РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.01.2022Справа № 910/19149/21

Господарський суд міста Києва, в складі судді Баранова Д.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МЦ Баухемі" (07541, Київська обл., м. Березань, вул. Маяковського, буд. 38; ідентифікаційний код 33482370)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІП Клінкер" (03022, м. Київ, вул. Васильківська, буд. 28; ідентифікаційний код 38130845)

про стягнення 359 386, 05 грн,

без повідомлення (виклику) представників сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "МЦ Баухемі" з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІП Клінкер", в якому позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором поставки № ВТ/56/19 від 03.01.2019 в загальному розмірі 359 386, 05 грн, яка складається із суми основного боргу - 300 015, 10 грн, 3 % річних - 9 069, 62 грн, інфляційні втрати - 31 333, 19 грн, штрафні санкції - 18 968, 14 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.11.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження.

Суд вказує, що ухвала суду від 26.11.2021 надсилалась відповідачу поштовим повідомленням № 478, яке в свою чергу 06.12.2021 було отримано представником відповідача.

Таким чином, приймаючи до уваги, що відповідач належним чином повідомлявся про відкриття провадження у справі, а матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи, відповідно до ч. 5, 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої сторони про інше. При розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи

Розглянувши подані до суду матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

03.01.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "МЦ Баухемі" (далі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВІП Клінкер" (далі - покупець) укладено договір поставки № ВТ/56/19 від 03.01.2019, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити, а покупець прийняти і оплатити продукцію товарної групи "Protection Technologies" (далі - товар) на умовах, викладених у даному договорі.

Номенклатура, кількість, ціни за одиницю товару, загальна вартість та строки поставки партії товару, що підлягає поставці, визначаються у замовленнях, які є невід`ємною частиною цього договору (п. 1.2. договору).

Згідно п. 3.5. договору товар вважається переданим постачальником і прийнятий покупцем з моменту підписання повноважними представниками сторін видаткових накладних. Особа, яка отримує товар від імені і для покупця, повинна мати належним чином оформлену довіреність.

Відповідно до п. 6.2. та п. 6.3. договору оплата здійснюється у розмірі повної вартості поставленого товару шляхом безготівкового переказу на поточний рахунок постачальника, вказаний у реквізитах постачальника в цьому договорі.

Поставка відбувається з відстрочкою платежу на 60 календарних днів. Оплата здійснюється в гривні.

Договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31 грудня 2019 року. Якщо за тридцять календарних днів до закінчення строку дії цього договору жодна зі сторін письмово не повідомила іншу сторону про намір розірвати/припинити договір, строк договору автоматично пролонгується на кожний наступний календарний рік. (п. 14.1. договору).

Із обґрунтувань позивача вбачається, що ним на виконання умов договору було здійснено поставку товару на загальну суму 365 015, 10 грн, який в свою чергу було прийнято відповідачем однак оплачено лише в розмірі 65 000, 00 грн у зв`язку із чим у відповідача існує заборгованість в розмірі 300 015, 10 грн.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є, договори та інші правочини.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору № ВТ/56/19 від 03.01.2019, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором поставки.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України встановлено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно частини 1 статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Згідно ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до положень ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частинами 1 та 2 ст. 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частинами 1, 2 ст. 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Відповідно до ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було виставлено рахунки та здійснено поставку товару відповідачу на загальну суму 365 015, 10 грн згідно наступних видаткових накладних: № 2265 від 14.08.2020 на суму 119 137, 80 грн, № 2397 від 27.08.2020 на суму 93 635, 40 грн, № 2507 від 04.09.2020 на суму 15 694, 80 грн, № 2913 від 30.09.2020 на суму 107 346, 00 грн, № 2939 від 02.10.2020 на суму 15 865, 80 грн, № 3024 від 08.10.2020 на суму 2 375, 40 грн, № 3028 від 09.10.2020 на суму 10 959, 90 грн.

Судом встановлено, що поставка за вищезазначеними видатковими накладними здійснювалась саме на виконання умов договору № ВТ/56/19 від 03.01.2019, а вказані накладні підписані представниками сторін без зауважень та претензій, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що позивачем належним чином здійснено поставку товару, а відтак у відповідача виник обов`язок здійснити оплату у відповідності до п. 6.3. договору.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 530 цього Кодексу якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відтак, з огляду на викладене вище, враховуючи положення п. 6.3. договору, суд зазначає, що у відповідача строк виконання зобов`язань за договором є таким, що настав відповідно:

- за видатковою накладною № 2265 від 14.08.2020 на суму 119 137, 80 грн - 14.10.2020;

- за видатковою накладною № 2397 від 27.08.2020 на суму 93 635, 40 грн - 27.10.2020;

- за видатковою накладною № 2507 від 04.09.2020 на суму 15 694, 80 грн - 04.11.2020;

- за видатковою накладною № 2913 від 30.09.2020 на суму 107 346, 00 грн - 30.11.2020;

- за видатковою накладною № 2939 від 02.10.2020 на суму 15 865,80 грн - 01.12.2020;

- за видатковою накладною № 3024 від 08.10.2020 на суму 2 375, 40 грн - 08.12.2020;

- за видатковою накладною № 3028 від 09.10.2020 на суму 10 959, 90 грн - 09.12.2020.

Як вбачається з доводів позивача та згідно наданої ним банківської виписки від 05.11.2021 вих. № 70-1-1/1998 відповідачем було сплачено на користь позивача в рахунок виконання умов договору лише суму в розмірі 65 000, 00 грн згідно платіжного доручення № 3642 від 20.09.2021 на суму 50 000, 00 грн та № 749 від 11.10.2021 на суму 15 000, 00 грн, а відтак позовні вимоги в частині стягнення з відповідача осново боргу в розмірі 300 015, 10 грн підлягають задоволенню.

Так, відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Крім того, позивачем за неналежне виконання відповідачем умов договору здійснено нарахування 3 % річних - 9 069, 62 грн, пеню - 18 968, 14 грн та інфляційні втрати - 31 333, 19 грн.

З дня затримки покупцем платежу, йому нараховується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення від вартості поставленого товару, за кожен день прострочення. (п. 6.4. договору).

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Щодо нарахувань позивачем інфляційних втрат, суд зазначає, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п.п. 3.2 п. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Такі висновки суду підтверджуються висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18, від 05.07.2019 у справі № 905/600/18.

Додатково суд звертає увагу, що у постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 Об`єднана палата Касаційного господарського суду роз`яснила, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме: - час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; - час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Суд, перевіривши надані позивачем розрахунки пені, 3 % річних та інфляційних втрат, зазначає, що позивачем невірно визначеного дату початку здійснення вказаних нарахувань з огляду на те, що у зазначені позивачем дати відповідач мав змогу ще здійснити погашення заборгованості, а відтак прострочення зобов`язання рахується з наступного дня.

Відтак, за підрахунками суду, правомірними та арифметично вірним нарахуванням сум 3 % річних, інфляційних втрат та пені окремо за кожною видатковою накладною, із врахуванням часткової оплати є наступним:

- за видатковою накладною № 2265 від 14.08.2020 на суму 54 137, 00 грн (неоплачена сума) за період з 14.10.2020 по 13.04.2021 пеня - 3 293, 79 грн; за період з 14.10.2020 по 11.11.2021 3 % річних - 1 756, 63 грн та інфляційні втрати - 6 496, 25 грн;

- за видатковою накладною № 2397 від 27.08.2020 на суму 93 635, 40 грн за період з 27.10.2020 по 26.04.2021 пеня - 5 787, 82 грн; за період з 27.10.2020 по 11.11.2021 3 % річних - 2 930, 81 грн та інфляційні втрати - 10 196, 85 грн;

- за видатковою накладною № 2507 від 04.09.2020 на суму 15 694, 80 грн за період з 04.11.2020 по 03.05.2021 пеня - 974, 11 грн; за період з 04.11.2020 по 11.11.2021 3 % річних - 480, 96 грн та інфляційні втрати - 1 709, 08 грн;

- за видатковою накладною № 2913 від 30.09.2020 на суму 107 346, 00 грн за період з 30.11.2020 по 29.05.2021 пеня - 6 894, 44 грн; за період з 30.11.2020 по 11.11.2021 3 % річних - 3 069, 59 грн та інфляційні втрати - 10 163, 16 грн;

- за видатковою накладною № 2939 від 02.10.2020 на суму 15 865,80 грн за період з 02.12.2020 по 01.0.06.2021 пеня -1 028,16 грн; за період з 02.12.2020 по 11.11.2021 3 % річних - 449, 79 грн та інфляційні втрати - 1 502, 12 грн;

- за видатковою накладною № 3024 від 08.10.2020 на суму 2 375, 40 грн за період 08.12.2020 по 07.06.2021 пеня - 155, 12грн; за період з 08.12.2020 по 11.11.2021 - 3 % річних - 66,17 грн та інфляційні втрати - 224, 90 грн;

- за видатковою накладною № 3028 від 09.10.2020 на суму 10 959, 90 грн за період з 09.12.2020 по 08.06.2021 пеня - 716, 61; за період з 09.12.2020 по 11.11.2021 3 % річних - 304, 42 грн та інфляційні втрати - 1 037,65 грн.

Підсумовуючи викладене вище, за підрахунками суду з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума 18 850, 05 грн - пені, 9 058, 37 - 3 % річних та 31 330, 01 грн - інфляційні втрати, а відтак вимоги позивача в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Що стосується заявлених позивачем до стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.

В пункті третьому прохальної частини позову, позивач просить суд стягнути з відповідача інші судові витрати (крім судового збору).

Крім того, позивач у попередньому (орієнтовному) розрахунку суми судових витрат зазначає, що очікує понести витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 28 000, 00 грн.

Суд вказує, що на підтвердження факту понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу до матеріалів справи надано ордер серії АІ № 1130996 від 11.11.2021 та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія КС № 10069/10 від 01.07.2021.

Водночас, суд зазначає, що в матеріалах справи відсутній договір про надання правової допомоги № 0187.1 від 27.09.2018, на який міститься посилання в ордері серії АІ № 1130996 від 11.11.2021, детальний опис наданих адвокатом послуг, підписаний сторонами як це передбачено ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, а відтак, у суду відсутня можливість належним чином встановити, які саме послуги адвокатом надано позивачу, їх вартість, співмірність та пропорційність таких послуг із заявленим предметом спору.

Крім того, суд зазначає, що позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження того, що вартість 1 години роботи адвоката коштує 2 000, 00 грн.

Відтак, з огляду на те, що позивачем у позовній заяві не зазначено, що докази понесення витрат на професійну правничу допомогу будуть подані до суду у відповідності до ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, а саме, до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, та з урахуванням відсутності детального опису наданих послуг, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, а відтак такі витрати не підлягають відшкодуванню відповідачем.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "МЦ Баухемі" - задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІП Клінкер" (03022, м. Київ, вул. Васильківська, буд. 28; ідентифікаційний код 38130845) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МЦ Баухемі" (07541, Київська обл., м. Березань, вул. Маяковського, буд. 38; ідентифікаційний код 33482370) основний борг в розмірі 300 015 (триста тисяч п`ятнадцять) грн 10 коп., 3 % річних в розмірі 9 058 (дев`ять тисяч п`ятдесят вісім) грн 37 коп., інфляційні втрати в розмірі 31 330 (тридцять одна тисяча триста тридцять) грн. 01 коп., пеню в розмірі 18 850 (вісімнадцять тисяч вісімсот п`ятдесят) грн 05 коп. та судовий збір в розмірі 5 388 (п`ять тисяч триста вісімдесят вісім) грн 80 коп.

3. У задоволенні іншої частини позову - відмовити.

4. У задоволенні витрат на професійну правничу допомогу - відмовити.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 26.01.2022

Суддя Д.О. Баранов