ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" січня 2022 р. Справа №914/2328/20

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючої судді Орищин Г.В.

суддів Галушко Н.А.

Марка Р.І.

розглянув апеляційну скаргу Приватного підприємства Автоентерпрайз

на рішення Господарського суду Львівської області від 20.05.2021 (повний текст складено 31.05.2021. суддя Фартушок Т.Б.)

у справі № 914/2328/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Іоніті, м.Київ

до Приватного підприємства Автоентерпрайз, м.Харків

про стягнення 25500 грн штрафних санкцій

представники сторін:

від позивача Шубак Олег Іванович

від відповідача не з`явився

22.01.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю (надалі ТзОВ) Іоніті подало до Господарського суду Львівської області позовну заяву про стягнення із Приватного підприємства (надалі ПП) Автоентерпрайз 25500 грн штрафних санкцій.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач неналежно виконав взяті на себе договірні зобов`язання щодо забезпечення функціонування обладнання зарядного пристрою постійного струму для заряджання електромобілів « 0946 IONITY by AE CHAdeMO (40A)», розташованого у визначеному сторонами місці за договором про надання послуг з розміщення обладнання від 16.12.2019, а саме у м. Львові на вул. Городницькій, 47. Факт неналежного виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань підтверджується, на думку позивача, актом обстеження обладнання від 02.08.2020, складеними директором позивача Гулеєм С.В. та монтажником електричного устаткування Панчелюгою О.С., у якому зафіксовано факт неможливості використання обладнання у зв`язку із його відключенням. Як зазначає позивач, вказане є підставою для стягнення з відповідача 25500 грн штрафу, нарахованого згідно п.5.4 договору, за період відсутності роботи обладнання з 02.08.2020 до 04.09.2020 (34 календарні дні).

Під час розгляду даної справи, на виконання вимог ухвали Господарського суду Львівської області від 23.02.2021, позивач долучив до матеріалів справи оригіналу дублікату договору про розміщення обладнання від 16.12.2019.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 20.04.2021 у даній справі було залишено без розгляду клопотання відповідача про передачу справи за належною підсудністю, а також, відмовлено у заяві відповідача про призначення у даній справі експертизи.

Постановляючи вказану ухвалу, місцевий господарський суд виходив з того, що позивач звернувся із позовною заявою у даній справі до Господарського суду Львівської області в порядку ч.5 ст.29 ГПК України, виходячи із місця виконання договору та тієї обставини, що вимоги позивача є похідними від зобов`язання відповідача з надання послуг з розміщення обладнання, яке за своєю суттю, може виконуватись тільки за місцем розміщення обладнання у м. Львові на вул. Городницькій, 47. Крім того, суд зазначив, що з врахуванням приписів ст. 204 ЦК України та заявленого предмета позову, питання дійсності договору від 16.12.2019 не стосується заявлених вимог чи заперечень, а відтак, не входить до предмета доказування у даній справі; учасниками справи не заявлено та не подано доказів існування між сторонами судового спору щодо дійсності договору про від 16.12.2019, а у даній не заявлено зустрічного позову щодо оскарження даного договору.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 20.05.2021 позов у даній справі задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 12750 грн штрафу та 2102 грн судового збору; в решті позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що матеріалами справи підтверджені факти:

- підписання між сторонами договору про надання послуг з розміщення обладнання від 16.12.2019 та акта приймання-передачі обладнання від 16.12.2019;

- належності позивачу обладнання зарядного пристрою постійного струму для заряджання електромобілів « 0946 IONITY by AE CHAdeMO (40A)» та розміщення такого обладнання за адресою: м. Львів, вул. Городницька, 47;

- неможливості використання зазначеного обладнання у зв`язку із його відключенням, а також відсутності модему позивача та наявності стороннього модему, який не належить позивачу і походження якого позивачу невідоме (акти обстеження обладнання від 02.08.2020 та від 01.12.2020).

Суд зазначив, що останній з вказаних фактів свідчить про порушення відповідачем умов договору від 16.12.2019 та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, що передбачена пунктом 5.3 договору. Водночас, попри порушення відповідачем умов договору, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру заявленого позивачем штрафу на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України на 50 відсотків.

ПП Автоентерпрайз, не погодившись з вказаним судовим рішенням, подало апеляційну скаргу, у якій послалося на те, що вирішуючи спір, місцевий господарський суд неповно дослідив обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, у зв`язку з чим просило рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову у даній справі.

У своїй апеляційній скарзі відповідач послався на наступне:

1) в матеріалах справи наявна копія оригінальної довіреності, яка була видана Пальшину Ю.І. для укладення договорів від імені ПП «Автоентерпрайз» і яка передбачає повноваження останнього на укладання договорів та додаткових угод від імені довірителя за умови обов`язкового погодження таких з директором відповідача. З огляду на це, суд дійшов хибного висновку щодо того, що надана позивачем довіреність від 05.07.2019 є більш автентичною. Більше того, вказана довіреність відповідачем ніколи не видавалась і з матеріалів справи не вбачається того, на підставі якої саме довіреності Пальшин Ю.І. підписував спірній договір про надання послуг з розміщення обладнання. Вищенаведене свідчить про неналежність та недопустимість як доказу дублікату договору, на який покликається позивач, а також довіреності, виданої Пальшину Ю.І. в редакції, що була надана позивачем;

2) зі сторони позивача до відповідача ніхто не звертався у зв`язку з втратою, або відновленням договору. Крім того, нелогічною виглядає позиція позивача, який 16.12.2019 уклав договір, помилково направив його на адресу ПП «Автоентерпрайз», зв`язався з підприємством та виготовив дублікат цього ж договору і все це в період з 16.12.2019 до 31.12.2019. Крім того, відповідно до п. 3.1 «дублікату» договору, позивач мав сплачувати щомісячно винагороду у розмірі 30 грн, а також вартість витрат за фактично використану електроенергію, проте жодного платежу від позивача не надходило. Вказане в сукупності, ставить під сумнів факт існування зазначеного договору та його перебування у відповідача;

3) факт порушення відповідачем умов договору позивач обґрунтовує актом обстеження від 02.08.2020. Однак, наведений акт не є належним доказом, оскільки підписаний уповноваженими особами позивача в односторонньому порядку. Водночас докази виклику представників відповідача для проведення обстеження та встановлення факту відключення зарядного пристрою відповідно до умов договору від 16.12.2019, докази повідомлення відповідача про вчинення таких дій, чи докази залучення до проведення вищенаведеного обстеження інших незаінтересованих осіб, не пов`язаних з позивачем трудовими відносинами, у матеріалах справи відсутні;

4) на заяви свідків, які були долучені позивачем до справи та повністю відтворені судом першої інстанції в тексті оскаржуваного рішення, відповідач подав обґрунтовані письмові пояснення, з яких випливають чисельні невідповідності у цих заявах, а також факт існування злочинної змови та створення позивачем шахрайського угруповання. Однак, відповідні пояснення відповідача не були досліджені та оцінені судом.

ТзОВ «Іоніті» подало до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому не погодилося із доводами та вимогами апеляційної скарги, просило відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У своєму відзиві позивач послався на наступне:

1) усі доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до питання дійсності договору. Проте ці питання не входять до предмету доказування, не мають впливати на прийняття рішення щодо стягнення штрафних санкцій, не повинні розглядатися в межах цієї судової справи і є засобом відвернути увагу суду та позивача від обставин, які дійсно підлягають дослідженню, а саме:

- щодо доводів відповідача про недійсність договору, довіреності та дубліката договору, то такі базуються лише на припущеннях відповідача та суперечать презумпції правомірності правочину, що визначена у ст. 204 ЦК України. Позивач зазначив, що станом на 05.08.2021 жодним компетентним органом не розглядається питання недійсності договору, у зв`язку з чим будь-які заперечення відповідача проти факту його укладання чи проти окремих умов договору не можуть бути взяті до уваги під час розгляду цієї справи;

- порядок виготовлення нотаріальної копії довіреності від 05.07.2019, виданої Пальшину Ю.І. на представництво інтересів відповідача, був належним чином дотриманий та відповідав пункту 4 глави 7 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 за №296/5. Стверджуючи про неналежність зазначеної копії довіреності, відповідач частково навів норми вказаного пункту з метою створення у суду уяви про неправомірність виготовлення копії довіреності, що фактично є зловживанням процесуальними правами та призводить до викривлення правових підстав апеляційної скарги відповідача;

- щодо описок в заявах свідків, то такі фактично не впливають на зміст заяви свідка. Так, абсолютно очевидно, що довіреність, видана Пальшину Ю.І. не могла надавати повноважень іншій особі (Войтовичу В.А.). Визначальним у змісті довіреності є те, що вона не містить жодних обмежень повноважень повіреного, і саме це було встановлено судом першої інстанції, у тому числі з інших доказів, наявних в матеріалах справи;

- отримання позивачем відповідної довіреності, на яку він покликається в межах даної справи, від ТзОВ «Богдан-Авто Поділ» від 27.10.2020 не свідчить про порушення останнім положень про конфіденційність, які не можуть стосуватись довіреності, на підставі якої діяв ОСОБА_1 перед ТзОВ «Богдан-Авто Поділ»;

2) у пункті 5 апеляційної скарги відповідач зазначив, що додає копію оригінального договору про надання послуг з розміщення майна. Однак, у переліку додатків до апеляційної скарги відсутні будь-які договори. Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач надав копію договору про надання послуг з розміщення майна №13452 від 30.09.2019, проте цей договір не стосується обладнання, розміщеного за адресою: м. Львів, вул. Городницька, 47 та укладений з іншим суб`єктом (ТзОВ «Форум Груп Україна» замість ТзОВ «Санов», яке є власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 );

3) аргументи відповідача про не звернення позивача з відповідною претензією до нього, а також порушення позивачем процедури оформлення актів обстеження обладнання є безпідставними. Так, позивач має право на звернення до суду незалежно від направлення відповідачу письмової претензії, а не направлення відповідачу такої претензії не позбавляє його засобів доказування. Договором не встановлено порядку виявлення та фіксування порушень, допущених виконавцем (відповідачем). Користуючись свободою дій, яка не порушує прав та інтересів інших осіб, позивач склав акти довільної форми, в яких достатнім чином зазначив обставини, які є важливими для вирішення справи та виконання договору. Складання актів обстеження обладнання без участі відповідача не позбавляє останнього права та можливості надати докази належного виконання ним своїх обов`язків. Така позиція позивача знайшла своє відображення у постановах Північного апеляційного господарського суду в аналогічних спорах між тими самими сторонами, а саме, від 27.04.2021 у справі №910/13509/20, від 27.04.2021 у справі №910/14768/20, від 22.06.2021 у справі №910/13511/20, від 30.06.2021 у справі №910/15861/20, від 12.07.2021 у справі №910/13873/20, від 20.07.2021 у справі №910/18810/20, від 28.07.2021 у справі №910/13558/20. Однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідач не виконав свого обов`язку із забезпечення підключення майна позивача та його схоронності, що є підставою для стягнення з нього штрафних санкцій. При цьому, відповідач не надав суду жодного документа, який підтверджує належне виконання ним умов договору, хоча ця обставина входить до предмету доказування та безпосередньо визначає можливість притягнення відповідача до відповідальності;

4) надані відповідачем і відхилені судом першої інстанції експертні дослідження, не є належними доказами у цій справі, оскільки: - не входять до спірного періоду і не підтверджують обставин, що мали місце після 02.08.2020; - не містять інформації щодо саме спірного обладнання позивача; - містять інформацію про програмне відключення обладнання від облікової (білінгової) системи « ІНФОРМАЦІЯ_1 », а не фізичне відключення обладнання від електромережі; - не мають значення для вирішення справи, оскільки відповідальність відповідача настає у будь-якому разі відключення обладнання, незалежно від того, відповідачем чи іншими особами воно було здійснене; - не містять інформації про те, що такі висновки підготовлено для подання до суду.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 26.07.2021 (головуючий суддя Мирутенко О.Л., судді Кравчук Н.М. та Кордюк Г.Т.) було відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою та, враховуючи ціну позову, постановлено здійснити її розгляд без виклику сторін на підставі ч. 10 ст. 270 ГПК України.

У зв`язку із перебуванням суддів Кравчук Н.М. та Кордюк Г.Т. у відпустці, повторним автоматизованим розподілом судової справи між суддями Західного апеляційного господарського суду, який було проведено 17.08.2021, апеляційну скаргу у даній справі передано на розгляд колегії суддів в складі головуючого судді Мирутенка О.Л., суддів Галушко Н.А. та Марка Р.І.

У зв`язку зі звільненням з посади головуючого судді Мирутенка О.Л., повторним автоматизованим розподілом судової справи, який було проведено 13.09.2021, визначено Орищин Г.В. як головуючого суддю у даній справі.

Суд, під час вивчення матеріалів даної справи, встановив факт наявності між сторонами схожих судових спорів, які розглядались іншими господарськими судами, в т. ч. судового спору про визнання недійсним договору разом із його дублікатами (справа № 910/18810/20). Однак, із Єдиного державного реєстру судових рішень не вдалось встановити того факту чи оскаржуваний договір, який був предметом дослідження та оцінки у справі №910/18810/20, має стосунок до спірних правовідносин, які є предметом розгляду у даній справі. Також до суду надійшла низка процесуальних документів: від відповідача (скаржника) клопотання про призначення у даній справі судової почеркознавчої експертизи та про долучення доказів до матеріалів справи; від позивача заперечення на вищезазначені клопотання.

З огляду на це, ухвалою від 22.11.2021 дану справу було призначено до розгляду у судовому засіданні (на підставі ч.5 ст. 252 ГПК України), а також констатовано вихід суду за межі процесуального строку для розгляду апеляційної скарги, визначений ст. 273 ГПК України, однак зазначено, що такий вихід пов`язаний із необхідністю забезпечення судом розумності строків для вчинення процесуальних дій у даній справі (ст. 114 ГПК України).

Одночасно із відзивом на апеляційну скаргу позивач подав клопотання про повернення йому оригіналу письмового доказу дублікату договору про розміщення обладнання від 16.12.2019 (з актом приймання-передачі до нього), який було надано позивачем в судовому засіданні місцевого господарського суду на виконання вимог ухвали Господарського суду Львівської області від 23.02.2021. Вказане клопотання мотивовано положеннями ч. 2 ст. 92 ГПК України та необхідністю використання вказаного договору у господарській діяльності позивача.

Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів дійшла висновку про його задоволення шляхом повернення відповідного оригіналу письмового доказу після завершення апеляційного провадження у даній справі.

Відповідач (скаржник) 06.08.2021 подав клопотання про витребування у позивача оригіналу довіреності від 05.07.2019, виданої ПП «Автоентерпрайз» та призначення у даній справі почеркознавчої експертизи, на вирішення якої поставити запитання про те, чи належить підпис на вказаній довіреності керівнику ПП «Автоентерпрайз» Ніконову Дмитру Анатолійовичу. Вказане клопотання мотивовано тим, що довіреність, на яку посилається позивач, не видавалась ОСОБА_1 , а справжність підпису керівника відповідача на ній викликає певні сумніви.

Одночасно, у вказаному клопотанні відповідач просив долучити до матеріалів справи висновки почеркознавчої та технічної експертиз Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, що були виготовлені в межах кримінального провадження за №002794, у яких досліджувалось питання належності чи неналежності підпису на довіреності від 01.12.2019, начебто виданої ОСОБА_2 та Пальшину Ю.І. За результатами проведених експертизи було встановлено факт того, що підпис у даній довіреності не належить ОСОБА_3 . Відповідні експертні висновки були виготовлені 20.07.2021, тобто після подачі апеляційної скарги у даній справі, у зв`язку з чим у відповідача не було можливості своєчасного долучення їх до матеріалів справи.

Позивач подав заперечення проти вищезазначених клопотань, у яких зазначив наступне:

1) позивач не є власником, володільцем або користувачем довіреності від 05.07.2019, яка була видана відповідачем фізичній особі ОСОБА_1 . З огляду на зазначене, витребування у позивача довіреності для проведення почеркознавчої експертизи неможливе, що у свою чергу унеможливлює і проведення такої експертизи;

2) враховуючи предмет спору у даній справі, суд не розглядає питання дійсності договору. Станом на сьогоднішній день жодним компетентним органом не розглядається питання недійсності договору, у зв`язку з чим будь-які заперечення відповідача проти факту його укладання чи проти окремих умов договору не можуть бути взяті до уваги під час розгляду цієї справи. При цьому, факт відкриття кримінального провадження не є підставою недійсності правочину, а правоохоронні органи не є суб`єктами, уповноваженими на прийняття рішення щодо визнання правочину недійсним;

3) висновок експерта від 20.07.2021 за №СЕ-19/121-21/15134-ПЧ не стосується предмету спору у даній справі, оскільки предметом його дослідження є довіреність, що була видана відповідачем ОСОБА_2 01.12.2019. Однак, ОСОБА_2 не є стороною договору, на підставі якого здійснюється стягнення штрафних санкцій у цій справі, жодним іншим чином не пов`язаний з укладенням чи виконанням цього договору. Стосовно висновку експерта від 12.07.2021 за №СЕ-19/121-21/15118-ДД, то такий хоч і стосується довіреності від 05.07.2019, однак, не впливає на вирішення спору у даній справі. Так, вказаним висновком було встановлено, що порівнювана у ньому копія довіреності від 05.07.2019 була виготовлена не з порівнюваного оригіналу довіреності від 05.07.2019. Однак, вказана обставина не виключає факту видачі відповідачем Пальшину Ю.І. довіреності без обмеження його повноважень, а також не спростовує використання печатки відповідача під час оформлення довіреності, що була видана Пальшину Ю.І.

Розглянувши вищезазначені клопотання, колегія суддів зазначає наступне:

- клопотання про витребування у позивача оригіналу довіреності від 05.07.2019 та про призначення у даній справі почеркознавчої експертизи не підлягають задоволенню з огляду на те, що позивач не є видавником зазначеної довіреності і покликається на її копію, яка перебуває в його розпорядженні і була долучена ним до матеріалів справи;

- стосовно клопотання відповідача про долучення до матеріалів справи експертних висновків, то таке підлягає частковому задоволенню. При цьому, висновок експерта від 20.07.2021 за №СЕ-19/121-21/15134-ПЧ не підлягає врахуванню при вирішенні даної справи, оскільки не стосується предмету спору, а висновок експерта від 12.07.2021 за №СЕ-19/121-21/15118-ДД, з огляду на дату його складення, долучається судом до матеріалів справи та підлягає оцінці на рівні із іншими письмовими доказами.

В судове засідання 13.01.2022 відповідач не забезпечив явку свого представника. В той же час, учасники даного судового процесу були повідомлені про нього згідно контактних даних, відомості про які містяться в матеріалах справи. Крім того, процесуальні документи апеляційного суду у порядку, встановленому Законом України «Про доступ до судових рішень», були оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Зважаючи на наведене, з огляду на те, що в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги по суті, а також на те, що явка учасників судового процесу не визнавалася обов`язковою, колегія суддів вважає, що розгляд апеляційної скарги можливо завершити без представника відповідача.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, з огляду на наступне:

16.12.2019 між ТзОВ «Іоніті» (замовник) та ПП «Автоентерпрайз» (виконавець) було укладено договір про надання послуг з розміщення обладнання, предметом якого є надання виконавцем послуг замовнику з розміщення зарядних пристроїв постійного та/або змінного струму для зарядження електромобілів, визначених в окремих актах приймання-передачі до договору, за адресами та на умовах, які визначаються в окремих актах приймання-передачі до цього договору.

Відповідно до п. 1.2 договору місце розміщення обладнання визначається сторонами в акті приймання-передачі стосовно відповідного обладнання. Місцем виконання цього договору є місце розміщення обладнання.

Згідно із п. 1.3. договору обладнання замовника належить йому на праві власності або користування. Замовник має право здійснювати управління обладнанням.

Відповідно до пунктів 2.1.6, 2.1.7 договору відповідач зобов`язався забезпечити підключення обладнання до електричної мережі та забезпечити безперебійне електричне живлення обладнання замовника.

За змістом п. 3.1. договору за надані за договором послуги замовник щомісячно виплачує виконавцеві винагороду у розмірі 30,00 грн, в тому числі ПДВ 5,00 грн.

Пунктом 3.2 договору визначено, що винагорода виконавцю та компенсація вартості витрат фактично використаної електричної енергії, спожитої внаслідок роботи обладнання (у розмірі, визначеному у договорі, укладеному виконавцем з Товариством з обмеженою відповідальністю «Санов»), здійснюється шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця, виключно після виставлення виконавцем відповідних рахунків.

Винагорода виконавцю та компенсація вартості витрат фактично використаної електричної енергії, спожитої внаслідок роботи обладнання, виплачується протягом 10-ти банківських днів після виставлення виконавцем відповідних рахунків на банківський рахунок виконавця, вказаний у таких рахунках (п. 3.3. договору).

У пунктах 4.1. та 4.2. договору визначено, що замовник зауважує, що обладнання, визначене в п. 1.1 договору є обладнанням без встановлених опцій для прийняття готівкових коштів. Обладнання замовника має цільове призначення та використовується для обслуговування клієнтів замовника.

Сторонами погоджено, що у випадку будь-якого порушення виконавцем умов даного договору, що призвело до неможливості використання замовником для ведення своєї господарської діяльності обладнання або окремих зарядних пристроїв для заряджання електромобілів, визначених в акті (актах) приймання-передачі до цього договору (у тому числі, але не виключно, внаслідок припинення постачання електроенергії, пошкодження обладнання, створення перешкод для вільного доступу користувачів замовника до обладнання, неможливості підключення обладнання до операційної та облікової системи замовника, відключення обладнання від електричної мережі) за кожен день, впродовж якого існувала така неможливість використання, виконавець сплачує замовнику штраф у розмірі, що вираховується за формулою, наведеною у договорі (п. 5.4 договору).

Відповідно до п. 6.1 договору, цей договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до 15 грудня 2020 року включно.

16.12.2019 між позивачем та відповідачем підписано акт приймання-передачі до договору про надання послуг з розміщення обладнання, відповідно до якого позивач розмістив, а відповідач надав місце для розміщення зарядного пристрою постійного струму для зарядження електромобілів (DC): « 0946 IONITY by AE CHAdeMO (40A)» за адресою: м. Львів, вул. Городницька, 47.

Позовні вимоги про стягнення штрафу у розмірі 25500,00 грн, нарахованого на підставі п.5.4. договору, обґрунтовані тим, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором та допустив відключення обладнання без згоди позивача, що призвело до неможливості використання обладнання, на підтвердження чого позивач надав акт обстеження обладнання від 02.08.2020 (а.с. 12, т.1) та, згодом, акт обстеження від 01.12.2020 (а.с. 38, т.2).

Зазначений договір та акт приймання-передачі підписані зі сторони позивача - директором ТзОВ «Іоніті» Гулеєм Сергієм Володимировичем та відповідача - уповноваженим представником ПП «Автоентерпрайз» Пальшином Юрієм Ігоровичем на підставі довіреності від 05.07.2019.

Під час розгляду справи, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що наданими позивачем доказами підтверджується наявність у Пальшина Ю.І. повноважень на укладення від імені відповідача договору про надання послуг з розміщення обладнання від 16.12.2019 та акта приймання-передачі (на час підписання цих документів) на підставі виданої відповідачем довіреності від 05.07.2019.

Відповідно до статті 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (стаття 239 Цивільного кодексу України).

Довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами (стаття 246 Цивільного кодексу України).

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлена презумпція правомірності правочину, за якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

При вирішенні спору судом першої інстанції були враховані посилання відповідача на те, що останнім не укладався договір про надання послуг з розміщення обладнання, оскільки довіреність від 05.07.2019, видана на представника Пальшина Ю.І., передбачала укладання договорів та додаткових угод виключно за умови погодження договорів із директором ПП «Автоентерпрайз» у письмовій формі або шляхом повідомлення на електронну пошту; а укладання договору про надання послуг з розміщення обладнання не було погоджено з директором відповідача.

У цій частині, судом першої інстанції встановлено, що матеріали справи містять дві копії довіреності від 05.07.2019 різного змісту (а. с. 91, 115, 138-142 т.1).

При оцінці представлених довіреностей у копіях враховано, що довіреність від 05.07.2019 (надана позивачем), засвідчена 26.10.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А., зареєстрована в реєстрі за №2421.

Відповідно до вказаної довіреності ПП «Автоентерпрайз» уповноважило Пальшина Ю.І. бути представником від імені відповідача, представнику надано право укладати договори (угоди, контракти), додаткові угоди та додатки до договорів, розписуватись від імені підприємства, без додаткової умови щодо укладання правочинів за погодженням з директором підприємства у письмовій формі. Окрім того, судом взято до уваги, що на спірному договорі про надання послуг з розміщення обладнання від 16.12.2019, акті приймання-передачі від 16.12.2019, а також на довіреності, окрім підпису представника, міститься також відбиток печатки ПП «Автоентерпрайз».

Виходячи з нормативного регулювання, визначеного ч. 1 та ч. 4 ст. 58-1 ГК, розділу 3 Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях затверджених наказом Міністерства юстиції України 18.06.2015 № 1000/5, правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 910/6216/17 та від 05.12.2018 у справі № 915/878/16 суд зазначає, що відповідач не надав належних доказів на підтвердження протиправного використання печатки іншою особою або належних доказів втрати чи викрадення печатки ПП «Автоентерпрайз», а також не надав ні пояснень, ні доказів щодо визнання договору про надання послуг з розміщення обладнання від 16.12.2019 недійсним.

Доводи відповідача про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінального провадження за №0002794 та про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 358 Кримінального кодексу України, судом не прийняті до уваги, оскільки доказів завершення кримінального провадження №0002794 та встановлення, у межах такого кримінального провадження, факту підробки документів, відповідачем не надано.

Твердження відповідача про те, що наданий позивачем дублікат договору жодним чином не посвідчений сторонами, судом відхиляються, оскільки дублікат договору про надання послуг з розміщення обладнання від 28.01.2020 відповідає вимогам до оформлення дублікатів документів визначених у п. 13 розділу 10 Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях затверджених наказом Міністерства юстиції України 18.06.2015 № 1000/5.

Стосовно тверджень відповідача про відкликання ним довіреності від 05.07.2019, яке начебто відбулось 27.03.2020 (викладені відповідачем у своїх поясненнях по суті спору у суді першої інстанції), то такі є необґрунтованими та не підтвердженими жодними доказами. Окрім того, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що сам по собі факт подальшого відкликання довіреності не свідчить про підписання договору неуповноваженою особою на час чинності відповідної довіреності, а відтак, не припиняє правовідносин між сторонами, які виникли у зв`язку із укладенням відповідного договору.

Відповідачем не надано доказів відмови від договору від 16.12.2019, визнання його недійсним чи вчинення інших дій, які б свідчили про невизнання відповідачем цієї угоди.

З огляду на вищенаведене в сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність обставини укладення між сторонами договору про надання послуг з розміщення обладнання від 16.12.2019 та акта приймання-передачі та підписання наведених документів уповноваженими представниками сторін. Таким чином, відповідач, уповноваживши Пальшина Ю.І. на підставі довіреності від 05.07.2019 на укладення договорів від імені відповідача, прийняв на себе зобов`язання, встановлені вищенаведеним договором.

При цьому, суд також враховує, що відповідачем факт наявності між сторонами договірних відносин не заперечується, так само як і не доводиться жодними доказами наявність договірних відносин на підставі іншого за змістом договору.

Стосовно участі адвоката Пальшина Ю.І. в Адвокатському об`єднанні «Олександр Перемежко та Партнери», то дане Адвокатське об`єднання не є учасником спірних правовідносин, не залучене до взаємовідносин сторін навіть й опосередковано, у зв`язку з чим твердження відповідача про доступ адвоката Пальшина Ю.І., який також є власником ТзОВ «Іоніті» до всіх документів відповідача і міг створити відповідні дублікати документів, не заслуговують на увагу, оскільки ґрунтуються на припущеннях апелянта.

З огляду на встановлені обставини, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем не було спростовано факт укладення між позивачем та відповідачем договору про надання послуг з розміщення обладнання від 16.12.2019, а доводи відповідача щодо не укладання та фальсифікації договору про надання послуг з розміщення обладнання від 28.01.2020 є необґрунтованими.

Відповідно до статті 610 та частини 1 статті 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом ().

Положеннями статті 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно зі статтями 230, 231 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, яку відповідач зобов`язаний сплатити за невиконання чи неналежне виконання господарського зобов`язання. Якщо розмір штрафних санкцій не визначено, санкції застосовуються у розмірі, передбаченому договором.

Пунктом 1 ст. 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися зокрема неустойкою.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

За умовами статті 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Як зазначалось вище, пунктом 5.4 договору встановлено, що у випадку будь-якого порушення виконавцем умов даного договору, що призвело до неможливості використання замовником для ведення своєї господарської діяльності обладнання або окремих зарядних пристроїв для заряджання електромобілів, визначених в акті (актах) приймання-передачі до цього договору (у тому числі, але не виключно, внаслідок припинення постачання електроенергії, пошкодження обладнання, створення перешкод для вільного доступу користувачів замовника до обладнання, неможливості підключення обладнання до операційної та облікової системи замовника, відключення обладнання від електричної мережі), за кожен день, впродовж якого існувала така неможливість використання, виконавець сплачує замовнику штраф, за формулою, наведеною у договорі.

Предметом позову у даній справі є вимоги позивача про стягнення штрафу, передбаченого умовами договору сторін у розмірі 22500 грн. з підстав порушення виконання умов договору відповідачем.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, факт порушення відповідачем умов договору підтверджений матеріалами справи, і відповідачем належними та достатніми доказами не спростований.

Так, відповідно до встановлених обставин справи, згідно з укладеним договором позивач розмістив, а відповідач надав місце для розміщення зарядного пристрою постійного струму для зарядження електромобілів (DC): « 0946 IONITY by AE CHAdeMO (40A)» за адресою: м. Львів, вул. Городницька, 47, що підтверджується актом приймання-передачі до договору про надання послуг з розміщення обладнання від 16.12.2019.

В пункті 2.1. договору сторонами погоджено обов`язки виконавця, зокрема: отримувати письмову згоду замовника на розміщення на об`єктах, на яких розміщується обладнання, власного та/або орендованого майна, у тому числі з метою проведення гарантійного та іншого ремонту обладнання (п. 2.1.4); забезпечити відсутність розміщеного без письмової згоди замовника майна інших осіб на об`єктах, на яких розміщується обладнання (п. 2.1.5); забезпечити підключення обладнання до електричної мережі (п. 2.1.6); забезпечити охорону обладнання від викрадення, пошкодження, знищення (п. 2.1.8); не переміщувати та не демонтувати обладнання з місця розміщення обладнання (п. 2.1.10); у будь-яких без виключень випадках отримувати письмовий дозвіл замовника на відключення обладнання від електричної мережі (п. 2.1.11).

Таким чином, на відповідача покладено обов`язок забезпечення певних обставин (забезпечення відсутності майна інших осіб на об`єктах, на яких розміщується обладнання позивача; підключення обладнання до електричної мережі; охорони обладнання від викрадення, пошкодження, знищення), передбачає вжиття відповідачем всіх необхідних і можливих заходів для настання та існування таких обставин. Тобто, відповідач зобов`язаний був здійснювати контроль за функціонуванням обладнання позивача і його захист від обставин, що зумовлюють неможливість використання обладнання у господарській діяльності ТзОВ «Іоніті».

Водночас, для встановлення порушення обов`язку відповідача (виконавця), достатньо встановити факт ненастання або припинення існуючих відповідних обставин, зокрема, порушення обов`язку забезпечити підключення обладнання позивача (замовника) до електричної мережі, яке настає у будь якому випадку відключення такого обладнання від електричної мережі, незважаючи від того, за яких обставин чи якими особами було відключено обладнання.

Актами обстеження обладнання, складеними 02.08.2020 та 01.12.2020 директором ТзОВ «Іоніті» Гулеєм С.В. та монтажниками електричного устаткування (02.08.2020 - Панчелюгою О.С., 01.12.2020 Саціним О.Л.), встановлено неможливість використання зарядного пристрою постійного струму для зарядження електромобілів (DC): « 0946 IONITY by AE CHAdeMO (40A)» за адресою: м. Львів, вул. Городницька, 47, у зв`язку з відключенням.

З огляду на наведене, факт порушення відповідачем умов договору підтверджується, виходячи з наступних обставин:

- відповідно до умов договору, відповідач повинен був забезпечити безперебійне електричне живлення обладнання позивача, а у випадку необхідності відключення обладнання - отримати письмовий дозвіл позивача;

- актами обстеження обладнання від 02.08.2020 та 01.12.2020, заявою свідка директора ТОВ «Іоніті» Гулея С.В. від 06.11.2020 (а. с. 143-144, т.), відповідачем було порушено умови договору щодо не забезпечення електричним живлення обладнання позивача, що розташоване за адресою: м. Львів, вул. Городницька, 47.

Щодо доводів відповідача про те, що акти обстеження обладнання від 02.08.2020 та 01.12.2020 були складені за відсутності його представника, суд зазначає, що умовами договору не встановлено обов`язку складання актів обстеження обладнання виключно за участю відповідача, як і обов`язку надсилання позивачем такого акту відповідачу. Водночас, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі, і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує, а тому відсутність звернення позивача до відповідача із претензіями щодо неналежного виконання умов договору на підставі пункту 5.6. останнього, не позбавляє позивача права на звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Відповідач ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надав доказів, які би свідчили про належне виконання умов договору з його боку, як і не надав доказів про вжиття ним необхідних заходів для недопущення порушень, а також доказів, які би спростовували факт відключення ним обладнання позивача.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов вірного висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення з відповідача на користь позивача штрафу за порушення відповідачем умов договору.

Розрахунок штрафних санкцій за порушення відповідачем умов договору відповідає умовам договору, а саме, визначений виходячи з договірної формули, де: P = (1*750+0*150)*34, де: Р - сума штрафу у гривнях; 1*750 - сума штрафу за один день неможливості використання зарядних пристроїв постійного струму; 0*150 - сума штрафу за один день неможливості використання одного зарядного пристрою змінного струму, враховуючи, що за договором не передавались зарядні пристрої змінного струму; 34 - кількість днів неможливості використання обладнання.

Таким чином, внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань за договором у нього виник обов`язок щодо сплати на користь позивача штрафу на підставі п. 5.4. договору, розмір якого за розрахунком позивача становить 22500,00 грн., за кожен день, впродовж якого існувала така неможливість використання, а саме, у період з 02.08.2020 по 04.09.2020, який є арифметично правильним та таким, що здійснений відповідно до умов договору.

Додатково, колегія суддів зазначає і те, що суд першої інстанції здійснив належну оцінку поданих відповідачем: експертного висновку від 20.10.2020 № 304/2020-ЕВ за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет; висновку № 576/10/2020 від 19.10.2020 комп`ютерно-технічної експертизи інформації, оприлюдненої у глобальній комп`ютерній мережі Інтернет, за заявою ПП «Автоентерпрайз».

Вказані висновки, як належні та допустимі докази, місцевий господарський суд не прийняв, зазначивши, що відсутні будь-які посилання під час здійснення дослідження на обставини у даній справі, зокрема, на договір про надання послуг з розміщення обладнання від 16.12.2019, що ставить під сумнів дійсність та обґрунтованість висновків експертів; у наведених повідомленнях, які розміщені в соціальній мережі «Facebook» відсутні будь-які посилання на місце розташування обладнання та на договір про надання послуг з розміщення обладнання від 16.12.2019, більш того, вказані повідомлення, розміщені у період, який не входить спірного періоду, що визначений у позові позивачем (02.08.2020 - 04.09.2020). Із вказаними висновками суд апеляційної інстанції погоджується та вважає їх обґрунтованими.

Крім того, посилання в апеляційній скарзі на те, що вказані висновки підтверджують відсутність провини відповідача судом відхиляються, оскільки оголошення із соціальної мережі, які були об`єктом дослідження, не можуть беззаперечно підтвердити особу, з вини якої зарядні пристрої не можуть бути використані та, відповідно, не свідчать про невиконання договору однією зі сторін, а, отже, такі оголошення не мають значення для вирішення даного спору та не впливають на господарські відносини сторін, що виникли на підставі договору. Наведені повідомлення не вказують на відключення зарядних пристроїв позивача від електричної мережі, а тим більше не свідчать про самостійне відключення їх позивачем, у зв`язку з чим посилання відповідача на такі повідомлення, не є належним доказом у даній справі.

Водночас, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції встановив наявність об`єктивних обставин, які є підставою зменшення розміру штрафу, заявленого до стягнення з відповідача.

Так, за приписами ч. 1 ст. 233 ГК України, суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. В даному випадку береться до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Зазначена норма ГК України кореспондується з ч. 3 ст. 551 ЦК України, згідно якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Визначення конкретного розміру зменшення штрафних санкцій належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

У пункті 40 постанови Верховного Суду від 16.06.2021 у справі №915/2222/19 Верховний Суд зауважує, що суд може вирішити питання про зменшення розміру штрафних санкцій, процентів річних і за власною ініціативою, а не тільки за клопотанням заінтересованої особи. Зменшення розміру штрафу, пені, річних відсотків є правом суду і може бути реалізоване ним у конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам (наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків), поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків), незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №905/1005/18, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Ухвалюючи рішення в частині зменшення розміру штрафу, заявленого до стягнення з відповідача, суд першої інстанції послався на: відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження сплати позивачем вартості послуг, а також відшкодування фактичного використання електричної енергії на підставі договору до встановлення факту неможливості використання обладнання та складання акту від 02.08.2020; відсутність доказів виставлення відповідачем відповідних рахунків на оплату позивачу; відсутність доказів в підтвердження існування збитків чи будь-яких інших додаткових витрат позивача, завданих невиконанням відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань.

Вказані висновки суду першої інстанції за результатами застосування до спірних правовідносин положень ч. 1 ст. 233 ГК України та ч. 3 ст. 551 ЦК України, жодною із сторін не оспорюються. З огляду на положення ч.1 ст. 269 ГПК України колегія суддів не переглядає оскаржуване рішення суду першої інстанції в цій частині. Водночас, суд зазначає, що у розумінні ч. 4 ст. 269 ГПК України, самостійно ним не було встановлено факту неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.3 ст.13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, як такого, що ухвалено відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 129, 269, 271, 275, 276, 282 284, 287 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити в задоволенні апеляційної скарги Приватного підприємства Автоентерпрайз.

Рішення Господарського суду Львівської області від 20.05.2021 у справі №914/2328/20 залишити без змін.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та не підлягає оскарженню.

Справу повернути в Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складено 25.01.2022.

Головуюча суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя Р.І. Марко