ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

17.01.2022м. СумиСправа № 920/1204/21

Господарський суд Сумської області у складі судді Котельницької В.Л., розглянувши матеріали справи № 920/1204/21 у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бі Ел Джи Мікрофінанс» (вул. Жилянська, буд. 101, оф. 601, м. Київ, 01135; код за ),

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Нерухомість-Д» (вул. Герасима Кондратьєва, буд. 152Д, м. Суми, 40021; код за ),

про стягнення 7322,88 грн.

Встановив:

09.11.2021 позивач звернувся з позовною заявою, відповідно до якої просить стягнути з відповідача надлишково сплачену орендну плату в сумі 6206,94 грн, 308,72 грн 3% річних, 807,22 грн інфляційних нарахувань.

Ухвалою від 15.11.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 920/1204/21 в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін; встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи. Копія зазначеної ухвали надіслана на адреси сторін, зазначені позивачем у позовній заяві.

23.11.2021 копія ухвали від 15.11.2021 про відкриття провадження у справі №920/1204/21, надіслана на адресу відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Нерухомість-Д», вул. Герасима Кондратьєва, буд. 152Д, м. Суми, 40021, повернута поштовим відділенням зв`язку з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до витягу з ЄДРПОУ, сформованого за електронним запитом суду, місцезнаходженням відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Нерухомість-Д», є: вул. Герасима Кондратьєва, буд. 152Д, м. Суми, 40021, що співпадає з адресою, зазначеною позивачем у позовній заяві.

За приписами частини першої статті 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Згідно з пунктами 4, 5 частини шостої статті 242 Господарського процесуального кодексу України, днем вручення судового рішення, зокрема, є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

За змістом пунктів 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 за № 270, у разі невручення рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" з поважних причин рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою не пізніше ніж через п`ять календарних днів з дня надходження листа до об`єкта поштового зв`язку місця призначення із зазначенням причин невручення. Поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику у разі, зокрема, закінчення встановленого строку зберігання.

У разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Сам лише факт неотримання кореспонденції, якою суд із додержанням вимог процесуального закону надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася до суду у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки наведене зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на її адресу (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 16.05.2018 у справі № 910/15442/17, від 10.09.2018 у справі № 910/23064/17, від 24.07.2018 у справі № 906/587/17).

Таким чином, відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про розгляд справи Господарським судом Сумської області.

Відповідач ні відзиву на позов з аргументованими запереченнями, ні доказів сплати боргу не подав.

Згідно із статтею 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими Господарським процесуальним кодексом України для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

За приписами статті 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

За змістом статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Господарського процесуального кодексу України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки та подання заяв по суті справи, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України, статтями 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам були створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами.

Судовий процес на виконання ч. 3 ст. 222 ГПК України не фіксувався за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідно до статті 233 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.

01.09.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бі Ел Джи Мікрофінанс» (далі - позивач, орендар) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Нерухомість-Д» (далі - відповідач, орендодавець) було укладено договір оренди (далі - договір.

Відповідно до п. 1.1. договору орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне орендне користування нежитлове приміщення площею 13 кв.м., розташоване за адресою: Сумська область, місто Суми вул. Металургів, буд. 13Д (далі за текстом - «Об`єкт оренди»),

Передача Об`єкту оренди проводиться за Актом прийому-передачі, який є невід`ємною частиною Договору, до 01.09.2018 (п. 3.1. договору).

Згідно з п. 3.2. договору повернення Об`єкту оренди відбувається орендарем орендодавцю після спливу терміну оренди або при достроковому розірванні договору, за Актом прийому-передачі (повернення) протягом 3 (трьох) робочих днів у стані, придатному для використання та подальшої експлуатації з врахуванням нормального зносу.

Пунктом 4.1. договору визначено, що розмір щомісячної орендної плати за об`єкт оренди з урахуванням її індексації складає 12 000,00 грн. Сторони погодилися, що після закінчення дванадцяти місяців віддати передачі приміщення по акту прийому-передачі за цим Договором. Орендодавець може ініціювати зміну розміру орендної плати, але не більше, ніж на 15 % та не частіше, ніж раз на рік. Новий розмір орендної плати Сторони узгоджують шляхом підписання Додаткової угоди до Договору.

Відповідно до п. 4.8. договору сторони погодили, що у триденний строк після спливу календарного року, а також у разі дострокового розірвання цього Договору, сторони проводять звірку та складають Акт звірки наданих та сплачених комунальних послуг за цим договором. Обов`язок щодо складання Акту звірки наданих та сплачених комунальних послуг за цим Договором покладається на орендодавця. У разі не надання Акту звірки наданих та сплачених комунальних послуг у строк, зазначеного у цьому пункті, орендар має право у односторонньому порядку відмовитися від подальшої компенсації орендодавцю вартості спожитих послуг.

Згідно з п. 4.9. договору сплив терміну дії або дострокове розірвання договору не звільняє сторони від зобов`язання здійснення взаєморозрахунків між собою.

Відповідно до п. 5.1. договору у випадку невиконання або не належного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором, сторони несуть відповідальність у відповідності з чинним законодавством України.

Пунктом 7.1. договору визначено, що договір може бути розірваний за взаємною згодою сторін, у порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Договір вступає в силу з моменту підписання сторонами та діє до моменту підписання сторонами акту прийому-передачі (повернення) Об`єкту оренди (п. 8.2. договору).

01.09.2018 між сторонами спору підписаний акт прийому-передачі до договору оренди нежитлового приміщення від 01.09.2018, за яким орендодавець передав, а орендар прийняв Об`єкт оренди за договором.

14.02.2022 між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду до договору оренди нежитлового приміщення від 01.09.2018, відповідно до п. 1 якої, орендар та орендодавець дійшли до згоди достроково розірвати договір оренди нежитлового приміщення від 01.09.2018 з 14 лютого 2020 року.

Пунктом 2 додаткової угоди від 14.02.2020 встановлено, що орендодавець зобов`язується повернути орендарю суму надлишково сплаченої орендної плати у розмірі 6206,94 (шість тисяч двісті шість гривень 94 копійки) грн. за договором оренди до 20.02.2020.

Відповідно до п. 3 зазначеної додаткової угоди, остання вступає в силу з моменту її підписання сторонами та є невід`ємною частиною договору оренди від 01.09.2018.

14.02.2020 згідно з підписаним сторонами актом прийому-передачі (повернення) до договору оренди нежитлового приміщення від 01.09.2018 орендар повернув, а орендодавець прийняв зі строкового платного орендного користування нежитлове приміщення площею 13 (тринадцять) кв.м., розташоване за адресою: Сумська область, місто Суми, вул. Металургів, буд. 13 Д (далі за текстом - Об`єкт оренди). У зазначеному акті визначено, що даний акт є невід`ємною частиною договору оренди від 01.09.2018.

Таким чином, 14.02.2020 сторонами були досягнуті домовленості про дострокове розірвання договору оренди, укладена відповідна додаткова угода та Об`єкт оренди без будь-яких зауважень був повернутий орендарем орендодавцю за актом приймання-передачі від 14.02.2020.

При цьому, як зазначає позивач, відповідачем п. 2 додаткової угоди від 14.02.2020 про розірвання договору оренди нежитлового приміщення від 01.09.2018 щодо виконання обов`язку орендодавця повернути орендарю до 20.02.2020 суму надлишково сплаченої орендної плати у розмірі 6 206,94 грн відповідачем не виконано.

18.01.2021 позивач надіслав відповідачу претензію №76 від 16.01.2021 з вимогою у семиденний термін з моменту отримання даної претензії повернути на розрахунковий рахунок орендаря невикористану частину отриманих платежів з орендної плати в сумі 6206,94 грн (поштовий опис вкладення цінний лист та накладна від 18.01.2021 №064, як доказ такого направлення додані до позовної заяви). Дана претензія повернута поштовим відділенням на адресу позивача як невручена з відміткою поштового відділення «за закінченням встановленого строку зберігання».

Відповідач не виконав умови додаткової угоди від 14.02.2020 щодо повернення орендарю суми надлишкової сплаченої орендної плати, 6206,94 грн у термін до 20.02.2020 позивачу не повернув, чим порушив п. 2 додаткової угоди від 14.02.2020, що є невід`ємною частиною договору оренди від 01.09.2018, що укладений між сторонами спору.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 174 ГК України визначено, що підставою виникнення господарських зобов`язань зокрема є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачених законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до вимог частини першої статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 193 ГК України встановлено обов`язок суб`єктів господарювання та інших учасників господарських відносин виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Виходячи з правової природи укладеного правочину суд дійшов висновку, що між сторонами склались відносини з оренди майна, що регулюються главами 19-20 розділу ІV ГК України та главою 58 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

За найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за найм (оренду) майна встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (ч.ч. 1, 2, 5 ст. 762 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

У разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі (ч. 1 ст. 785 ЦК України).

Матеріалами справи підтверджується неналежне виконання відповідачем п. 2 додаткової угоди від 14.02.2020 до договору оренди нежитлового приміщення від 01.09.2018.

Відповідач ні аргументованих заперечень, ні доказі повернення відповідачу надлишково сплаченої орендної плати не подав.

Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 6206,94 грн як суми надлишкової сплати орендної плати за договором є законними, обґрунтованими та такими, що задовольняються судом.

Щодо стягнення з відповідача 807,22 грн інфляційних збитків та 308,72 грн 3% річних суд зазначає наступне:

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст.612 ЦК України).

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з п. 4.9. договору сплив терміну дії або дострокове розірвання договору не звільняє сторони від зобов`язання здійснення взаєморозрахунків між собою.

Відповідно до п. 5.1. договору у випадку невиконання або не належного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором, сторони несуть відповідальність у відповідності з чинним законодавством України.

Відповідно до п. 3 додаткової угоди від 14.02.2020, остання вступає в силу з моменту її підписання сторонами та є невід`ємною частиною договору оренди від 01.09.2018.

Відповідно до розрахунку, поданого позивачем у позові, останнім нараховано відповідачу 807,22 грн інфляційних збитків та 308,72 грн 3% річних за період з 21.02.2020 по 18.10.2021.

З огляду на вищенаведене, перевіривши обставини, пов`язані з правильністю здійснення розрахунку 3% річних та інфляційних нарахувань, враховуючи встановлений судом факт неналежного виконання відповідачем умов договору, суд вважає правомірними та обґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 807,22 грн інфляційних збитків та 308,72 грн 3% річних в межах заявлених сум.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до ст. 78 даного Кодексу достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 79 ГПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом були досліджені всі документи, які надані сторонами у справі, аргументи сторін та надана їм правова оцінка. Стосовно інших доводів сторін, які детально не зазначені в рішенні, то вони не підлягають врахуванню, оскільки суперечать встановленим судом фактичним обставинам справи та не стосуються предмета доказування по даній справі.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами ті обставини, на які він посилався, як на підставу позову в частині стягнення з відповідача надлишково сплаченої орендної плати в сумі 6206,94 грн, 308,72 грн 3% річних, 807,22 грн інфляційних нарахувань, у зв`язку з чим позов задовольняється судом.

При ухваленні рішення в справі, суд, у тому числі, вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір в сумі 2270,00 грн покладається на відповідача.

Керуючись статтями 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Нерухомість-Д» (вул. Герасима Кондратьєва, буд. 152Д, м. Суми, 40021; код за ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бі Ел Джи Мікрофінанс» (вул. Жилянська, буд. 101, оф. 601, м. Київ, 01135; код за ) надлишково сплачену орендну плату в сумі 6206,94 грн (шість тисяч двісті шість грн 94 коп.), 308,72 грн (триста вісім грн 72 коп.) 3% річних, 807,22 грн (вісімсот сім грн 22 коп.) інфляційних нарахувань, а також 2270,00 грн (дві тисячі двісті сімдесят грн 00 коп.) витрат зі сплати судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст. 256, ст. 257 ГПК України).

Суд звертає увагу учасників справи, що відповідно до частини 7 статті 6 ГПК України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Повний текст рішення складено та підписано 24.01.2022.

Суддя В.Л. Котельницька