ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" січня 2022 р. м. Рівне Справа № 918/966/21

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого судді Пашкевич І.О., за участі секретаря судового засідання Ткачук І.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Хлібодар" (33009, Рівненська обл., місто Рівне, вул. Біла, будинок 35, )

про стягнення 1 991 700,50 грн

за участі позивача ОСОБА_1

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хлібодар" (далі Товариство) про стягнення 1 991 700,50 грн заборгованості з виплати вартості частки у статутному капіталі Товариства.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що 24.12.2019 він вийшов зі складу учасників Товариства, відтак в силу вимог ч.7 ст. 24 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» до 24.12.2020 відповідач зобов`язаний виплатити такому колишньому учаснику вартість його частки, яка згідно даних відповідача складає 2 091 700,50 грн. Однак відповідач виконав свої зобов`язання частково, сплативши позивачеві 100 000,00 грн, що зумовило позивача звернутись до суду з даним позовом про стягнення решти заборгованості в сумі 1 991 700,50 грн з виплати вартості частки у статутному капіталі Товариства.

Ухвалою суду від 08.11.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 30 листопада 2021 року.

29 листопада 2021 року відповідачем подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 30.11.2021 судом протокольною ухвалою було оголошено перерву до 14.12.2021. Цією ж ухвалою повідомлено Товариство, що наступне підготовче судове засідання відбудеться 14 грудня 2021 року.

Ухвалою суду від 14.12.2021 закрито підготовче провадження у справі №918/966/21 та призначено справу до судового розгляду по суті на 11.01.2022.

10 січня 2022 року відповідачем через відділ канцелярії суду подано клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з поганим самопочуттям представника останнього.

У судовому засіданні 11.01.2022 суд протокольною ухвалою відмовив у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, зважаючи на повторну неявку відповідача та необґрунтованість клопотання.

Відповідач у жодне судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення відповідачу поштових відправлень.

Відзиву на позов відповідачем не подано.

Згідно з частиною 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з частиною 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Згідно з частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Зважаючи на те, що відповідач про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, однак не скористався своїм правом на участь у розгляді справи, відтак, керуючись статтею 202 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача та відзиву останнього, за наявними у ній матеріалами, у відповідності до приписів частини 9 статті 165 та частини 2 статті 178 ГПК України.

10.01.2022 відповідачем через відділ канцелярії суду подано клопотання про долучення доказів до матеріалів справи з клопотанням про поновлення процесуального строку для подання відповідних доказів.

Врахувавши у судовому засіданні 11.01.2022 думку позивача, суд дійшов висновку про долучення до матеріалів справи поданих відповідачем доказів, а саме: копій платіжних доручень №1352 від 13.12.2021 та №1715 від 29.12.2021 року про часткову сплату заборгованості, яка є предметом спору.

Позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав зазначених в позовній заяві.

Заслухавши у судовому засіданні позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення виходячи з наступного.

Позивач у позовній заяві посилається на наступні обставини.

Частка позивача ОСОБА_1 у статутному капіталі Товариства станом на 23 грудня 2019 року складала 9,5 відсотків.

Для державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі, пов`язаними із зміною складу засновників юридичної особи позивач подав державному реєстратору заяву від 23 грудня 2019 року про свій вихід із складу засновників (учасників) ТОВ "Хлібодар" у відповідності до вимог ст. 24 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю".

24 грудня 2019 року державним реєстратором Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради проведено державну реєстрацію змін до відомостей Єдиного державного реєстру щодо виключення учасника ОСОБА_1 з ТОВ "Хлібодар" і одночасно внесено запис про зменшення розміру статутного капіталу на розмір відповідної частки у статутному капіталі Товариства.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 15 вересня 2020 року у справі №918/419/20 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ "Хлібодар" про зобов`язання вчинити дії, затверджено мирову угоду від 10 вересня 2020 року, за умовами якої позивач відмовляється від заявленого позову про зобов`язання відповідача повідомити колишньому учаснику ОСОБА_1 вартість його частки (9,5 відсотків) у статутному капіталі ТОВ "Хлібодар" станом на 23 грудня 2019 року, зобов`язання відповідача надати колишньому учаснику ОСОБА_1 обґрунтований розрахунок вартості його частки (9,5 відсотків) у статутному

капіталі ТОВ "Хлібодар" станом на 23 грудня 2019 року та копії документів, необхідних для такого розрахунку, а відповідач зобов`язується у термін до 10 жовтня 2020 року письмово повідомити колишньому учаснику ОСОБА_1 вартість його частки (9,5 відсотків) у статутному капіталі ТОВ "Хдібодар" станом на 23 грудня 2019 року, надати колишньому учаснику ОСОБА_1 обґрунтований розрахунок вартості його частки (9,5 відсотків) у статутному капіталі ТОВ "Хлібодар" станом на 23 грудня 2019 року та копії документів, необхідних для такого розрахунку.

З повідомлення відповідача від 7 жовтня 2020 року №291 вбачається, що вартість частки позивача у статутному капіталі Товариства станом на 23 грудня 2019 року становить 2 091 700,50 грн.

Враховуючи, що датою виходу позивача зі складу учасників Товариства вважається 24 грудня 2019 року згідно положень ч. 5 ст. 24 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", тому в силу вимог ч. 7 ст. 24 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" до 24 грудня 2020 року (протягом одного року) відповідач зобов`язаний виплатити такому колишньому учаснику вартість його частки.

Фактично 22 грудня 2020 року відповідач сплатив позивачу лише 100 000 грн.

Станом на день подання позову сума заборгованості відповідача перед позивачем складає 1 991 700,50 грн. (2 091 700,50 - 100 000).

Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як зазначено у постанові Верховного суду №904/1103/20 від 01.12.2020 "17.10.2019 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" від 20.09.2019 № 132-IX, яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України і змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Згідно зі статтею 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У розумінні положень наведеної норми на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категоріїв стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд, оцінюючи фактичні обставини справи, звертаючись до балансу вірогідностей, вирішуючи спір, виходив із того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до статті 89 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом враховано, що відповідач вимог позивача не заперечив та не спростував, натомість своїми діями (бездіяльністю) фактично визнав наявну заборгованість, зважаючи на те, що відповідачу достеменно було відомо про суть справи що розглядається, своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву відповідач не скористався, крім того, Товариство надало докази часткового погашення заборгованості перед позивачем, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями наданими відповідачем з призначенням платежу "виплата вартості частки колишньому учаснику товариства ОСОБА_1 у зв`язку з його виходом з ТОВ "Хлібодар".

Судом встановлено, що згідно даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на 23.12.2019 Учасниками Товариства були: ОСОБА_1 , розмір частки 2 091 757,50 грн, та інші учасники ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ); розмір статутного капіталу Товариства 22 018 500,00 грн.

Разом з тим, з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, сформованого судом станом на 24.12.2019 вбачається, що учасниками юридичної особи - Товариства є: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ; розмір статутного капіталу складає 19 926 742,50 грн; 24.12.2019 року державним реєстратором Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради Оверчук Н.Д. було проведено державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, 16:19:50, 9000752, зміна розміру статутного (складеного) капіталу (пайового фонду) юридичної особи, зміна складу або інформації про засновників, зміна складу засновників (учасників) або зміна відомостей про засновників (учасників) юридичної особи, зміна статутного або складеного капіталу.

Отже, з 24.12.2019 ОСОБА_1 , розмір частки якого у статутному капіталі Товариства згідно даних ЄДР станом на 23.12.2019 року складав 2 091 757,50 грн, вийшов зі складу учасників ТОВ "Хлібодар".

Листом від 07.10.2020 №291 Товариство повідомило ОСОБА_1 про те, що розмір його частки у статутному капіталі на день, що передував виходу зі складу учасників Товариства, тобто станом на 23.12.2019 складала 9,5%, вартістю 2 091 700,50 грн. Додатково у вказаному листі Товариство просило повідомити реквізити банківського рахунку для здійснення виплати вказаної суми грошових коштів, а також долучило до листа копію звіту про оціночну вартість активів та пасивів Товариства станом на 23.12.2019.

Згідно виписки за картковим рахунком позивача, відповідач 22.12.2020 здійснив виплату частини вартості частки колишньому учаснику ОСОБА_1 у зв`язку з його виходом в сумі 100 000,00 грн.

Докази існування спору між сторонами з приводу вартості частки позивача в статутному капіталі відповідача в матеріалах справи відсутні, станом на час розгляду спору по суті учасниками справи суду не заявлені та не подані.

З підстав наведеного позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 1 191 700,50 грн основного боргу з виплати його частки у статутному капіталі відповідача у зв`язку із виходом позивача зі складу учасників Товариства.

У відповідності з пунктами 1, 3 частини першої статті 129 Конституції України, основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до вимог ст.174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 193 ГК України передбачено, що господарські зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог , що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності до вимог ч.1 ст.510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Приписами ч.1 ст.527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок.

Статтею 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.167 ГК України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Відповідно до ч.1, 2 ст.12 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" розмір статутного капіталу товариства складається з номінальної вартості часток його учасників, виражених у національній валюті України. Розмір частки учасника товариства у статутному капіталі товариства може додатково визначатися у відсотках. Розмір частки учасника товариства у відсотках повинен відповідати співвідношенню номінальної вартості його частки та статутного капіталу товариства.

Згідно ч.1 ст.24 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" учасник товариства, частка якого у статутному капіталі товариства становить менше 50 відсотків, може вийти з товариства у будь-який час без згоди інших учасників.

Приписами ч.5 вказаної статті передбачено, що учасник вважається таким, що вийшов з товариства, з дня державної реєстрації його виходу. Вихід учасника з товариства, внаслідок якого у товаристві не залишиться жодного учасника, забороняється.

Не пізніше 30 днів з дня, коли товариство дізналося чи мало дізнатися про вихід учасника, воно зобов`язане повідомити такому колишньому учаснику вартість його частки, надати обґрунтований розрахунок та копії документів, необхідних для розрахунку. Вартість частки учасника визначається станом на день, що передував дню подання учасником відповідної заяви у порядку, передбаченому Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" (ч.6 ст.24 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю»).

Відповідно до ч.7 ст.24 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» товариство зобов`язане протягом одного року з дня, коли воно дізналося чи мало дізнатися про вихід учасника, виплатити такому колишньому учаснику вартість його частки. Статутом товариства, що діє на момент виходу учасника, може встановлюватися інший строк для здійснення такої виплати.

Статтею 599 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Приписами ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З врахуванням наведеного суд зазначає про доведеність позивачем обставини його виходу зі складу учасників Товариства 24.12.2019, а відтак, виникнення у відповідача обов`язку виплатити позивачу вартість його частки в статутному капіталі Товариства у зв`язку із виходом в розмірі 2 091 700,50 грн. протягом одного року з дати виходу по 24.12.2020 включно.

При цьому, відповідачем не доведено обставини встановлення в статуті Товариства іншого строку на виплату колишньому учаснику вартості його частки.

З врахуванням встановлених судом обставин часткової виплати відповідачем позивачу вартості його частки в статутному капіталі Товариства в розмірі 100 000 грн суд зазначає про доведеність позивачем обставини існування станом на час звернення ОСОБА_1 із позовною заявою до господарського суду простроченого боргу Товариства перед позивачем в розмірі 1 991 700,50 грн. Відтак права позивача, за захистом яких він звернувся до суду, порушені та підлягають захисту судом.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що в процесі розгляду справи відповідачем погашено частину заборгованості перед позивачем в розмірі 22 250,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями №1715 від 29.12.2021 на суму 8 700,00 грн та №1352 від 13.12.2021 на суму 13 550,00 грн.

Приписами п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України унормовано, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

З урахуванням викладеного та враховуючи, що Товариство сплатило частину основної суми боргу в розмірі 22 250,00 грн, що підтверджується відповідними доказами, суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі в цій частині на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України за відсутністю предмету спору.

Згідно з ч. 3 ст. 231 ГПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Доказів оплати решти суми боргу у розмірі 1 969 450,50 грн відповідач суду не надав.

З підстав наведеного суд дійшов висновків про вмотивованість та обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 1 969 450,50 грн. суми заборгованості з виплати відповідачем позивачу вартості частки позивача в статутному капіталі Товариства у зв`язку із виходом позивача із складу учасників відповідача, оскільки предмет спору в частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 22 250,00 грн. боргу припинив своє існування після відкриття провадження у справі, що має наслідком закриття провадження у справі в цій частині позовних вимог на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України у зв`язку із відсутністю предмета спору.

Позов підлягає до часткового задоволення.

У відповідності до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Поряд з цим, відповідно до частини 9 статті 129 ГПК України, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Зважаючи на викладене судовий збір покладається на відповідача повністю, оскільки внаслідок дій останнього, що полягали у несвоєчасній сплаті заборгованості, спір подано на розгляд господарського суду.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 129, 231, 236, 237, 238, 240, 241, Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хлібодар" про стягнення 1 991 700,50 грн заборгованості з виплати вартості частки у статутному капіталі задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Хлібодар" (33009, Рівненська обл., місто Рівне, вул. Біла, будинок 35, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 1 969 450 (один мільйон дев`ятсот шістдесят дев`ять тисяч чотириста п`ятдесят) грн 50 коп. заборгованості з виплати вартості частки у статутному капіталі та 29 875 (двадцять дев`ять тисяч вісімсот сімдесят п`ять) грн 51 коп. судового збору.

3. Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

4. Провадження у справі в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Хлібодар" на користь ОСОБА_1 22 250,00 грн заборгованості з виплати вартості частки у статутному капіталі закрити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення Господарського суду Рівненської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Північно-Західного апеляційного господарського суду в порядку встановленому ст.ст. 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 21.01.2022.

Веб адреса сторінки на офіційному веб порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається - http://rv.arbitr.gov.ua.

Суддя І.О. Пашкевич