ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2022 року Справа № 915/1702/21

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Смородінової О.Г.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕОМАРК» (81032, Львівська обл., Яворівський район, с. Наконечне Перше, вул. М. Лисенка, буд. 17; поштова адреса: 79017, м. Львів, вул. Йосипа Сліпого, буд. 7; адреса електронної пошти: ; ідентифікаційний код 23266835)

до відповідача: Державного підприємства «Миколаївський бронетанковий завод» (54017, м. Миколаїв, вул. 1 Слобідська, буд. 120; адреса електронної пошти: ; ідентифікаційний код 07856371)

про: стягнення 13 345,80 грн,

Суть спору:

22.11.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛЕОМАРК» звернулося до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою № 91 від 19.11.2021 (з додатками), в якій позивач просить суд:

- прийняти позовну заяву до розгляду та розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами;

- стягнути з Відповідача на користь Позивача вартість поставленого товару згідно накладних № 962, 1016 від 17 травня 2018р.,№1167 від 31 травня 2018р. та №1814 від 18 липня 2018р., що становить 13 345,80 грн, шляхом безготівкового перерахування коштів на банківський рахунок Позивача;

- покласти судовий збір на Відповідача.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 29.11.2021 позовну заяву було прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі № 915/1702/21 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; запропоновано позивачу в 5-денний строк від дня отримання даної ухвали надати суду належним чином засвідчені копії: Специфікацій, передбачених п. 1.1 Договору; Замовлення покупця, посилання на які наявні у наданих до позовної заяви видаткових накладних; встановлено для сторін процесуальні строки для подання заяв по суті справи.

Копія вказаної ухвали була направлена учасникам справи, на їх адреси місцезнаходження, визначені у відповідності до приписів ч. 2 ст. 27 ГПК України.

Так, позивач отримав копію ухвали 07.12.2021, 10.12.2021 що вбачається з наявних в матеріалах справи рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення зі штрихкодовими ідентифікаторами 984, 992.

Відповідач отримав копію ухвали 03.12.2021, що вбачається з наявного в матеріалах справи рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення зі штрихкодовим ідентифікатором 430.

03.12.2021 на офіційну електронну пошту суду від позивача надійшов лист № 96 від 03.12.2021 на виконання ухвали суду від 29.11.2021.

Вказаний лист додатково надійшов на адресу суду засобами поштового зв`язку 06.12.2021.

06.12.2021 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву № 1558 від 02.12.2021, у якому Державне підприємство «Миколаївський бронетанковий завод» заперечує проти позову, вважає, що його подано з порушенням строків позовної давності.

З урахуванням наведеного, відповідач заявив про пропущення строку позовної давності щодо стягнення заборгованості за договором та просить суд в позові відмовити.

16.12.2021 на офіційну електронну пошту суду від позивача надійшла відповідь на відзив № 102 від 15.12.2021, у якій позивач не погоджується з доводами відповідача, викладеними у відзиві, посилаючись зокрема на п. 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України та просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вказана відповідь на відзив додатково надійшла на адресу суду засобами поштового зв`язку 20.12.2021.

Станом на час розгляду справи інших заяв чи клопотань як по суті справи, так і з процесуальних питань, від учасників справи до суду не надходило.

За правилами ст. 248 ГПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Суд розглянув дану справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (ст. 252 ГПК України).

Ознайомившись з матеріалами справи, дослідивши надані докази у їх сукупності, суд -

В С Т А Н О В И В:

20 грудня 2017 року між Державним підприємством «Миколаївський бронетанковий завод», як покупцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛЕОМАРК», як постачальником, був укладений Договір поставки № 12/20 (далі - Договір), відповідно до предмету якого постачальник зобов`язався в порядку та на умовах, передбачених даним Договором, поставити покупцю автозапчастини (далі - товар), асортимент, комплектність, кількість та вартість якого зазначається в специфікаціях, що є додатками до цього Договору, а покупець зобов`язаний прийняти та оплатити поставлений товар в порядку та у строки, передбачені даним договором (п. 1.1).

За умовами даного Договору:

- поставка товару здійснюється видами транспорту, визначеними за згодою сторін. Постачальник зобов`язується поставити товар на умовах поставки DDP - склад покупця, м. Миколаїв, вул. 1-ша Слобідська, 120, відповідно до офіційних правил тлумачення торговельних термінів «INCOTERMS» у редакції 2010 року, якщо інші умови не визначені в Специфікації (п. 3.1);

- товар поставляється в наступні строки: 3 календарні дні з моменту здійснення передплати покупцем, якщо інший строк не визначений сторонами в специфікації (п. 3.2);

- оплата покупцем товару здійснюється за відповідним рахунком постачальника в національній валюті Україні, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника, зазначений у даному Договорі (якщо постачальник не повідомить покупцеві реквізитів іншого рахунка (п. 5.1);

- оплата по даному Договору, якщо інше не визначено в специфікаціях, здійснюється покупцем у розмірі 100 % від суми Специфікації протягом 14 банківських днів від дати отримання товару на склад покупця (п. 5.2);

- за невиконання або неналежне виконання умов даного Договору сторони несуть відповідальність відповідно до умов цього Договору та згідно чинного законодавства України (п. 7.1);

- даний Договір набирає чинності з дати його підписання обома сторонами та діє до 18.12.2018 року. Якщо за місяць до закінчення строку дії цього договору жодна зі сторін не подасть іншій стороні заяви про розірвання цього договору, він вважається продовженим на 1 рік на тих самих умовах. Закінчення строку дії даного Договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення зобов`язань (у тому числі гарантійних) за даним Договором (п. 9.3).

Даний Договір скріплено підписами та печатками обох сторін.

Предметом даного позову виступає майнова вимога позивача, як постачальника, щодо стягнення з відповідача, як покупця, заборгованості за поставлений товар.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Таким чином, до предмета доказування у даній справі належить встановлення обставин порушення відповідачем грошового зобов`язання за укладеним між сторонами Договором.

Позивач підтверджує власну правову позицію такими доказами:

- Договір поставки № 12/20 від 20.12.2017;

- видаткові накладні: № 962 від 17.05.2018, № 1016 від 17.05.2018, № 1167 від 31.05.2018, № 1814 від 18.07.2018;

- лист № 22/06/21 від 01.06.2021;

- Акт звірки взаєморозрахунків;

- претензія № 1 про виконання зобов`язань (вих. № 52 від 10.09.2021).

Відповідач будь-яких доказів на підтвердження власної правової позиції суду не надав.

Статтями 73, 74 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як слідує з положень ст. 77, 78 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до змісту ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши надані суду докази, оцінивши їх у відповідності з вимогами ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, проаналізувавши фактичні обставини справи згідно з вимогами чинного законодавства, яке регулює спірні відносини, суд встановив таке.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються положеннями чинного законодавства про поставку.

Так, згідно з приписами ч. ч. 1 та 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За умовами ч. 1 ст. 662 та ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.

Згідно з ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Матеріали справи свідчать про таке:

На виконання умов вищенаведеного Договору позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 13345,80 грн, що підтверджується підписаними обома сторонами без будь-яких зауважень та заперечень видатковими накладними:

- № 962 від 17.05.2018 на суму 2604,00 грн;

- № 1016 від 17.05.2018 на суму 1911,00 грн;

- № 1167 від 31.05.2018 на суму 7120,80 грн;

- № 1814 від 18.07.2018 на суму 1710,00 грн.

За даними Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕОМАРК», не спростованими та не запереченими Державним підприємством «Миколаївський бронетанковий завод», у визначений строк відповідач оплату товару не здійснив.

З метою досудового врегулювання спору позивач двічі звертався до відповідача з листом № 22/06/21 від 01.06.2021 та претензією № 1 про виконання зобов`язань (вих. № 52 від 10.09.2021) щодо погашення наявної заборгованості, на які відповідач не надав відповіді.

З урахуванням наведеного суд зауважує, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, відповідно до статті 11 ЦК України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до приписів статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За приписами статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У відповідності до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 2 ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Відповідно до частин 3 та 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

За таких обставин обов`язок доведення факту своєчасності здійснення оплати за поставлений товар закон покладає на покупця.

Враховуючи викладені вище обставини справи, суд дійшов висновку, що в спірних правовідносинах відповідач дійсно порушив норми та приписи чинного законодавства в частині повноти та своєчасності здійснення розрахунків з позивачем за поставлений за Договором товар, в зв`язку з чим товариство цілком правомірно звернулося до господарського суду з відповідним позовом про стягнення заборгованості.

З матеріалів справи судом встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛЕОМАРК» суму заборгованості Державного підприємства «Миколаївський бронетанковий завод» в розмірі 13345,80 грн зазначено правильно.

За такого, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, матеріалами справи підтверджені та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Водночас, суд зазначає, що відповідач у даній справи заявив про застосування строків позовної давності до вимог щодо стягнення основної заборгованості.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки.

Згідно зі ст. 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Відповідно до абз. 1 ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з частин 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. (п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013).

У відзиві відповідач зазначає, що відповідно до наданих позивачем видаткових накладних товар згідно з договором поставлений 17.05.2018, 17.05.2018, 31.05.2018 та 18.07.2018. Згідно з пунктом 5.2.2 Договору остаточний розрахунок за поставлений товар здійснюється протягом 14 банківських днів від дати отримання товару. Отже, в разі нездійснення такої оплати, зобов`язання вважається порушеним 01.06.2018, 01.06.2018, 15.06.2018 та 02.08.2018 відповідно. Таким чином, відповідач зазначає, що строк позовної давності для звернення позивача до суду щодо стягнення заборгованості за договором завершився 01.06.2021, 01.06.2021, 15.06.2021 та 02.08.2021 відповідно щодо кожної окремої поставки товару.

Водночас, суд звертає увагу відповідача на те, що згідно з ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

У даній справі відповідний розмір заборгованості відповідача у спірних правовідносинах підтверджується, зокрема, наданим позивачем до матеріалів справи актом звіряння взаємних розрахунків станом на 31.05.2020, який скріплений підписами та печатками обох сторін без будь-яких зауважень та заперечень.

Так, суд зазначає, що наданий Акт звіряння взаємних розрахунків є технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств і має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку господарських операцій обома сторонами правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій.

Акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо, однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб.

Аналогічний правовий висновок відображений у постановах Верховного Суду від 20.08.2020 у справі № 902/959/19, від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18, від 21.10.2020 у справі № 910/5253/19.

У межах даної справи, наданий позивачем акт звіряння містить інформацію (щодо дат та сум відповідних господарських операцій), яка у повній мірі підтверджується первинними документами, а саме - видатковими накладними.

З урахуванням наведеного, суд вважає за можливе взяти до уваги наданий позивачем до матеріалів справи акт звіряння взаємних розрахунків, який фактично свідчить про визнання відповідачем боргу у спірних правовідносинах станом на 31.05.2020.

Крім того, суд вважає слушним посилання позивача на приписи п. 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, якими визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Тобто, строк позовної давності в силу п. 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України продовжено на строк дії карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з 12 березня 2020 року на усій території України встановлено карантин, дія якого триває в даний час.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що позивач звернувшись до суду 22.11.2021, дотримався строку позовної давності щодо стягнення основної заборгованості, який в силу наведеного продовжено з 12.03.2020.

Таким чином, враховуючи вищенаведені норми та обставини, розглянувши даний спір із застосуванням норм матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, згідно з наявними в матеріалах справи доказами, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 238 ГПК України, у резолютивній частині рішення зазначаються, зокрема відомості про розподіл судових витрат.

За правилами п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, судовий збір за подання позову підлягає покладенню на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 219, 220, 233, 238, 240, 241, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з Державного підприємства «Миколаївський бронетанковий завод» (54055, м. Миколаїв, вул. 1 Слобідська, буд. 120; ідентифікаційний код 07856371) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕОМАРК» (81032, Львівська обл., Яворівський район, с. Наконечне Перше, вул. М. Лисенка, буд. 17; ідентифікаційний код 23266835) заборгованість у розмірі 13 345,80 грн, а також 2270,00 грн судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дати складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені статтею 256 і підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Сторони та інші учасники справи:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛЕОМАРК» (81032, Львівська обл., Яворівський район, с. Наконечне Перше, вул. М. Лисенка, буд. 17; ідентифікаційний код 23266835);

Відповідач: Державне підприємство «Миколаївський бронетанковий завод» (54055, м. Миколаїв, вул. 1 Слобідська, буд. 120; ідентифікаційний код 07856371).

Повне рішення складено та підписано судом 28.01.2022.

Суддя О.Г. Смородінова