповідний актовий запис № 1214 (свідоцтво про смерть Серія НОМЕР_1 ).

25.02.2021 Дубовиківська сільська рада Васильківського району Дніпропетровської області (шоста сесія VІІІ скликання) прийняла рішення № 151-06/VІІІ "Про припинення права постійного користування земельними ділянками".

Згідно п.1 рішення, вирішено припинити право постійного користування земельною ділянкою, площею 39,1780 га, кадастровий номер :01:004:0068 (державний акт на право постійного користування землею, серія ДП Вс № 000027 від 21.02.1997 року), комунальної форми власності Дубовиківської сільської ради сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства, в зв`язку зі смертю землекористувача ОСОБА_1 (лист відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Васильківському, Межівському, Покровському районах Південно-Східного межрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) від 22.02.2021 року за № 240/20.7-31).

Пунктом 2 рішення вирішено визначити земельну ділянку комунальної власності Дубовиківської сільської ради сільськогосподарського призначення площею 39,1780 га, кадастровий номер :01:004:0068, землями запасу сільськогосподарського призначення (16.00 - землі запасу).

Згідно п.3 рішення вирішено відділу земельних відносин виконавчого комітету Дубовиківської сільської ради ( ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_2 ), з метою впорядкування території громади, забезпечити внесення відповідних змін в державному земельному кадастрі та в державному речових прав.

Відповідно до п.4 рішення, контроль за виконанням цього рішення покладено на постійну комісію з питань земельних відносин, природокористування, планування території, будівництва, архітектури, охорони пам`яток, історичного середовища та благоустрою (голова - ОСОБА_3 ).

8. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Згідно із частиною 1 статті 51 Земельного кодексу України (у редакції, що діяла на момент створення позивача) громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подають до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписує голова створюваного селянського (фермерського) господарства.

Відповідно до положень статті 7 Земельного кодексу України (у редакції, що діяла на момент створення позивача) користування землею може бути постійним або тимчасовим. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.

Частиною 1 статті 23 Земельного кодексу України (у редакції, що діяла на момент створення позивача) передбачено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Частинами 1, 2 статті 9 Закону України від 20.12.1991 "Про селянське (фермерське) господарство" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовіносин) установлено, що після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку. Для державної реєстрації селянського (фермерського) господарства до відповідної Ради народних депутатів подається заява, статут, якщо це необхідно для створюваної організаційної форми підприємництва, список осіб, які виявили бажання створити його (із зазначенням прізвища, імені та по батькові голови), і документ про внесення плати за державну реєстрацію. За державну реєстрацію справляється плата, розмір якої встановлюється Кабінетом Міністрів України. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладання договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи, одержує печатку із своїм найменуванням і адресою, відкриває розрахунковий та інші рахунки в установах банку і вступає у відносини з підприємствами, установами та організаціями, визнається державними органами та органами місцевого самоврядування як самостійний товаровиробник при плануванні економічного і соціального розвитку регіону.

Згідно з частиною 5 цієї статті Закону на ім`я голови селянського (фермерського) господарства видається відповідно державний акт на право приватної власності на землю, державний акт на право постійного користування землею. З ним укладається договір на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди. Складаються також інші документи відповідно до законодавства України.

Аналіз зазначених норм свідчить, що земельна ділянка на праві постійного землекористування для ведення фермерського господарства надавалася ОСОБА_1 не як громадянину України, а як спеціальному суб`єктові - голові створюваного селянського (фермерського) господарства.

Отже законодавством, чинним на момент створення СФГ "Аеліта", було передбачено одержання земельної ділянки як обов`язкової умови для набуття правосуб`єктності селянським (фермерським) господарством як юридичною особою. Водночас одержання громадянином державного акта, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення селянського (фермерського) господарства, зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації селянського (фермерського) господарства. Тобто закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення селянського (фермерського) господарства, без створення такого селянського (фермерського) господарства. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.08.2020 у справі № 904/284/19.

У подальшому 19.06.2003 було прийнято новий Закон України № 937-IV "Про фермерське господарство" (далі - Закон України № 937-IV), яким Закон України "Про селянське (фермерське) господарство" № 2009-XII визнано таким, що втратив чинність.

Стаття 1 Закону України № 937-IV визначає, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

Згідно із частиною 1 статті 5, частиною 1 статті 7 Закону України № 937-IV право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

Фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою (стаття 8 Закону України № 937-IV).

Отже, й на сьогодні можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.

Фермерське господарство (у будь-якій його формі) ініціюється для подальшої діяльності з виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, з метою отримання прибутку, що відповідає наведеному у статті 42 Господарського кодексу України визначенню підприємництва як самостійної, ініціативної, систематичної, на власний ризик господарської діяльності, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Формування програми діяльності, залучення матеріально-технічних, фінансових та інші види ресурсів, використання яких не обмежено законом, є складовими елементами здійснення підприємницької діяльності в розумінні статті 44 Господарського кодексу України. При цьому можливість реалізації громадянином права на здійснення підприємницької діяльності у вигляді фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) громадянину земельних ділянок відповідного цільового призначення.

Ураховуючи законодавчі обмеження щодо використання земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також правові наслідки використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, надана громадянину у встановленому порядку для ведення (створення) фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 320/5724/17 та постанові Верховного Суду від 19.08.2020 у справі № 904/284/19.

Пунктом 6 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України 2001 року було встановлено, що громадяни та юридичні особи, які набули земельні ділянки на праві постійного користування до 01.01.2002, але згідно з Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01.01.2008 переоформити право постійного користування на право власності або право оренди.

Проте Конституційний Суд України рішенням № 5-рп/2005 від 22.09.2005 визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення пункту 6 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення.

Отже, громадяни та юридичні особи, які до 01.01.2002 набули у постійне користування земельні ділянки, можуть використовувати отримані раніше земельні ділянки на підставі цього правового титулу без обов`язкового переоформлення права постійного користування на право власності на землю чи на право оренди землі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.03.2019 у справі № 615/2197/15-ц зазначила, що з моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства та набуття ним прав юридичної особи таке господарство на основі норм права набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки. Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що у відносинах, а також спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства, якому була передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа - голова чи керівник фермерського господарства, а фермерське господарство як юридична особа.

При цьому право користування земельною ділянкою може бути припинено лише з певних підстав, закріплених у законодавстві. В пункті 7.27 постанови від 05.11.2019 у справі № 906/392/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою після державної реєстрації такого права поза межами підстав, визначених у статті 141 названого Кодексу, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою.

Статтею 141 Земельного кодексу України (у чинній редакції) передбачено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини; передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії.

Відповідно до положень частини 1 статті 27 Земельного кодексу України (у редакції Закону України від 13.03.1992, яка діяла до 01.01.2002) право користування земельною ділянкою або її частиною припиняється у разі: добровільної відмови від земельної ділянки; закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства; систематичного невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати в строки, визначені договором оренди; нераціонального використання земельної ділянки; використання земельної ділянки способами, що призводять до зниження родючості ґрунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки; використання землі не за цільовим призначенням; невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років - для несільськогосподарських потреб; вилучення земель у випадках, передбачених статтями 31 і 32 цього Кодексу.

Наведені положення законодавства свідчать, що підставою припинення права постійного користування земельною ділянкою, наданою громадянину для ведення фермерського господарства, є припинення діяльності такої юридичної особи як селянське (фермерське) господарство (фермерське господарство). У земельному законодавстві (як чинному на момент створення позивача, так і з 01.01.2002 і дотепер) така підстава припинення права постійного користування фермерського господарства земельною ділянкою свого засновника як смерть громадянина - засновника селянського (фермерського) господарства - відсутня. Правове становище селянського (фермерського) господарства як юридичної особи та суб`єкта господарювання, в тому числі його майнова основа, повинні залишатися стабільними незалежно від припинення участі в його діяльності засновника такого господарства як в силу об`єктивних причин (смерті, хвороби тощо), так і на підставі вільного волевиявлення при виході зі складу фермерського господарства. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.08.2020 у справі № 904/284/19.

Звідси суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у разі смерті громадянина - засновника СФГ відповідні правомочності та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки, яка була надана засновнику саме для ведення фермерського господарства, зберігаються за цією юридичною особою до часу припинення діяльності фермерського господарства у встановленому порядку.

Як вірно встановив суд першої інстанції, відсутні підстави вважати припиненим право постійного користування позивача спірною земельною ділянкою за Державним актом, тому, відповідно, за позивачем зберігається право користування нею.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Частиною першою статті 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що в разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема, правового акта індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають як обставини, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, яка звернулась за їх захистом. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23.10.2018 у справі № 903/857/18, від 20.08.2019 у справі № 911/714/18.

Отже, підставами для визнання недійсним (незаконним) акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, і водночас порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 05.12.2019 у справі № 914/73/18, від 14.01.2020 у справі № 910/21404/17.

Відповідно до статей 152, 155 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав та визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших, передбачених законом, способів, у тому числі шляхом поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають у результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, в судовому порядку. Землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Зважаючи на викладене, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема, у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод у користуванні, користування з порушенням законодавства - без оформлення права користування, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Як уже зазначалося, з моменту створення ФГ у нього виникли відповідні правомочності та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки на праві постійного користування. Такі правомочності набули сталого юридичного зв`язку саме з ФГ і стали частиною його майна. При цьому право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 ЗК України, перелік яких є вичерпним, і суд не встановив відповідних обставин припинення у ФГ права постійного користування Земельною ділянкою.

Однак, приймаючи рішення про припинення права постійного користування спірною земельною ділянкою у зв`язку зі смертю ОСОБА_1 рада фактично не визнавала права ФГ постійного користування земельною ділянкою.

Беручи до уваги наявність у ФГ відповідних правомочностей та юридичних обов`язків щодо використання земельної ділянки на праві постійного користування, а також невизнання радою цього права, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення ради не може вважатися таким, що ухвалено на підставі закону, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання його протиправним та скасування.

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника наведені в апеляційній скарзі.

Так колегія суддів не вбачає підстав вважати порушеним право ради на розпорядження спірною земельною ділянкою. Право постійного користування земельною ділянкою набуто ОСОБА_1 , а в подальшому Селянським (Фермерським) господарством "Аеліта" підставно та за волевиявленням відповідача. У свою чергу, як зазначено вище, право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених у ст. 141 ЗК України, перелік яких є вичерпним.

Суд вважає висновки скаржника щодо ненабуття права постійного користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням такого права з ОСОБА_1 на ФГ неправильними та такими, що не відповідають вищевикладеним нормам матеріального права, оскільки з моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) та набуття ним прав юридичної особи таке господарство на основі норм права набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки. Законодавством, чинним на момент створення ФГ, було передбачено одержання земельної ділянки як обов`язкової умови для набуття правосуб`єктності СФГ як юридичної особи. Водночас одержання громадянином державного акта, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення СФГ, зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації СФГ. Тобто закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення СФГ, без створення такого СФГ.

Така практика застосування норм права щодо фактичної заміни у правовідносинах користування земельними ділянками орендаря й переходу обов`язків землекористувача земельних ділянок до фермерського господарства з дня його державної реєстрації є сталою та підтримується Великою Палатою Верховного Суду (аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 13.03.2018 у справі № 348/992/16-ц, від 20.06.2018 у справі № 317/2520/15-ц, від 22.08.2018 у справі № 606/2032/16-ц, від 31.10.2018 у справі № 677/1865/16-ц, від 21.11.2018 у справі № 272/1652/14-ц, від 12.12.2018 у справі № 704/29/17-ц, від 16.01.2019 у справі № 695/1275/17 та у справі № 483/1863/17, від 27.03.2019 у справі № 574/381/17-ц, від 03.04.2019 у справі № 628/776/18, від 23.06.2020 у справі № 922/989/18).

Вказаним відхиляються і доводи скаржника щодо відсутності у ОСОБА_1 правомочностей на передачу на користь ФГ спірної земельної ділянки, отриманої особисто за державним актом на право постійного користування, та відсутності у ФГ жодного речового права на таку земельну ділянку.

Окрім того, вище викладено висновок, що громадяни та юридичні особи, які до 01 січня 2002 року отримали у постійне користування земельні ділянки, правомочні використовувати отримані раніше земельні ділянки на підставі цього правового титулу без обов`язкового переоформлення права постійного користування на право власності на землю чи на право оренди землі. Чим також відхиляється посилання скаржника на відсутність у позивача права постійного користування у зв`язку з відсутністю відповідної реєстрації за ним такого права.

Водночас у будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу. З огляду на викладене особа, яка володіє земельною ділянкою на праві постійного користування за законом, не може бути позбавлена права на таке володіння.

Також, є безпідставним посилання апелянта на положення ч. 2 ст. 92 Земельного кодексу України, оскільки право постійного користування земельними ділянками, набуте в установленому законодавством порядку до 01 січня 2002 року, після набрання чинності статтею 92 Земельного кодексу України не скасовується та не обмежується.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо надання ОСОБА_1 у постійне користування земельної ділянки, як громадянину, а не як засновнику та голові СФГ "Аеліта". Законодавством, чинним на момент створення СФГ, було передбачено одержання земельної ділянки як обов`язкової умови для набуття правосуб`єктності СФГ як юридичної особи. Водночас одержання громадянином державного акта, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення СФГ, зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації СФГ. Адже саме так може бути досягнена мета, з якою і надавалася земельна ділянка - ведення селянського (фермерського) господарства. Тобто закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення СФГ, без створення такого СФГ.

Вищенаведеним спростовуються доводи відповідача, що саме по собі створення селянського (Фермерського) господарства не засвідчує факт безпосереднього користування цим господарством земельною ділянкою, переданої в користування його засновником, та не виключає можливості її використання безпосередньо засновником, як користувачем, на свій власний розсуд.

Правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 922/2103/17, від 18.03.2019 у справі № 922/3312/17, постанові Верховного Суду України 23.11.2016 року по справі № 657/731/14-ц, на які посилається відповідач, є неактуальною, у зв`язку з прийняттям постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 по справі № 922/989/18.

Під час визначення предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Враховуючи предмет спору та суб`єктний склад сторін відсутні підстави стверджувати, що у даному випадку порядок захисту права має відбуватися у цивільному судочинстві.

Велика Палата зазначила, що якщо на момент відкриття провадження у справі щодо спору між органом державної влади чи місцевого самоврядування та фізичною особою, якій із земель державної або комунальної власності надана земельна ділянка для ведення фермерського господарства, фермерське господарство вже було зареєстрованим, то така справа має розглядатися за правилами господарського судочинства (постанова від 19 лютого 2020 року у справі № 629/4590/17).

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду зміні або скасуванню.

10. Судові витрати.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 129, 269, 275, 276, 277, 281-283 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дубовиківської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.09.2021 у справі № 904/5609/21 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.09.2021 у справі № 904/5609/21залишити без змін.

Витрати з оплати судового збору за подання апеляційної скарги віднести на апелянта.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25.01.2022

Головуючий суддя Л.А. Коваль

Суддя В.Ф. Мороз

Суддя А.Є. Чередко