ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2022 р. Справа№ 910/9072/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Чорногуза М.Г.

Козир Т.П.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія»

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2021

у справі №910/9072/21 (суддя Картавцева Ю.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група»

до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія»

про стягнення 42 021,16 грн

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» (надалі - ПрАТ «СК «УСГ») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежна-страхова компанія» (надалі - ПрАТ «УПСК») про відшкодування у порядку суброгації матеріальної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) у розмірі 42 021,16 грн.

Одночасно ПрАТ «СК «УСГ» заявлено вимоги про покладення судових витрат на відповідача, а саме, 2 270,00 грн судового збору та 3 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.09.2021 у справі №910/9072/21 позов задоволено повністю, стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» суму страхового відшкодування у розмірі 42 021,16 грн, судовий збір у розмірі 2 270,00 грн та 3 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд виходив із наявності у відповідача обов`язку здійснити страхове відшкодування на користь позивача у визначеному ним розмірі, з огляду на встановлені судом обставини завдання матеріальної шкоди майну, щодо якого позивачем здійснено страхову виплату, автомобілем, застрахованим відповідачем, визнання винною у скоєнні ДТП особи, яка керувала цим автомобілем. Водночас судом враховано, що відповідач, не зважаючи на звернення до нього позивача із відповідною заявою, страхового відшкодування так і не здійснив.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ПрАТ «УПСК» вказує на відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на звернення позивача до відповідача як із заявою про здійснення страхового відшкодування, так і власне до суду, поза межами річного строку, встановленого п.п. 37.1.4 п.37.1 ст.37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.11.2021 поновлено ПрАТ «УПСК» пропущений процесуальний строк та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПрАТ «УПСК» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2021 у справі №910/9072/21, ухвалено здійснювати розгляд апеляційної скарги в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, встановлено ПрАТ «УСГ» строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/90721/21.

Позивач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін. Одночасно, позивачем наголошено на повідомленні ним відповідача про наявність обов`язку здійснити страхове відшкодування у спосіб, передбачений Договором про взаємне врегулювання регресних вимог від 29.10.2019, про що засобами електронного зв`язку було направлено відповідну заяву.

Згідно з ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Українська страхова група» (страховик, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ілта» (страхувальник) укладено Генеральний договір добровільного страхування ризиків, пов`язаних з експлуатацією наземних транспортних засобів №28-0199-01411 від 03.11.2017, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом - автомобілем «SKODA» днз. НОМЕР_1 .

14.11.2019 у м. Хмельницькому по вул. Кармелюка, 4/1 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів «SKODA» днз. НОМЕР_1 та «KIA» днз. НОМЕР_2 .

Постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28.11.2019 у справі № 686/31572/19 ОСОБА_1 , який керував автомобілем «KIA» днз. НОМЕР_2 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

15.11.2019 страхувальник звернувся до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування у зв`язку з пошкодженням застрахованого транспортного засобу внаслідок ДТП, що відповідно до умов договору страхування є страховим випадком.

Відповідно до страхового акту № ДККА-68768 від 20.02.2020 сума страхового відшкодування становить 40 680,53 грн та страхового акту № ДККА-68768/1 від 20.03.2020 сума страхового відшкодування становить 15 578,62 грн.

Позивач виплатив суму страхового відшкодування за вказаними страховими актами у розмірі 40 680,53 грн та 15 578,62 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 5843 від 27.02.2020 та №8687 від 26.03.2020 відповідно.

У подальшому, позивач 24.03.2020, відповідно до умов Договору про порядок взаємного врегулювання регресних вимог від 29.10.2019, укладеного між ПрАТ «СК «Українська страхова група» та ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», засобами електронного зв`язку направлено відповідачу заяву про виплату страхового відшкодування № 42126 від 24.03.2020, у якій позивач зазначив про необхідність здійснення відшкодування шкоди (в порядку регресу) в розмірі 40 680,53 грн. Відповідачем дана обставина не заперечується.

Посилаючись на те, що відповідач дану заяву не розглянув та не відшкодував позивачеві коштів, останній звернувся з даним позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, а доводи апелянта вважає обґрунтованими та такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частинами 1, 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1172 ЦК України визначено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про страхування» встановлено види обов`язкового страхування, одним із яких є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Системний аналіз положень цього Закону дає підстави для висновку, що в момент укладення договору обов`язкового страхування страховик приймає на себе зобов`язання відповідати перед невизначеним і невідомим заздалегідь колом осіб за майнову шкоду, завдану цим особам страхувальником відповідальності, тобто приймає на себе фінансові ризики виплати відшкодування завданої страхувальником іншій особі майнової шкоди.

За змістом ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування (п. 35.1. ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Водночас, враховуючи правовий режим регулювання вказаних правовідносин, наявність страхового випадку передбаченого ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не є безумовною підставою для виплати страхового відшкодування, оскільки зазначений Закон містить перелік випадків, коли шкода не відшкодовується (ст. 32) та підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування, визначені у ст. 37 цього Закону.

Отже, право на отримання страхового відшкодування не є абсолютним, оскільки обмежено як наявністю обставин, необхідних для настання страхового випадку, так і відсутністю випадків, визначених у ст. ст. 32, 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що унеможливлюють здійснення страхового відшкодування.

Згідно з п. п. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування є: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода завдана майну потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому апеляційний господарський суд враховує, що порядок звернення потерпілого до страховика із заявою про здійснення страхового відшкодування є позасудовою процедурою здійснення страхового відшкодування, яка загалом не виключає право особи безпосередньо звернутися до суду з позовом про стягнення відповідного відшкодування.

Отже, шкода може бути відшкодована на підставі звернення потерпілого до страховика (МТСБУ) за умови подання ним відповідної заяви про таке відшкодування відповідно до ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Інший спосіб надає можливість потерпілому звернутись до суду з вимогою до страховика (МТСБУ) про відшкодування шкоди та ухвалення відповідного судового рішення. Вказане випливає зі змісту норми п. 36.1 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якою передбачено, що рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду у разі, якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Водночас, положення п. п. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків, як підстави для відмови у відшкодуванні, стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права (аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 у справі № 465/4287/15, від 21.08.2018 у справі № 227/3573/16-ц).

Як підтверджується матеріалами справи ДТП сталась 14.11.2019.

В матеріалах справи наявний лист від 24.03.2020, яким, як стверджує позивач, відповідачеві направлялась заява про виплату страхового відшкодування № 42126 від 24.03.2020, однак позивачем не надано будь-яких доказів, які б підтверджували направлення такого листа відповідачеві або ж отримання такого останнім.

Водночас, колегія суддів відхиляє додані позивачем до відзиву на апеляційну скаргу докази направлення відповідачеві заяви про здійснення страхового відшкодування.

Так, в силу приписів ч. 3 ст. 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Позивач жодним чином не обґрунтовує неможливість подання цих доказів до суду першої інстанції. По-друге, із цих доказів не убачається можливим встановити, що саме направлялось на електронну адресу відповідача. Тобто такі докази є неналежними.

Північний апеляційний господарський суд, надаючи оцінку наявним в матеріалах справи доказам та доводам апеляційної скарги зауважує, що одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності. Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.11.2019 у справі №902/761/18.

Беручи до уваги те, що матеріали справи хоча і містять належні та допустимі докази завдання шкоди потерпілій особі, якій позивачем здійснено виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування, проте, відсутність будь-яких доказів звернення позивача до відповідача із заявою про здійснення страхового відшкодування як засобами поштового зв`язку, так і засобами електронного зв`язку унеможливлює задоволення позовних вимог, оскільки у такому випадку спірні правовідносини сторін унормовуються п. п. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Тобто суд виходить з того, що позивач із відповідною заявою про здійснення страхового відшкодування до відповідача протягом року з дати скоєння ДТП не звертався.

При цьому, з позовною заявою ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» звернулось лише 02.06.2021, тобто також з пропуском річного строку, встановленого Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Встановлене є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, у відповідності до пунктів 1-4 частини 1 статті 277 ГПК України, є нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та невідповідність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні встановленим обставинам справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги ПрАТ «УПСК» та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2021 у справі №910/9072/21, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Оскільки вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню у повному обсязі, витрати по сплаті відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги, у відповідності до ст. 129 ГПК України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 253-255, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2021 у справі №910/9072/21 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2021 у справі №910/9072/21 скасувати.

3. Прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення 42 021,16 грн відмовити повністю.

4. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» (03038, м. Київ, вул. Федорова Івана, 32 ЛІТ.А; ідентифікаційний код: 30859524) на користь Приватного акціонерного товариства «Українська Пожежно-Страхова Компанія» (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, 40; ідентифікаційний код: 20602681) 3 405 (три тисячі чотириста п`ять) грн 00 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ на виконання даної постанови.

6. Матеріали справи №910/9072/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді М.Г. Чорногуз

Т.П. Козир