ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" січня 2022 р. Справа №907/272/20

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді О.В. Зварич

суддів В.М. Гриців

Г.Г. Якімець,

секретар судового засідання М.С. Кіра,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури за № 15-786вих-21 від 22.06.2021 року (вх. № 01-05/2260/21 від 05.07.2021 року)

на рішення господарського суду Закарпатської області від 12.05.2021 року (суддя І.Г. Ушак; повний текст рішення складено 31.05.2021 року)

у справі № 907/272/20

за позовом: Хустської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Фонду державного майна України

до відповідача-1: Виконавчого комітету Соймівської сільської ради

до відповідача-2:Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця (надалі ПрАТ «Укрпрофоздоровниця»)

за участю третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача-2: Дочірнього підприємства Санаторій Верховина Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця (надалі ДП «Санаторій Верховина»)

за участю третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача-2:Федерації професійних спілок України (надалі Федерація профспілок)

про визнання недійсними рішень, скасування свідоцтв про право власності та запису про державну реєстрацію прав, визнання права власності,

за участю:

від прокуратури: Рогожнікова Н.Б. (посвідчення №057861 від 05.11.2020 року);

від позивача: Жуган І.О. (самопредставництво юридичної особи);

від відповідача-1: не з`явився;

від відповідача-2 (в режимі відеоконференції): Лужбіна Н.Б. адвокат (ордер серія АА №1127487 від 06.08.2021 року);

від відповідача-2: Заєць Н.О. адвокат (довіреність № 30-12/01 від 30.12.2021 року);

від третьої особи-1: Попелич В.І. керівник; Пряділя В.П. (самопредставництво юридичної особи);

від третьої особи-2: не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, відзивів на позовну заяву та письмових пояснень учасників справи

30.04.2020 року Керівник Хустської місцевої прокуратури звернувся до господарського суду Закарпатської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України з позовом до Виконавчого комітету Соймівської сільської ради та ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» про:

- визнання недійсним рішення виконавчого комітету Соймівської сільської ради №34 від 02.04.2000 року Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна та скасування свідоцтва про право власності на жилі та нежилі будівлі і споруди №1 від 11.04.2000 року;

- визнання недійсним рішення виконавчого комітету Соймівської сільської ради № 3 від 14.07.2006 року Про оформлення права власності та скасування свідоцтва про право власності на жилі та нежилі будівлі № 8 від 15.02.2007 року, яке видане ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця;

- скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію прав № 17850895;

- визнання за державою в особі Фонду державного майна України права власності на комплекс будівель Санаторію Верховина вартістю 4321900,00 грн., розташованого в с.Сойми, Міжгірського району.

Позовні вимоги мотивовані тим, що комплекс санаторію є державною власністю і прийняття сільською радою спірних рішень №№ 34, 3, видача на їх підставі свідоцтв про право власності на об`єкт нерухомого майна - санаторій «Верховина» суперечать Указу Президії Верховної Ради України Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави, Закону України Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України, постанові Верховної Ради України Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України, постанові Верховної Ради України Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР (чинні на момент прийняття оскаржуваних рішень та виготовлення свідоцтв), а також статті 30 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні та іншим відомчим і локальним актам законодавства, оскільки такі рішення прийняті за відсутності правовстановлюючих документів про право власності ЗАТ Укрпрофоздоровниця. Прокурор зазначає, що відповідно до положення ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підлягає скасуванню запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію прав № 17850895. Оскільки комплекс будівель санаторію «Верховина» вибув з власності держави всупереч вищезазначених нормативно-правових актів, та враховуючи те, що розпорядником державного майна є Фонд державного майна України, наявні правові підстави для визнання за державою в особі Фонду державного майна України права власності на санаторій «Верховина».

Позивач в письмових поясненнях (вх. № 023.1-03/2856/20 від 18.06.2020 року) вважає, що позов прокурора підлягає задоволенню. Покликається на положення постанови Верховної Ради УРСР від 15.10.1990 року Про управління державним майном Української РСР, ч.1 ст.1 Закону України Про власність, п.1 постанови Кабінету Міністрів України Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю) від 05.11.1991 року № 311, яка прийнята на виконання постанов Верховної Ради УРСР від 08.12.1990 року Про порядок введення в дію Закону Української РСР Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування, від 26.03.1991 року Про введення в дію Закону Української РСР Про власність, та вважає, що спірне майно не відноситься до майна, яке підлягало передачі до комунальної власності, тому таке залишилося у державній власності. З огляду на те, що дане майно не належало до комунального майна, спірний об`єкт нерухомого майна мав статус державної (загальнодержавної) власності, здійснення будь-яких дій щодо зміни власника цього майна є неправомірним. Вважає, що сільська рада без достатніх правових підстав прийняла спірні рішення.

Відповідач-1 у відзиві на позовну заяву (вх. № 02.3.1-03/4046/20 від 25.08.2020 року) заперечує проти позову. Вважає, що спірні рішення прийняті відповідно до вимог законодавства, чинного на час їх прийняття. Зазначає, що комплекс санаторію, як власність профспілкових об`єднань, було передано Федерацією Незалежних профспілок України до статутного фонду ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», і правомірність такої передачі була предметом судового розгляду у справі № 137/7. ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» правомірно набуло право власності на спірне майно. Також відповідач-1 просить застосувати строки позовної давності до спірних правовідносин, посилаючись на те, що позивач дізнався (не міг не дізнатися) про те, що спірне майно знаходиться у власності ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» при розгляді судової справи № 137/7, рішення у якій прийнято 20.01.1997 року.

Відповідач-2 у відзиві на позовну заяву (вх. № 02.3.1-03/3000/20 від 25.06.2020 року) заперечує проти позову. Вважає, що спірні рішення відповідача-1 не суперечать законодавству, чинному на час їх прийняття. Посилається на рішення суду у справі №137/7, яким встановлено правомірність набуття АТ «Укрпрофоздоровниця» спірного майна, яке, на його переконання, має преюдиційне значення для даної справи. Просить застосувати наслідки спливу строків позовної давності до позовних вимог, оскільки позивач дізнався, що спірне майно знаходиться у власності ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» під час провадження у судовій справі № 137/7.

Треті особи ДП «Санаторій Верховина» та Федерація профспілок у відзиві та запереченні на позовну заяву (вх. № 02.3-1-03/2837/20 від 17.06.2020 року та вх. № 02.3-1-02/1340/21 від 22.02.2021 року) просять відмовити в задоволенні позову.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 12.05.2021 року у справі №907/272/20 (суддя І.Г. Ушак) повністю відмовлено в позові Хустської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Фонду державного майна України.

Суд першої інстанції встановив, що спірний об`єкт нерухомого майна комплекс санаторію не належав до комунального майна, мав статус державної (загальнодержавної) власності, у зв`язку з чим здійснення будь-яких дій щодо зміни власника цього майна є неправомірним. Соймівська сільська рада без достатніх правових підстав прийняла спірні рішення, які не відповідають закону та визначеній компетенції сільської ради, з їх прийняттям порушено права позивача, як органу, уповноваженого на здійснення повноважень власника майна державної власності. Наведене є підставою для визнання у судовому порядку недійсними спірних рішень, скасування виданих свідоцтв про право власності на нерухоме майно - комплекс санаторію - за Укрпрофоздоровницею та здійсненої державної реєстрації таких прав власності. Разом з тим суд, керуючись положеннями ст.ст.256, 257, 261, 267 ЦК України, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з огляду на пропуск позивачем строку позовної давності та відсутність поважних причин такого пропуску.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Заступник керівника Закарпатської обласної прокуратури подав апеляційну скаргу, в якій не погоджується з рішенням суду першої інстанції. Зазначає, що заявлені відповідачами клопотання про застосування позовної давності ґрунтуються виключно на твердженнях та не підтверджені належними і допустимими доказами. Покликається на те, що позивачу стало відомо про порушення його прав лише з моменту отримання запиту прокуратури Закарпатської області від 20.11.2018 року № 05/1-634вих-18. Тому вважає, що строк позовної давності не пропущений. Просить скасувати рішення господарського суду Закарпатської області від 12.05.2021 року у справі №907/272/20, прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги Керівника Хустської місцевої прокуратури.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відповідач-2 у відзиві на апеляційну скаргу не погоджується з доводами прокурора. Зазначає, що Фонд державного майна України дізнався про те, що спірне майно знаходиться у власності ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» при розгляді судової справи №137/7, рішення у якій прийнято 20.01.1997 року та упродовж тривалого часу мав можливість звернутись до суду за захистом порушеного права державної власності, але таким правом не скористався. Просить залишити без змін рішення господарського суду Закарпатської області від 12.05.2021 року у справі №907/272/20, апеляційну скаргу Заступника керівника Закарпатської обласної прокуратури без задоволення.

Третя особа ДП «Санаторій Верховина» у відзиві на апеляційну скаргу вважає, що оскаржене рішення суду відповідає нормам матеріального права, доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду у даній справі. Просить залишити без змін рішення господарського суду Закарпатської області від 12.05.2021 року у справі №907/272/20, апеляційну скаргу Заступника керівника Закарпатської обласної прокуратури без задоволення.

Позивач, відповідач-1 та третя особа-2 не надавали письмових відзивів на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні прокурор та представник позивача підтримали доводи, наведені у апеляційній скарзі.

Представники відповідача-2 та третьої особи-1 просили залишити без змін оскаржене рішення суду першої інстанції, апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач-1 та третя особа-2 не делегували своїх представників в судове засідання.

Згідно з повідомленням АТ «Укрпошта» про вручення рекомендованого поштового відправлення №661 Виконавчому комітету Соймівської сільської ради 07.12.2021 року вручено ухвалу суду від 29.11.2021 року про відкладення розгляду справи №907/272/20 на 17.01.2022 року о 10 год. 30 хв.

Також 16.12.2021 року до суду повернулось рекомендоване поштове відправлення №653 (ухвала від 29.11.2021 року про відкладення розгляду справи №907/272/20 на 17.01.2022 року о 10 год. 30 хв.), надіслане третій особі-2 на адресу, повідомлену в позовній заяві та в апеляційній скарзі, з довідкою АТ «Укрпошта» із зазначенням причини повернення: «адресат відсутній за вказаною адресою».

Вищенаведеним підтверджується те, що суд вчинив дії щодо належного повідомлення третьої особи-2 про дату, час і місце розгляду справи, шляхом направлення на її адресу відповідної ухвали суду, яку не вручено з причин, що не залежать від суду.

При цьому суд враховує, що ухвала Західного апеляційного господарського суду від 29.11.2021 року про відкладення розгляду справи №907/272/20 на 17.01.2022 року о 10 год. 30 хв. оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень України.

Учасники справи зобов`язані з розумним інтервалом часу самі цікавитись провадженням по їхній справі, добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Враховуючи те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, участь у судовому засіданні є правом, а не обов`язком, колегія суддів прийшла до висновку, що відповідно до частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, справу може бути розглянуто при відсутності відповідача-1 та третьої особи-2.

Обставини справи

Як видно із наявних у справі копій документів, 02.04.2000 року виконавчий комітет Соймівської сільської ради прийняв рішення № 34 Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, яким вирішив оформити право власності на жилі, нежилі будівлі та споруди, які належать колективному підприємству АТ Укрпрофоздоровниця, об`єднанню санаторно-курортних закладів профспілок Закарпаткурорт, санаторію Верховина на праві колективної власності (а.с.39, т.1).

Рішенням виконавчого комітету Соймівської сільської ради № 3 від 14.07.2006 року Про оформлення права власності вирішено оформити право власності на жилі, нежилі будівлі на ЗАТ Укрпрофоздоровниця (а.с. 43, т.1).

В преамбулі вказаних рішень виконавчого комітету Соймівської сільської ради зазначено про те, що їх прийнято на підставі зібраних матеріалів, відповідно до Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, підзаконних нормативних актів щодо порядку державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна.

На підставі рішень № 34 від 02.04.2000 року та № 3 від 14.07.2006 року Соймівська сільська рада видала свідоцтва від 11.04.2000 року та від 15.02.2007 року про право власності АТ Укрпрофоздоровниця на комплекс будівель Санаторію Верховина, розташованого в с.Сойми Міжгірського району (а.с.40, 44, т.1).

Також 15.02.2007 року на підставі свідоцтв про право власності від 11.04.2000 року та від 15.02.2007 року здійснено державну реєстрацію права приватної власності ЗАТ Укрпрофоздоровниця на нерухоме майно - комплекс санаторію, розташованого в с.Сойми Міжгірського району, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за №157408192 (а.с.49-50, т.1).

Підставою даного позову прокурор зазначає незаконність рішень виконавчого комітету Соймівської сільської ради № 34 від 02.04.2000 року та № 3 від 14.07.2006 року, оскільки спірними рішеннями оформлено право приватної власності на комплекс санаторію «Верховина» за ЗАТ Укрпрофоздоровниця, який за твердженням прокурора належить державі; у зв`язку з прийняттям спірних рішень порушено право Фонду державного майна України на розпорядження об`єктами державної власності. Повідомляє, що про порушення права власності Фонд державного майна України дізнався із запиту прокуратури 3 05/1-634вих-18 від 20.11.2018 року. Вважає, що строк позовної давності не пропущений.

Норми права та мотиви, якими керується суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та висновки суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Стосовно представництва прокуратурою інтересів держави у спірних правовідносинах суд виходить з такого.

Згідно зі статтею 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

Відповідно до частин 3, 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Частиною 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно з правовою позицією Великої палати Верховного суду, викладеною у постанові від 26 травня 2020 у справі №912/2385/18 (п.77-80), бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

У даній справі позов заявлено Керівником Чернівецької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Фонду державного майна України. Прокурор у позові зазначає, що, всупереч своєму обов`язку з управління державним майном, усвідомлюючи порушення інтересів держави, маючи відповідні повноваження для їх захисту, станом на час подання прокурором позову (включаючи період з 20.11.2018), Фонд державного майна України не вжив жодних заходів, спрямованих на повернення комплексу будівель та споруд санаторію «Верховина», хоч з моменту повідомлення прокуратурою про наявність порушень пройшло майже рік часу. Окрім наведеного, про неналежне виконання позивачем своїх функцій також свідчить той факт, що державне майно, яке є предметом спору, з 2006 року до цього часу не внесено до Єдиного реєстру об`єктів державної власності.

Вказані обставини свідчать про нездійснення позивачем захисту інтересів держави, що проявляється в пасивній поведінці суб`єкта владних повноважень, тобто відсутності активних дій, спрямованих на захист інтересів держави (зверненя до суду з позовною заявою), що підтверджує наявність «виключного випадку» для звернення прокурора до суду з даним позовом.

Щодо правовідносин між сторонами у справі.

Відповідно до Постанови Ради Міністрів Української РСР № 606 від 23.04.1960 року "Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров`я УРСР", з метою подальшого поліпшення організації відпочинку та санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок у цій важливій справі та на виконання постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10.03.1960р. № 335 «Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку», Рада Міністрів Української РСР постановила зобов`язати Міністерство охорони здоров`я УРСР передати до 1 травня 1960 року Українській республіканській раді профспілок безоплатно у відання всі діючі госпрозрахункові санаторії (крім туберкульозних), будинки відпочинку, пансіонати, курортні поліклініки, які знаходились у віданні Головного управління курортів, санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров`я УРСР згідно з додатками №№ 1, 2, а також санаторії (крім туберкульозних) і будинки відпочинку, що будуються для цього Управління, Головне республіканське і територіальні управління курортів, санаторіїв і будинків відпочинку з усіма підприємствами і організаціями, що знаходяться у їх віданні та курортні контори, згідно з додатком № 3, штати управлінського апарату республіканського і територіальних курортних управлінь, обладнання, транспорт, земельні ділянки, жилі будинки, парки, асигнування на їх управління, плани з праці, капіталовкладення, фонди на всі види матеріалів і ліміти на проектування та інші кошти.

В додатку № 1 до Постанови Ради Міністрів Української РСР № 606 від 23.04.1960 року "Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров`я УРСР" Перелік санаторіїв, будинків відпочинку і пансіонатів, що передаються Українській республіканській раді профспілок Міністерством охорони здоров`я УРСР, значиться санаторний пансіонат «Сейми» (Міжгірський район), який у подальшому перейменовано у санаторій «Верховина».

Постановою Верховної Ради Української РСР "Про захист суверенних прав власності Української РСР" від 29 листопада 1990 року N 506-ХІІ введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності та власника державного майна до введення у дію Закону Української РСР про роздержавлення майна.

Згідно ст. 1 Закону України Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України № 1540-XII від 10.09.1991 року майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об`єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, є державною власністю України.

Постановою Верховної Ради України "Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України" від 10 квітня 1992 року передбачено, що майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та об`єктів, які перебували у віданні центральних органів цих організацій, до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР тимчасово передано ФДМУ.

Згідно постанови Верховної Ради України № 3943-XII від 04.02.1994 року «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» до законодавчого визначення суб`єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю (п.1 Постанови). Кабінету Міністрів України до 1 березня 1994 року доручено визначити органи управління зазначеним майном, що тимчасово виконуватимуть ці функції до законодавчого визначення правонаступників вищезгаданого майна (п.2 Постанови). До законодавчого визначення правонаступників майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР Фонд Державного майна України здійснює право розпорядження цим майном у процесі приватизації та повноваження орендодавця майнових комплексів підприємств та організацій (їх структурних підрозділів) (п.3 Постанови).

Статтею 1 Тимчасового Положення Про Фонд державного майна України, затвердженого Постановою Верховної Ради України № 2558-XII від 07.07.1992р. (чинного до 09.12.2011 року), Фонд державного майна України (Фонд) є державним органом, який здійснює державну політику в сфері приватизації державного майна, виступає орендодавцем майнових комплексів, що є загальнодержавною власністю.

У відповідності до ст. 1 Закону України Про Фонд державного майна України №4107-VI від 09.12.2011 року, Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.

Отже, законодавець передбачив, що внаслідок передачі майнових комплексів у відання Української республіканської Ради профспілок, правонаступником якої після розпаду Союзу РСР стала рада Федерації незалежних профспілок України, а у подальшому - Федерація професійних спілок України, форма їх власності не змінюється і передане майно залишається у власності держави.

Майно, передане до статутного фонду ЗАТ "Укрпрофоздоровниця", є державною власністю і не може відчужуватися без згоди власника держави в особі ФДМУ.

Оскаржуваними рішеннями Виконавчого комітету Соймівської сільської ради № 34 від 02.04.2000 року вирішено оформити право власності на жилі, нежилі будівлі та споруди, які належать колективному підприємству АТ Укрпрофоздоровниця, об`єднанню санаторно-курортних закладів профспілок Закарпаткурорт, санаторію Верховина на праві колективної власності та зареєструвати свідоцтво про право власності на згадані будівлі в Міжгірському підприємстві технічної інвентаризації. Рішенням Виконавчого комітету Соймівської сільської ради № 3 від 14.07.2006 року вирішено оформити право власності на жилі, нежилі будівлі на ЗАТ Укрпрофоздоровниця та зареєструвати свідоцтво про право власності в Міжгірському підприємстві технічної інвентаризації.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, Виконавчий комітет Соймівської сільської ради вийшов за межі наданих йому повноважень, прийнявши рішення № 34 від 02.04.2000 року та № 3 від 14.07.2006 року, віднесене до виключної компетенції позивача (Фонду державного майна України), внаслідок чого державне майно вибуло з володіння держави без її волі та згоди.

Згідно з частиною четвертою статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

З аналізу вищезазначеного, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність правових підстав визнання у судовому порядку недійсними спірних рішень, скасування виданих на їх підставі свідоцтв про право власності на нерухоме майно - комплекс санаторію - за Укрпрофоздоровницею та здійсненої державної реєстрації таких прав власності.

Стосовно заявленої відповідачами вимоги про застосування наслідків спливу позовної давності до спірних правовідносин, колегія суддів враховує таке.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), перебіг якої, відповідно до частини першої статті 261 зазначеного Кодексу починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах зазначеної особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється однаково, а саме з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16.

Це правило пов`язано не тільки із часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за змістом яких особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

У розумінні положень статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має декілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів і запобігати несправедливості, яка може статися у разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", наведених у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі № 6-2469цс16).

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Фонд державного майна України в листі № 10-24-24554 від 30.11.2018 року зазначає, що відповідно до Постанови Верховної Ради України від 01.11.1996 № 461/96-ВР "Про проект Постанови Верховної Ради України про тлумачення Постанови Верховної Ради України "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" ФДМ України доручено провести інвентаризацію майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР станом на 24.08.1991 і подати Верховній Раді України перелік суб`єктів, у володінні яких перебуває це майно. На виконання цієї постанови ФДМ України у 1996 році складено Перелік, установ, організацій і підприємств, які станом на 24.08.1991 перебували у віданні Федерації незалежних профспілок України, до якого включено санаторій "Верховина" (с. Сойми) (а.с.53-54, т.1).

Незважаючи на викладене та всупереч своєму обов`язку з управління державним майном, станом на час подання прокурором даного позову ФДМ України не вжив заходів, спрямованих на повернення спірного майна державі.

Таким чином, упродовж тривалого часу ФДМ України був обізнаний з фактом вибуття майна з державної власності та мав право і можливість звернутися до суду за захистом порушеного права, але таким правом не скористався.

З матеріалів справи вбачається, що дану позовну заяву прокурор надіслав до господарського суду Закарпатської області 30.04.2020 року. Тобто, на дату подання позову минуло понад 20 років з часу прийняття спірного рішення виконкому № 34 від 02 квітня 2000 року та більше 13 років з часу прийняття спірного рішення № 3 від 14 липня 2006 року.

Отже, даний позов поданий з пропуском трирічного строку загальної позовної давності.

Відповідно до частин 3-5 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як зазначено вище, у своїх відзивах на позовну заяву прокурора відповідачі просили застосувати строки позовної давності до спірних правовідносин, вважаючи, що позивач дізнався (не міг не дізнатися) про перебування спірного майна у власності Укрпрофоздоровниці під час провадження у судовій справі № 137/7, рішення у якій прийнято 20.01.1997 року та має преюдиційне значення для даної справи.

Надаючи правову оцінку вказаним доводам відповідачів, суд першої інстанції вірно зазначив у рішенні з посиланням на приписи ч. 4, 7 ст. 75 ГПК України, що не може прийняти як преюдиційне у даній справі рішення Вищого арбітражного суду України у справі № 137/7, яким суд підтвердив право власності Федерації на спірне майно та законність його передання до статутного фонду Укрпрофоздоровниці, з огляду на різний склад учасників у зазначеній та даній справах та з огляду на те, що преюдиційне значення мають лише встановлені судом обставини, а не правова їх оцінка.

Частинами 4, 7 статті 75 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи; правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду.

Суд також обґрунтовано не взяв до уваги пояснення прокурора про те, що Фонд державного майна України дізнався про порушення прав з моменту отримання запиту прокуратури від 20.11.2018 року № 05/1-634вих-18, оскільки обов`язок Фонду знати про стан майнових прав щодо об`єктів державної власності презюмується, а можливість довідатися або могти довідатися про порушення прав держави щодо санаторних комплексів, зокрема, і спірного у даній справі, які перебували у віданні Укрпрофоздоровниці, у позивача була, зокрема, з часу укладення Угоди про взаємодію ФДМУ та ФПУ № 299 від 04.07.2006, якою було передбачено здійснення спільних заходів для проведення інвентаризації об`єктів Федерації професійних спілок України, і при виявленні об`єктів, які на 100% є державною власністю, відомості про них вносити до Єдиного реєстру об`єктів державної власності.

Позивач, як юридична особа, набуває та здійснює свої права і обов`язки через свої органи, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності розглядається через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері управління державним майном.

Зважаючи на встановлений судом факт спливу позовної давності за наявності вимог про її застосування та за відсутності поважних причин для відновлення цього строку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності.

Доводи скаржника про неправильне застосування судом першої інстанції положень статей 256, 261, 267 ЦК України не знайшли свого підтвердження в ході розгляду апеляційної скарги та не спростовують висновків, наведених в рішенні господарського суду Закарпатської області від 12.05.2021 року у справі №907/272/20.

За приписами частин 1, 2, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Підсумовуючи вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив обставини, що мають значення для справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати

З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись, ст. ст. 86, 197, 269, 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури за № 15-786вих-21 від 22.06.2021 року (вх. № 01-05/2260/21 від 05.07.2021 року) залишити без задоволення, рішення господарського суду Закарпатської області від 12.05.2021 року у справі №907/272/20 без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

Справу повернути в господарський суд Закарпатської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Строки та порядок оскарження постанов (ухвал) апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Головуючий суддя О.В. Зварич

Суддя В.М. Гриців

Суддя Г.Г. Якімець