УХВАЛА

18 січня 2022 року

м. Київ

cправа № 905/71/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Чумака Ю. Я. - головуючого, Дроботової Т. Б., Багай Н. О.,

секретар судового засідання - Лелюх Є. П.,

за участю представників:

позивача - не з`явився,

відповідача-1 - не з`явився,

відповідача-2 - не з`явився,

відповідача-3 - Юшка Д. О. (в порядку самопредставництва),

відповідача-4 - Сачка А. В. (адвокат),

третьої особи-1 - Гори Р. М. (адвокат),

третьої особи-2 - не з`явився,

розглянувши касаційні скарги Державного підприємства "Сетам" і Товариства з обмеженою відповідальністю "Укррент-Інвест" на рішення Господарського суду Донецької області від 17.05.2021 (суддя Огороднік Д. М.) та постанову Східного апеляційного господарського суду від 23.09.2021 (головуючий - Пуль О. А., судді Тарасова І. В., Фоміна В. О.) у справі

за позовом ОСОБА_1

до: 1) ОСОБА_2 ,

2) приватного виконавця Григорчука Павла Васильовича,

3) Державного підприємства "Сетам",

4) Товариства з обмеженою відповідальністю "Укррент-Інвест",

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-1, - ОСОБА_3 ,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-4, - приватного нотаріуса Апалько Марини Юхимівни,

про визнання недійсними результатів торгів від 19.10.2020 з продажу нежитлового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , дружина боржника, позивач) звернулася до Господарського суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 , боржник, відповідач-1), приватного виконавця Григорчука Павла Васильовича (далі - приватний виконавець Григорчук П. В., Виконавець, відповідач-2), Державного підприємства "Сетам" (далі - ДП "Сетам", Підприємство, відповідач-3), Товариства з обмеженою відповідальністю "Укррент-Інвест" (далі - ТОВ "Укррент-Інвест", Товариство, відповідач-4) про: 1) визнання недійсними результатів торгів від 19.10.2020 з продажу нежитлового приміщення, що складається з: основної будівлі А-1 площею 1724 м2, основної будівлі В-1 площею 133,6 м2, основної будівлі Б-1 площею 17,6 м2, основної будівлі Б'-l площею 73,7 м2, навісу Г-1, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (далі -спірне приміщення, спірне майно, спірний об`єкт); 2) визнання недійсним протоколу електронних торгів від 27.10.2020 № 507362 з продажу спірного приміщення (далі - оспорюваний протокол); 3) визнання недійсним акта про проведення торгів з продажу спірного приміщення (далі - оспорюваний акт); 4) визнання недійсним свідоцтва про придбання нерухомого майна № 534, виданого 16.11.2020 Товариству приватним нотаріусом ММНО Апалько М. Ю. (далі - оспорюване свідоцтво); 5) скасування державної реєстрації права власності ТОВ "Укррент-Інвест" на спірне приміщення (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 123, індексний номер рішення про державну реєстрацію - 55160612), з посиланням на положення статей 316, 317, 319, 321, 355, 368, 386 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 60, 73 Сімейного кодексу України (далі - СК України), статей 48, 50 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII "Про виконавче провадження", чинного з 05.10.2016 (далі - Закон України № 1404-VIII).

Позовна заява обґрунтовується тим, що в процесі примусового виконання судового рішення в справі № 727/4061/17 про стягнення з відповідача-1 коштів, Підприємством і Товариством відчужено на електронних торгах об`єкт нерухомості, який є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , без виділу частки позивача та без його згоди, що, в свою чергу, порушило його право на заявлене майно як співвласника.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 17.05.2021, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 23.09.2021, позов задоволено повністю.

Рішення та постанова мотивовані посиланням на положення статей 15, 16, 203, 215, 216, 236, 316, 317, 319, 321, 355, 369, 655, 656, 658 ЦК України, статей 60, 73 СК України, статті 50 Закону України № 1404-VIII, статей 2, 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", статей 13, 73, 74, 77, 79, 86, 236, 269 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), з урахуванням яких місцевий та апеляційний господарські суди дійшли висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на те, що: 1) у разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного (приватного) виконавця, тобто законом встановлено обов`язок виконавця з`ясувати належність майна чи його частини боржнику та наділено безпосередньо державного (приватного) виконавця правом звернутися до суду з поданням для визначення частки боржника у спільному майні; 2) натомість приватний виконавець Григорчук П. В. не звертався до суду з позовом щодо поділу спірного майна, обмежившись лише констатацією того факту, що спірне приміщення зареєстровано лише на боржника - чоловіка ОСОБА_1 , тоді як сам по собі факт реєстрації спірного майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише тій особі, на ім`я якої майно зареєстровано; 3) продажу на електронних торгах підлягала лише частина спірного приміщення, що належала боржнику на праві спільної сумісної власності подружжя, відтак відчуження на електронних торгах частини майна позивача без вирішення питання щодо визначення його частки в спільній сумісній власності не відповідає вимогам закону та тягне за собою недійсність результатів проведених 19.10.2020 електронних торгів; 4) позивач звернувся з позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя, у тому числі спірного приміщення (ухвала від 03.07.2020 про відкриття провадження в цивільній справі № 263/8061/20), наразі провадження у вказаній справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у цій справі, тобто матеріали справи № 905/71/21 не містять належних доказів поділу спірного майна.

Апеляційний суд відхилив доводи ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3 , стягувач, третя особа-1) про те, що спірне майно з часу його реалізації на електронних торгах втратило статус спільного майна подружжя, оскільки саме на приватного виконавця покладено обов`язок вчинити всі належні дії для встановлення наявності такої сумісної власності. Отже, встановлення таких обставин Виконавцем мало передувати продажу майна на користь ТОВ "Укррент-Інвест" та не спростовує факту знаходження спірного об`єкта у спільній сумісній власності.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду та постановою суду апеляційної інстанції, ДП "Сетам" звернулося з касаційною скаргою, в якій просить зазначені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В свою чергу, не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду та постановою суду апеляційної інстанції, ТОВ "Укррент-Інвест" звернулося з касаційною скаргою, в якій просить зазначені судові рішення скасувати та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Ухвалами Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.12.2021 відкрито касаційне провадження за касаційними скаргами ДП "Сетам" (далі - скаржник-1) і ТОВ "Укррент-Інвест" (далі - скаржник-2) на рішення Господарського суду Донецької області від 17.05.2021 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 23.09.2021 у справі № 905/71/21 і призначено розгляд цієї справи у судовому засіданні на 18.01.2022 о 16:00.

Зазначені ухвали мотивовані тим, що скаржник-1 та скаржник-2 на обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, посилаються на неврахування судом апеляційної інстанції:

1) висновків щодо застосування норм статті 3 ЦК України та статті 60 СК України, викладених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.04.2021 у справі № 725/891/20, від 04.03.2020 у справі № 753/15957/18, від 26.02.2020 у справі № 686/12991/17, від 05.02.2020 у справі № 520/2367/17, від 06.03.2019 у справі № 317/3272/16-ц, у постановах об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2019 у справі № 337/474/14-ц та від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17;

2) висновків щодо застосування норм статті 3 ЦК України, статей 10, 48, 59, 61 Закону України № 1404-VIII, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 678/301/12, у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2019 у справі № 337/474/14-ц, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08.07.2020 у справі № 201/18443/17, від 19.05.2020 у справі № 361/2822/17, від 14.04.2020 у справі № 668/14900/15-ц, від 03.04.2019 у справі № 726/831/15-ц, від 06.03.2019 у справі № 317/3272/16-ц, від 22.10.2018 у справі № 654/1528/17, від 10.05.2018 у справі № 755/21826/15-ц, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.05.2018 у справі № 910/10136/17 та у постанові Верховного Суду України від 26.08.2014 у справі № 3-36гс14 відповідно.

Розгляд Верховним Судом клопотання ДП "Сетам" (скаржника-1) про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

18.01.2022 до початку судового засідання до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшло клопотання скаржника-1 про передачу справи № 905/71/21 на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частин 2, 5 статті 302 ГПК України, яке (клопотання) обґрунтовується необхідністю відступлення від правового висновку щодо застосування норм статей 355, 368 ЦК України та статей 60, 70 СК України (щодо спростовуваної презумпції спільності права власності подружжя на майно, набутого ними в період шлюбу), викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суді від 21.11.2018 у справі № 372/504/17, та формування нової позиції, яка би визначала розірвання договору купівлі-продажу (визнання електронних торгів недійсними) лише після розгляду справи про поділ майна подружжя, а також наявністю виключної правової проблеми, зумовленої, на думку заявника, неоднорідністю судової практики вирішення спорів про визнання недійсними електронних торгів, де учасниками оспорюваних правочинів виступає один із подружжя.

Зокрема, скаржник-1 вважає необхідним встановити, чи є належним способом захисту порушених прав співвласника об`єкта права спільної сумісної власності подання ним до суду позовної заяви про визнання недійсними електронних торгів після передачі арештованого майна на реалізацію або його реалізації.

Також заявник зазначає, що, на відміну від постанов Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.04.2021 у справі № 725/891/20, від 11.11.2020 у справі № 754/4762/16-ц, від 01.04.2020 у справі № 369/9678/17, від 05.02.2020 у справі № 520/2367/17, в яких основною підставою відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними електронних торгів було нездійснення подружжям заходів з інформування державного (приватного) виконавця про перебування арештованого майна у спільній сумісній власності та незвернення до суду з позовом про зняття арешту з майна або виділення частки одного з подружжя, у справах № 672/1389/18, № 741/496/18, № 756/6374/17, № 462/518/18 (постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16.06.2021, від 05.04.2021, від 22.03.2021, від 01.04.2020 відповідно) судами визнано недійсними електронні торги з реалізації арештованого майна лише на підставі перебування такого майна у спільній сумісні власності подружжя, що свідчить про неоднорідність судової практики у подібних правовідносинах.

Проте, колегія суддів залишає зазначене клопотання без задоволення з огляду на таке.

Згідно з частиною 2 статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

Водночас, посилаючись на неоднорідність судової практики вирішення спорів про визнання недійсними електронних торгів у порядку цивільному судочинства, заявник жодним чином не обґрунтував наявність підстав для передачі цієї справи на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з метою відступлення від певного висновку Верховного Суду, викладеного у постанові колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, як того вимагає частина 2 статті 302 ГПК України.

Разом з тим колегія суддів наголошує та заявник у поданому клопотанні визнає той факт, що висновок Великої Палати Верховного Суду, який викладено в постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 та від якого скаржник-1 пропонує відступити, стосується правовідносин передачі майна в іпотеку лише за згодою одного із подружжя, які (правовідносини) за своїм змістом відмінні від правовідносин примусового продажу майна у межах виконавчого провадження, тобто спірні правовідносини у господарській справі № 905/71/21 та цивільній справі № 372/504/17 не є подібними, що виключає застосування вказаного правового висновку при вирішенні цього господарського спору.

Відповідно до частини 5 статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Зі змісту наведеної норми процесуального права вбачається, що для передачі справи на розгляд до Великої Палати Верховного Суду необхідна наявність виключної правової проблеми з урахуванням кількісного та якісного показників. Тобто йдеться про правову проблему не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, наявних або таких, що можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності; наявні обставини, які свідчать про відсутність усталеної судової практики з відповідних питань, поставлені правові питання не визначено на нормативному рівні, немає процесуальних механізмів вирішення такого питання тощо; як вирішення цієї проблеми вплине на забезпечення сталого розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

Водночас заявником не викладено правову проблему щодо застосування положень статей 355, 368 ЦК України, статей 60, 65, 67, 73 СК України, статей 10, 48, 59, 61 Закону України № 1404-VIII, яку (проблему), на думку скаржника-1, містить ця справа, ним не обґрунтовано, що саме становить складність застосування відповідних положень цивільного законодавства у зазначеній правовій ситуації, не наведено аргументів на підтвердження невизначеності поставлених ним правових питань на нормативному рівні, неможливості подолання проблеми за допомогою наявних процесуальних механізмів.

Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, відповідно до частини 5 статті 302 ГПК України Суд, керуючись внутрішнім переконанням у кожному конкретному випадку оцінює обґрунтованість доводів заявника щодо існування проблеми у застосуванні відповідної норми права, а також оцінює, чи необхідна така передача для формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права. При цьому наявність виключної правової проблеми надає Суду право та, відповідно, не покладає на нього обов`язку передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Натомість Підприємство належним чином не довело та не обґрунтувало того, що справа № 905/71/21 дійсно містить виключну правову проблему, а її передача на розгляд Великої Палати Верховного Суду є необхідною для забезпечення розвитку права і формування єдиної правозастосовчої практики у справах зі спорів, що виникають з подібних правовідносин, що, в свою чергу, виключає підстави для задоволення відповідного клопотання скаржника-1.

Судами попередніх інстанцій встановлено такі фактичні обставини:

14.06.1997 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим 14.06.1997;

27.02.2004 між ОСОБА_2 (покупець) та ОСОБА_4 (продавець) укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення (далі - договір від 27.02.2004), за умовами пунктів 1, 2, 3, 4 якого продавець продав, а покупець купив нежитлове приміщення, що складається з: основної будівлі, зазначеної в технічному плані літ. А-1, побудованої зі шлакоблоків та заліза, загальною площею 1724 м2, основної будівлі, зазначеної у технічному плані літ. В-1, загальною нежитловою площею 133,6 м2, основної будівлі, зазначеної в технічному плані літ. Б-1, загальною нежитловою площею 17,6 м2, основної будівлі, зазначеної в технічному плані літ. Б'-1, загальною нежитловою площею 73,7 м2, навісу літ. Г-1, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, яка знаходиться у розпорядженні Маріупольської міської ради. Відчужуване нежитлове приміщення належить продавцю на підставі біржового контракту (договору купівлі-продажу), посвідченого Маріупольською універсальною товарною біржою ім. П. Ф. Дейнеги 26.04.2002 за № 12174 та зареєстрованого у Маріупольському бюро технічної інвентаризації 30.04.2002 за реєстровим № 1206. Продаж цей за домовленістю сторін вчинено за 44040 грн, які продавець повністю отримав від покупця на підставі цього договору. Експертна оцінка нежитлового приміщення, згідно з відомостями, викладеними в експертному висновку від 26.02.2004, зробленому експертом ТОВ "Експертно-оціночна фірма "Афіна-Експерт" Дейнега Л. Г. (Сертифікат СОД №181/02 від 25.04.2002) з урахуванням фактичного стану і зовнішнього виду об`єкту, складає 43000 грн. Відсутність заборони відчуження зазначеного приміщення підтверджується довідкою № 1 від 26.02.2004, виданою ОСОБА_5 , приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області;

згідно з пунктами 5, 9 договору від 27.02.2004 покупець набуває право власності на вказане нежитлове приміщення згідно зі статтею 334 ЦК України з моменту реєстрації цього договору в Бюро технічної інвентаризації. Зі змістом статті 120 Земельного кодексу покупець ознайомлений. Зміст статей 215, 231- 236, 331, 655, 657 ЦК України, статей 60, 64, 65 Сімейного кодексу України, статей 4, 17 Закону України "Про власність" сторонам за договором роз`яснено;

договір від 27.02.2004 зареєстровано у реєстрі прав власності на нерухоме майно 03.03.2004 Маріупольським бюро технічної інвентаризації. Згідно з витягом № 2982840 нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за власником - ОСОБА_2 на праві приватної власності;

14.11.2016 між ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір безпроцентної позики № 1, за умовами пунктів 1, 2.1, 5.1, 6.1 якого позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі, встановленому договором, а позичальник зобов`язується повернути їх позикодавцю. Сума позики за договором становить 212671,64 доларів США. У разі прострочення будь-якого платежу, передбаченого пунктом 5.1 договору, строк виконання обов`язку щодо повернення залишку суми позики настає достроково через 6 місяців з дня виникнення відповідного прострочення. При простроченні повернення позики (її частини) позичальником, настають наслідки, передбачені пунктом 5.1.1 договору;

рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20.07.2017 у справі № 727/4061/17, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 13.02.2018 та постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.03.2020, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором від 14.11.2016 позики № 1 у розмірі 212671,64 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 20.07.2017 становить 5517580,46 грн. На виконання вказаного рішення видано виконавчий лист від 14.08.2017 № 727/4061/17.

13.04.2020 постановою приватного виконавця Григорчука П. В. відкрито виконавче провадження № 61815657 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики від 14.11.2016 № 1 у загальному розмірі 213456,35 грн;

13.04.2020 постановою приватного виконавця Григорчука П. В. у межах ВП № 61815657 накладено арешт на все майно, що належить боржнику, в межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди Виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів у розмірі 57355001,99 грн. Постанову про арешт майна від 13.04.2020 зареєстровано в реєстрах обтяжень речових прав на нерухоме майно та на рухоме майно, що підтверджується витягами від 13.04.2020 № 206695429, № 65534889;

14.05.2020 приватним виконавцем Григорчуком П. В. винесено постанову про опис та арешт майна боржника у межах ВП № 61815657, відповідно до якої станом на 15.05.2020 рішення суду не виконано боржником, а згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за боржником зареєстровано право власності на нерухоме майно, що розташоване по АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим постановлено описати та накласти арешт на майно, а саме: нежитлова будівля загальною площею 1948,9 м2, що складається з: основної будівлі А-1 площею 1724 м2, основної будівлі В-1 площею 133,6 м2, основної будівлі Б-1 площею 17,6 м2, основної будівлі Б'-1 площею 73,7 м2, навісу Г-1. Вказане приміщення належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 27.02.2004 № 301. Зазначену постанову підписано ОСОБА_2 у присутності понятих, прізвища та підписи яких містяться у постанові;

відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 206696793 від 13.04.2020 нежитлову будівлю загальною площею 1948,9 м2 зареєстровано за ОСОБА_2 на праві приватної власності, частка власності: 1/1;

з висновку про ринкову вартість нерухомості вбачається, що суб`єктом оціночної діяльності здійснено оцінка об`єкту, а саме: нерухомого майна - нежитлової будівлі загальною площею 1948,9 м2, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та визначено ринкова вартість об`єкта оцінки: 630500 грн без ПДВ;

згідно з відомостями, що містяться на офіційному веб-сайті ДП "Сетам" за посиланням https://setam.net.ua/auction/445830, у межах виконавчого провадження № 61815657 у центральній базі даних системи електронних торгів 29.09.2020 розміщено лот № 445755 з продажу арештованого нерухомого майна, а саме: нежитлова будівля загальною площею 1948,9 м2 за адресою: АДРЕСА_1 ;

листом від 15.10.2020 (вхідна дата 16.10.2020) позивач звернувся до приватного виконавця Григорчука П. В. з вимогою про припинення незаконних дій щодо відчуження частки спірного майна, яка на праві сумісної власності належить ОСОБА_1 ;

19.10.2020 відбулися торги з продажу нежитлового приміщення, про що складено оспорюваний протокол, згідно з яким переможцем торгів стало ТОВ "Укррент-Інвест" (учасник № 3) через представника - директора Вовка Сергія Вікторовича (адреса: АДРЕСА_2 , ) з найвищою ціновою пропозицією - 535925 грн;

06.11.2020 приватним виконавцем Григорчуком П. В. складено акт про проведені електронні торги при примусовому виконанні виконавчого листа № 727/4061/17 від 14.08.2017. Зокрема в цьому акті зазначено, що згідно з протоколом №507362 від 19.10.2020 про проведення електронних торгів, а саме нежитлової будівлі, загальною площею 1948,9 м2, що складається з: основної будівлі А-1 площею 1724 м2, основної будівлі В-1, площею 133,6 м2, основної будівлі Б-1 площею 17,6 м2, основної будівлі Б'-1 площею 73,7 м2, навісу Г-1 за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Переможцем електронних торгів стало Товариство, продано по ціні 535925 грн, без ПДВ. Реалізацію майна здійснено з дотриманням вимог Закону України № 1404-VIII в рамках виконавчого провадження № 61815657 з примусового виконання виконавчого листа № 727/4061/17, виданого 14.07.2017 Шевченківським районним судом м. Чернівці про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу в загальній сумі 5213465,35 грн. Акт про проведені електронні торги є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно у випадках, передбачених законодавством;

постановою приватного виконавця Григорчука П. В. від 06.11.2020 у виконавчому провадженні № 61815657 знято арешт зі спірного майна;

відповідно до свідоцтва від 16.11.2020 № 534, виданого приватним нотаріусом Апалько М. Ю. на підставі акта про проведені електронні торги, ТОВ "Укррент-Інвест" належить на праві власності спірне приміщення;

державна реєстрація спірного майна за Товариством підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.11.2020 № 232671376.

Спір між сторонами виник у зв`язку з тим, що в ході примусового виконання судового рішення у цивільній справі № 727/4061/17 на електронних торгах, які відбулися 19.10.2020, було реалізовано арештоване нерухоме майно, яке знаходилося в спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_6 .

Згідно з частиною 1 статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи касаційних скарг, відзиву на них, матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі № 905/71/21 з огляду на таке.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

Таким чином, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Щодо касаційної скарги ДП "Сетам" (скаржника-1)

Статтею 60 СК України, на неврахування висновків Верховного Суду щодо застосування якої посилається скаржник-1, передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таку ж норму містить частина 3 статті 368 ЦК України.

Згідно з частинами 1, 2 статті 73 СК України за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Відповідно до статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відповідно до частини 6 статті 48 Закону України № 1404-VIII стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Згідно з частиною 3 статті 50 Закону України № 1404-VIII у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Таким чином, законом передбачено обов`язок виконавця до звернення стягнення на нерухоме майно боржника з`ясувати, чи не володіє він даним нерухомим майном спільно з іншими особами, а у випадку підтвердження цього факту має вирішити питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, звернутися до суду з поданням для визначення частки боржника у спільному майні.

Судами попередніх інстанцій достеменно встановлено і скаржниками не спростовано той факт, що всупереч вимогам частини 6 статті 48 і частини 3 статті 50 Закону України № 1404-VIII приватний виконавець Григорчук П. В. не звертався до суду з позовом щодо поділу спірного майна, обмежившись лише констатацією того факту, що спірне приміщення зареєстровано лише на боржника - чоловіка ОСОБА_1 , тоді як сам по собі факт реєстрації спірного майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише тій особі, на ім`я якої майно зареєстровано. Оскільки продажу на електронних торгах підлягала лише частина спірного приміщення, що належала боржнику на праві спільної сумісної власності, відтак відчуження на електронних торгах частини майна позивача без вирішення питання щодо визначення його частки в спільній сумісній власності не відповідає вимогам закону та є підставою для визнання недійсними результатів електронних торгів від 19.10.2020.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування наведених норм матеріального права викладено у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.11.2021 у справі № 639/5409/18, від 16.06.2021 у справі № 672/1389/18, від 05.04.2021 у справі № 741/496/18, від 22.03.2021 у справі № 756/6374/17, від 01.04.2020 у справі № 462/518/18 (зі спорів, що виникли з подібних правовідносин), від якого колегія суддів не вбачає жодних підстав відступати.

Касаційна інстанція також погоджується з висновком місцевого та апеляційного господарських судів про те, що позивач (дружина боржника), не будучи учасником виконавчого провадження в цивільній справі № 727/4061/17, не має права на самостійне оскарження дій приватного виконавця Григорчука П. В. у межах ВП № 61815657, тому правомірно скористався одним із способів захисту свого права власності, визначених статтями 15, 16 ЦК України, звернувшись до господарського суду з цим позовом.

Суд апеляційної інстанції, врахувавши обставину невирішення на теперішній час спору про поділ спільного майна подружжя, у тому числі спірного приміщення, що зумовлено зупиненням провадження в цивільній справі № 263/8061/20 ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 11.03.2021, цілком обґрунтовано відхилив доводи третьої особи-1 (стягувача) про те, що спірне майно з часу його реалізації на електронних торгах нібито втратило статус спільного сумісного майна подружжя, оскільки саме на приватного виконавця покладено обов`язок вчинити всі належні дії для встановлення наявності такої сумісної власності.

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

При цьому на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (такий правовий висновок наведено у пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19).

Колегія суддів відхиляє твердження скаржника-1 про неврахування апеляційним судом під час ухвалення оскаржуваної постанови висновків щодо застосування норм статті 3 ЦК України та статті 60 СК України, викладених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.04.2021 у справі № 725/891/20, від 04.03.2020 у справі № 753/15957/18, від 26.02.2020 у справі № 686/12991/17, від 05.02.2020 у справі № 520/2367/17, від 06.03.2019 у справі № 317/3272/16-ц, у постановах об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2019 у справі № 337/474/14-ц та від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17, оскільки за змістовим, суб`єктним і об`єктним критеріями спірні правовідносини в цій та зазначених справах не є подібними з огляду на істотні відмінності у фактичних обставинах таких спорів, пов`язаних з правами та обов`язками їх сторін, що зумовлює різний зміст спірних правовідносин і виключає застосування вказаних правових позицій під час вирішення цього спору.

Так, на відміну від цієї господарської справи, під час розгляду якої судами враховано факт звернення позивача ще до проведення 19.10.2020 електронних торгів з листом від 15.10.2020 до приватного виконавця Григорчука П. В. з вимогою про припинення незаконних дій щодо відчуження частки спірного майна, яка (частка) на праві сумісної власності належить ОСОБА_1 як дружині боржника, залишаючи без змін постанови суду апеляційної інстанції у справах № 725/891/20 і № 520/2367/17, якими було відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсними електронних торгів з реалізації арештованого рухомого майна (автомобіля), Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду виходив з тих встановлених судами фактичних обставин, що позивач (дружина боржника), будучи обізнаною про проведення державним виконавцем дій з арешту, вилучення та примусової реалізації автомобіля, не вчинив жодних заходів щодо повідомлення державного виконавця про належність вказаного автомобіля до спільної сумісної власності подружжя, не заявляв своїх прав на 1/2 частину автомобіля та не вимагав звільнення майна з-під арешту. При цьому апеляційний суд під час розгляду зазначених цивільних справ дійшов висновку про те, що підготовчі дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження та не можуть бути підставою для визнання торгів недійсними, якщо їх не оскаржено в порядку, передбаченому Законом України № 1404-VIII, а позивач вказані дії державного виконавця не оскаржував.

Натомість суд апеляційної інстанції під час вирішення цього господарського спору правомірно зауважив, що позивач (дружина боржника), не будучи учасником виконавчого провадження в цивільній справі № 727/4061/17, не має права на самостійне оскарження дій приватного виконавця Григорчука П. В. у межах ВП № 61815657, тому правомірно скористався одним із способів захисту свого права власності, визначених статтями 15, 16 ЦК України, звернувшись до господарського суду з цим позовом.

Водночас постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.04.2021 у справі № 725/891/20, від 05.02.2020 у справі № 520/2367/17 взагалі не містять висновку щодо застосування положень статті 60 СК України, якими регулюються спірні правовідносини у справі № 905/71/21.

Неподібність спірних правовідносин у справі № 337/474/14-ц, у якій об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду було ухвалено постанову від 11.11.2019 та викладено висновок щодо застосування норм статей 3, 13 ЦК України та статті 60 СК України (поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу, а боржник, проти якого ухвалено судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника), зумовлена тим, що цивільний спір у вказаній справі виник з відносин поділу майна подружжя внаслідок їх недобросовісних дій з метою уникнення звернення стягнення на майно боржника за позовом кредитора в іншій справі. При цьому жодні електронні торги з реалізації арештованого майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, взагалі не відбувалися та їх результати ніким не оскаржувалися, а відтак і висновок щодо застосування положень частини 6 статті 48 і частини 3 статті 50 Закону України № 1404-VIII, якими регулюються спірні правовідносини у справі № 905/71/21, Верховним Судом у зазначеній цивільній справі не формувався.

Аналогічний правовий висновок покладено в основу постанов Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04.03.2020 у справі № 753/15957/18, від 26.02.2020 у справі № 686/12991/17, від 06.03.2019 у справі № 317/3272/16-ц, предметом позовів у яких є припинення права спільної сумісної власності одного з подружжя на автомобіль з виплатою йому грошової компенсації та поділ спільного майна подружжя відповідно. При цьому з судових рішень у справах № 753/15957/18, № 686/12991/17, № 317/3272/16-ц вбачається, що жодні електронні торги з реалізації арештованого майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, взагалі не відбувалися та їх результати ніким не оскаржувалися, а відтак і висновок щодо застосування положень частини 6 статті 48 і частини 3 статті 50 Закону України № 1404-VIII, якими регулюються спірні правовідносини у цій господарській справі № 905/71/21, Верховним Судом у зазначених цивільних справах не формувався.

Колегія суддів зауважує, що у рамках справи № 686/12991/17, в якій ухвалено постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.02.2020, предметом апеляційного перегляду за апеляційною скаргою кредитора, який не брав участі в справі, але судове рішення стосується його прав на отримання грошових коштів за рахунок майна боржника (одного з подружжя), є ухвала місцевого суду про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно боржника, тобто спір у вказаній справі по суті не вирішувався.

У свою чергу, неподібність спірних правовідносин у справі № 638/2304/17, у якій об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду було ухвалено постанову від 05.09.2019 та викладено висновок щодо застосування норм статей 13, 15, 16, 203, 215 ЦК України (недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин), зумовлена тим, що у вказаній справі вирішено цивільний спір про визнання недійсним укладеного між фізичними особами договору дарування грошових коштів, спір щодо донарахування яких податковим органом розглядається в порядку адміністративного судочинства, а встановлена судом першої інстанції дійсність такого договору призведе до скасування податкових повідомлень-рішень про визначення грошового зобов`язання відповідачу (обдарованому) з податку на доходи фізичних осіб та військового збору, що також вплине на обов`язок Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області по скасуванню суми грошового зобов`язання. При цьому з судових рішень у справі № 638/2304/17 вбачається, що жодні електронні торги з реалізації арештованого майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, взагалі не відбувалися та їх результати ніким не оскаржувалися, а відтак і висновок щодо застосування положень частини 6 статті 48 і частини 3 статті 50 Закону України № 1404-VIII, якими регулюються спірні правовідносини у справі № 905/71/21, Верховним Судом у зазначеній цивільній справі не формувався.

Таким чином, у цій справі та інших справах, на які посилається скаржник-1 у касаційній скарзі, суди виходили з різних фактичних обставин, встановлених у кожній справі окремо на підставі доказів, наданих учасниками справ на підтвердження їх вимог і заперечень, та яким була надана оцінка згідно з вимогами процесуального закону.

Наведене вище свідчить про різне матеріально-правове регулювання спірних правовідносин у справі № 905/71/21 та у цивільних справах № 725/891/20, № 753/15957/18, № 686/12991/17, № 520/2367/17, № 317/3272/16-ц, № 337/474/14-ц, № 638/2304/17.

У контексті наведеного відсутні підстави для висновку про подібність спірних правовідносин у господарській справі, що розглядається, та цивільних справах, на які посилається скаржник-1 на обґрунтування підстави касаційного оскарження ухвалених судових рішень.

Щодо касаційної скарги ТОВ "Укррент-Інвест" (скаржника-2)

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

При цьому на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (такий правовий висновок наведено у пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19).

Колегія суддів відхиляє твердження скаржника-2 про неврахування апеляційним судом під час ухвалення оскаржуваної постанови висновків щодо застосування норм статті 3 ЦК України та статей 10, 48, 59, 61 Закону України № 1404-VIII, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 678/301/12, у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2019 у справі № 337/474/14-ц, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08.07.2020 у справі № 201/18443/17, від 19.05.2020 у справі № 361/2822/17, від 14.04.2020 у справі № 668/14900/15-ц, від 03.04.2019 у справі № 726/831/15-ц, від 06.03.2019 у справі № 317/3272/16-ц, від 22.10.2018 у справі № 654/1528/17, від 10.05.2018 у справі № 755/21826/15-ц, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.05.2018 у справі № 910/10136/17 та у постанові Верховного Суду України від 26.08.2014 у справі № 3-36гс14, оскільки за змістовим, суб`єктним і об`єктним критеріями спірні правовідносини в цій та зазначених справах не є подібними з огляду на істотні відмінності у фактичних обставинах таких спорів, пов`язаних з правами та обов`язками їх сторін, що зумовлює різний зміст спірних правовідносин і виключає застосування вказаних правових позицій під час вирішення цього спору.

Так, на відміну від цієї господарської справи, під час розгляду якої судами встановлено факт вчинення 19.10.2020 правочину щодо реалізації спільного сумісного майна подружжя на електронних торгах без згоди ОСОБА_1 як дружини боржника, залишаючи без змін рішення суду апеляційної інстанції у справі № 678/301/12, яким було відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсними прилюдних торгів з реалізації предмета іпотеки (житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами), Велика Палата Верховного Суду виходила з тих встановлених судами фактичних обставин, що кредитний договір та договір іпотеки укладено за письмовою згодою іншого з подружжя ( ОСОБА_7 ), а закінчення строку дії оцінки майна не вплинули на результати торгів, оскільки після уцінки вартості майна в торгах прийняла участь лише одна особа, та внаслідок цього права і законні інтереси як осіб, які оспорюють результати торгів, не були порушені. Апеляційним судом спростовано посилання позивачів про необхідність виділення частки у спірному нерухомому майні як майні подружжя, а також порушення прав неповнолітньої ОСОБА_8 в результаті реалізації вказаного житлового будинку з огляду на те, що житловий будинок було придбано за кредитні кошти.

При цьому скаржник-2 передчасно посилається на неврахування судами висновку Великої Палати Верховного Суду про те, що дії (бездіяльність) державного виконавця щодо порушень, допущених при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України від 21.04.1999 № 606-XIV "Про виконавче провадження" (чинним до 04.10.2016), до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо (статті 18, 24- 27, 32, 33, 55, 57 цього Закону), підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом (зокрема, частиною 7 статті 24, частиною 4 статті 26, частиною 3 статті 32, частиною 3 статті 36, частиною 2 статті 57, статтями 55, 85 цього Закону).

Адже у справі № 678/301/12 позивач ( ОСОБА_9 ) є учасником виконавчого провадження (боржником), тоді як суд апеляційної інстанції під час вирішення цього господарського спору правомірно зауважив, що позивач (дружина боржника), не будучи учасником виконавчого провадження в цивільній справі № 727/4061/17, не має права на самостійне оскарження дій приватного виконавця Григорчука П. В. у межах ВП № 61815657, тому правомірно скористався одним із способів захисту свого права власності, визначених статтями 15, 16 ЦК України, звернувшись до господарського суду з позовом про визнання недійсними результатів електронних торгів.

Крім того, позовні вимоги у цій господарській справі, на відміну від справи № 678/301/12, не обґрунтовуються порушеннями вимог частини 5 статті 58, допущеними державним виконавцем під час оцінки та уцінки предмета іпотеки, а саме втратою чинності звітом про оцінку нерухомого майна на момент проведення повторних прилюдних торгів.

З аналогічних мотивів колегія суддів не бере до уваги посилання скаржника-2 на неврахування апеляційним судом висновків, викладених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08.07.2020 у справі № 201/18443/17, від 14.04.2020 у справі № 668/14900/15-ц, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.05.2018 у справі № 910/10136/17, оскільки неподібність спірних правовідносин у вказаних справах зумовлена оскарженням позивачами (боржником і кредитором відповідно) результатів електронних торгів з підстав порушення державним виконавцем порядку визначення вартості арештованого майна, а не внаслідок порушення права співвласника об`єкта права спільної сумісної власності, тоді як вказані підготовчі дії державного виконавця з метою проведення прилюдних торгів, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів і мають самостійний спосіб та строки оскарження, тому не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними.

Крім того, на відміну від цієї справи, під час розгляду якої суди виходили зі встановлених обставин порушення прав співвласника об`єкта права спільної сумісної власності, частку позивача в якому (об`єкті) не було виділено в натурі, у справі № 201/18443/17 боржником за кредитним договором оспорювалися електронні торги з реалізації арештованої частки у 22/100 домоволодіння (складається з житлового будинку та квартири), тобто об`єкта права спільної часткової власності, належної позивачу (боржнику) на підставі договору дарування (частина 1 статті 73 СК України).

Так само предметом спору в справі № 755/21826/15-ц є визнання недійсними електронних торгів з продажу арештованої 1/3 частини квартири (предмета застави), тобто об`єкта, виділеного в натурі, а ухвалюючи постанову від 10.05.2018 про залишення без змін рішення Апеляційного суду м. Києва про відмову в позові, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду погодився з висновком апеляційного суду обізнаність позивачів з проведенням виконавчих дій щодо реалізації арештованої частки квартири, оскільки два позивача були присутні при складанні акта опису та арешту майна від 25.05.2011, а один з них позивачів отримав майно на зберігання

В свою чергу, предметом позову боржника (юридичної особи) у справі № 3-36гс14 є визнання недійсними результатів прилюдних торгів з реалізації належних позивачу нежитлових приміщень (предмета іпотеки), у зв`язку з чим Верховний Суд України, ухвалюючи постанову від 26.08.2014, дійшов висновку про те, що стосовно порушень вимог статей 47, 50 Закону № 606-ХІУ, допущених державним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України від 21.04.1999 № 606-XIV "Про виконавче провадження" (чинним до 04.10.2016), до призначення прилюдних торгів, то такі дії (бездіяльність) державного виконавця підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом.

Неподібність спірних правовідносин у справі № 337/474/14-ц, у якій об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду було ухвалено постанову від 11.11.2019 та викладено висновок щодо застосування норм статей 3, 13 ЦК України та статті 60 СК України (поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу, а боржник, проти якого ухвалено судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника), зумовлена тим, що цивільний спір у вказаній справі виник з відносин поділу майна подружжя внаслідок їх недобросовісних дій з метою уникнення звернення стягнення на майно боржника за позовом кредитора в іншій справі. При цьому жодні електронні торги з реалізації арештованого майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, взагалі не відбувалися та їх результати ніким не оскаржувалися, а відтак і висновок щодо застосування положень частини 6 статті 48 і частини 3 статті 50 Закону України № 1404-VIII, якими регулюються спірні правовідносини у справі № 905/71/21, Верховним Судом у зазначеній цивільній справі не формувався.

Аналогічний правовий висновок покладено в основу постанов Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.10.2018 у справі № 654/1528/17, від 06.03.2019 у справі № 317/3272/16-ц, від 19.05.2020 у справі № 361/2822/17, предметом позовів у яких є поділ спільного майна подружжя. При цьому з судових рішень у справах № 654/1528/17, № 317/3272/16-ц, № 361/2822/17 вбачається, що електронні торги з реалізації арештованого майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, взагалі не відбувалися та їх результати ніким не оскаржувалися, а відтак і висновок щодо застосування положень частини 6 статті 48 і частини 3 статті 50 Закону України № 1404-VIII, якими регулюються спірні правовідносини у цій господарській справі № 905/71/21, Верховним Судом у зазначених цивільних справах не формувався.

Водночас постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.10.2018 у справі № 654/1528/17, від 06.03.2019 у справі № 317/3272/16-ц взагалі не містять висновку щодо застосування положень статей 10, 48, 59, 61 Закону України № 1404-VIII, на неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування яких помилково посилається скаржник-2.

Колегія суддів зауважує, що неподібність спірних правовідносин у справі № 361/2822/17 та справі № 905/71/21 зумовлена також тим, що при вирішенні цивільного спору в справі № 361/2822/17 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду виходив зі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин набуття стягувачем права власності на арештоване майно (житловий будинок і земельну ділянку) у зв`язку з його нереалізацією на електронних торгах, внаслідок чого відбулася передача майна стягувачу згідно з постановою приватного виконавця в порядку, передбаченому частинами 6, 8, 9 статті 59 Закону України № 1404-VIII, тобто у межах вказаної справи не оскаржувалися результати торгів з визначення їх переможця.

Разом з тим касаційна інстанція не бере до уваги посилання скаржника-2 на неврахування висновку щодо застосування норм статей 3, 13 ЦК України та статті 60 СК України, викладеного в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 726/831/15-ц, предметом позову в якій є визнання права власності дружини на нерухоме майно (житловий будинок з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами), яке подароване її чоловіку (відповідачу) та водночас є предметом іпотеки, позаяк з судових рішень у вказаній цивільній справі вбачається, що електронні торги з реалізації арештованого майна (предмета іпотеки) не відбувалися та їх результати ніким не оскаржувалися, а спір у справі № 726/831/15-ц виник виключно щодо застосування положень частини 1 статті 62 СК України, за змістом якої у разі істотного збільшення вартості майна дружини, чоловіка за час шлюбу внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, це майно може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, проте спірні правовідносини у справі № 905/71/21 зазначеною правовою нормою не регулюються.

Таким чином, у цій справі та інших справах, на які посилається скаржник-2 у касаційній скарзі, суди виходили з різних фактичних обставин, встановлених у кожній справі окремо на підставі доказів, наданих учасниками справ на підтвердження їх вимог і заперечень, та яким була надана оцінка згідно з вимогами процесуального закону.

Наведене вище свідчить про різне матеріально-правове регулювання спірних правовідносин у справі № 905/71/21 та у справах № 678/301/12, № 337/474/14-ц, № 201/18443/17, № 361/2822/17, № 668/14900/15-ц, № 726/831/15-ц, № 317/3272/16-ц, № 654/1528/17, № 755/21826/15-ц, № 910/10136/17, № 3-36гс14.

У контексті наведеного відсутні підстави для висновку про подібність спірних правовідносин у господарській справі, що розглядається, та справах, на які посилається скаржник-2 на обґрунтування підстави касаційного оскарження ухвалених судових рішень.

Зважаючи на те, що наведена скаржниками підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-які інші підстави касаційного оскарження відповідачем-3 і відповідачем-4 не зазначалися та не обґрунтовувалися у поданій касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційними скаргами ДП "Сетам" і ТОВ "Укррент-Інвест" на рішення Господарського суду Донецької області від 17.05.2021 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 23.09.2021 у справі № 905/71/21 на підставі пункту 5 статті 296 цього Кодексу.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційними скаргами Державного підприємства "Сетам" і Товариства з обмеженою відповідальністю "Укррент-Інвест" на рішення Господарського суду Донецької області від 17.05.2021 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 23.09.2021 у справі № 905/71/21 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. Я. Чумак

Судді Т. Б. Дроботова

Н. О. Багай