СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2022 року м. Харків Справа № 913/567/19(913/452/21)

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Ільїн О.В., суддя Гетьман Р.А., суддя Хачатрян В.С.

за участю секретаря судового засідання Ярош В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №3315Л/1) на рішення Господарського суду Луганської області від 28 вересня 2021 року (суддя Яресько Б.В., повний текст складено 05.10.2021 р.) у справі №913/567/19(913/452/21)

за позовом ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об`єднання"

про визнання недійсним і скасування наказу про припинення трудового договору,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Господарського суду Луганської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об`єднання" (відповідач), згідно з якою просив суд визнати трудовий договір, укладений 13 січня 2015 року між відповідачем та позивачем недійсним в частині визначення строку дії та таким, що є безстроковим і укладеним на невизначений строк; визнати незаконним та скасувати наказ відповідача від 24 грудня 2020 року №71к-02 про звільнення позивача з посади заступника директора з захисту активів відповідача з 31.12.2020 р.; поновити позивача на посаді заступника директора з захисту активів відповідача з 01.01.2021 р.; стягнути з відповідача на користь позивача: щомісячну премію за грудень 2020 року у сумі 4872,00 грн., щорічну премію за 2020 рік в сумі 81849,60 грн., середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 01.01.2020 р. по дату прийняття судового рішення у справі, моральну шкоду в сумі 20000,00 грн.

Позовна заява обґрунтована тим, що наказом ТОВ "Луганське енергетичне об`єднання" №71к-02 від 24.12.2020 р. позивача незаконно звільнено з посади заступника директора з захисту активів за пунктом 2 статті 36 Кодексу законів про працю України з 31 грудня 2020 року, у зв`язку із закінченням строку трудового договору з порушенням.

При цьому позивач зазначив, що оскільки трудовий договір переукладався декілька разів, то в силу ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України, він вважається таким, що укладений на невизначений строк, у зв`язку з чим звільнення його з підстав закінчення дії трудового строкового договору за п. 2 ст. 36 КЗпП слід вважати безпідставним, та таким, що суперечить закону.

Крім цього, позивач зазначив, що в порушення ч. 3 статті 40 КЗпП України його звільнення відбулось в період тимчасової непрацездатності, що свідчить про незаконність наказу ТОВ "Луганське енергетичне об`єднання" №71к-02 від 24.12.2020 р. та наявність підстав для його скасування.

Також, позивач посилається на те, що в порушення вимог статей 47,83, ч. 1 статті 116 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про відпустки», в день звільнення і до теперішнього часу, відповідачем не надано позивачу копії наказу про звільнення, не видано трудової книжки та не проведено з позивачем остаточного розрахунку при звільненні, зокрема, не виплачено грошову компенсацію за дні невикористаної щорічної відпустки.За невиплату звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП України та за затримку видачі звільненому працівникові трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу статтями 117,235 КЗпП України передбачена відповідальність роботодавця у вигляді стягнення з нього на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Крім цього, позивач зазначив, що в порушення п. 4 додатку № 1 від 03.02.2020 до трудового договору від 13.01.2015 йому не виплачено річну премію в 2020 році.

Позивач стверджує, що зазначеними порушеннями його трудових прав йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює в 20 000 грн.

Рішенням Господарського суду Луганської області від 28 вересня 2021 року (суддя Яресько Б.В., повний текст складено 05.10.2021) у справі №913/567/19(913/452/21) у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об`єднання" про визнання недійсним і скасування наказу про припинення трудового договору, визнання недійсним запису про звільнення у трудовій книжці, визнання трудового договору укладеним безстроково, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовлено повністю.

В обгрунтування висновку про відмову в позові суд послався на те, що відповідач правомірно видав наказ №71к-02 про звільнення позивача з посади заступника директора з захисту активів 31.12.2020 р. у зв`язку із закінченням строку трудового договору на підставі п.2 ст. 36 КЗпП, оскільки в даному випадку трудовий договір від 13.01.2015 не переукладався, обидві сторони добровільно під час його дії змінювали строк його дії, внаслідок чого трудовий договір від 13.01.2015 діяв з 13.01.2015 до 31.12.2020, в той час як підставами припинення трудового договору, зокрема, є: закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23 КЗпП України), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення (пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України).

Також, суд зазначив, що звільнення працівника у зв`язку із закінченням трудового договору можливе як у період тимчасової непрацездатності, так і в період перебування його у відпустці, оскільки звільнення здійснюється не з ініціативи роботодавця, а є наслідком закінчення строку дії договору.

У рішенні суд зазначив, що у зв`язку зі звільненням позивача у відповідності до п. 2 ст. 36 КЗпП України, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 47 КЗпП України щодо видачі в день звільнення копії наказу та трудової книжки. Відповідач в повному обсязі здійснив розрахунок з відповідачем з врахуванням 15 днів невикористаної відпустки, що підтверджується розрахунковим листком за грудень 2020 року.

Оскільки умовами трудового договору від 13.01.2015 р. була передбачена можливість виплати позивачу щомісячної та річної премії як право відповідача, вимога відповідача про стягнення премії за зазначені в позовній заяві періоди є необґрунтованою.

З врахуванням правомірності дій відповідача вимога позивача щодо стягнення моральної шкоди є необґрунтованою.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить його скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається, зокрема, на те, що :

-судом першої інстанції не встановлено наявності підстав , передбачених ч. 2 статті 23 КЗпП для укладення між сторонами строкового трудового договору , а також неможливості укладення трудового договору на невизначений строк та не враховано. що відповідачем не надано суду доказів того, що посада заступника директора з захисту активів мала тимчасовий характер , а позивача було прийнято на цю посаду на час відсутності основного працівника, в той час як за змістом наведеної норми, трудовий договір на невизначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, а укладення трудового договору за відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку і такий договір вважається укладеним на невизначений строк від часу його укладення , незважаючи на обставини щодо його переукладення на інший строк;

-суд дійшов помилкового висновку про відсутність передбачених ч. 2 статті 39-1 КЗпП підстав вважати спірний договір таким , що укладений на невизначений строк, через те, що він не переукладався, оскільки сторонами укладались додаткові угоди до Договору про продовження його строку, що є одним із способів переукладення договору, який може відбуватись як у спосіб поновленняи договору , коли новий договір не укладається, так і шляхом укладення договору на новий строк, коли укладається новий договір.Разом з тим, правило, зазначене в частині другої статті 23 КЗпП України, яке передбачає набуття строковим договором характеру безстрокового за умови його переукладення один чи декілька разів , не поширюється на випадки, передбачені ч. 2 статті 23 КЗпП України, яка містить вичерпний перелік випадків, коди допускається укладення строкового трудового договору, під які спірний трудовий договір не підпадає.Оскільки трудовий договір від 13.01.2015, за яким позивач працював у відповідача переукладався декілька разів, у зв`язку з чим в силу ч. 2 статті 39 КЗпП вважається таким, що укладений на невизначений строк, звільнення відповідачаем позивача з роботи за наказом від 24.12.2020 № 71к-02 з підстав закінчення дії строкового договору за п. 2 ст. 36 КЗпП є незаконним, що свідчить про наявність підстав для визнання цього наказу незаконним і таким, що підлягає скасуванню;

-висновок суду щодо того, що звільнення працівника у зв`язку із закінченням трудового договору можливе як у період тимчасової непрацездатності, так і в період перебування його у відпустці, оскільки звільнення здійснюється не з ініціативи роботодавця, а є наслідком закінчення строку дії договору, суперечить положенням ст. 40 КЗпП , а тому звільнення позивача спірним наказом у період його непрацездатності є самостійною та достатньою підставою для визнання такого наказу незаконним та його скасування.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 17.11.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Луганської області від 28 вересня 2021 року у справі №913/567/19(913/452/21). Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу. Призначено справу №913/567/19(913/452/21) до розгляду на 01 грудня 2021 р. об 11:30 годині.

Через канцелярію суду ТОВ "Луганське енергетичне об`єднання" надіслало відзив на апеляційну скаргу, в якому просило рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу - без задоволення.

У судовому засіданні 01.12.2021 за клопотанням позивача в судовому засіданні оголошено перерву до 15.12.2021.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 15.12.2021 в судовому засіданні оголошено перерву до 24.01.2022 р. до 10:30 год.

У судове засідання 29.11.2021 року з`явився представник відповідача Григор`єв О.М.

Позивач у засідання не з`явився.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,13.01.2015 р. між сторонами по справі був укладений трудовий договір строком з 13.01.2015 року по 13.04.2015 р.

Позивачем було видано наказ № 02к-01 від 13.01.2015 р. про прийняття на роботу з 13.01.2015 р. по 13.04.2015 р. на посаду заступника директора з захисту активів дирекції з захисту активів на час відсутності Шкурата А.В.

08.04.2015 р. сторони уклали додаткову угоду, якою змінили умови договору в частині його строку на з 13.01.2015 року по 13.04.2016 р.

13.04.2016 р. сторони уклали додаткову угоду, якою змінили умови договору в частині його строку на з 13.01.2015 року по 13.04.2017 р.

04.04.2017 р. сторони уклали додаткову угоду, якою змінили умови договору в частині його строку на з 13.01.2015 року по 12.07.2017 р.

10.07.2017 р. сторони уклали додаткову угоду, якою змінили умови договору в частині його строку на з 13.01.2015 року по 12.10.2017 р.

09.10.2017 р. сторони уклали додаткову угоду, якою змінили умови договору в частині його строку на з 13.01.2015 року по 12.01.2018 р.

04.04.2018 р. сторони уклали додаткову угоду, якою змінили умови договору в частині його строку на з 13.01.2015 року по 11.07.2018 р.

10.07.2018 р. сторони уклали додаткову угоду, якою змінили умови договору в частині його строку на з 13.01.2015 року по 10.10.2018 р.

02.10.2018 р. сторони уклали додаткову угоду, якою змінили умови договору в частині його строку на з 13.01.2015 року по 09.01.2019 р.

12.12.2018 р. сторони уклали додаткову угоду про доповнення умов договору щодо прав та обов`язків сторін.

24.12.2018 р. сторони уклали додаткову угоду, якою змінили умови договору в частині його строку на з 13.01.2015 року по 09.04.2019 р.

08.04.2019 р. сторони уклали додаткову угоду, якою змінили умови договору в частині його строку на з 13.01.2015 року по 09.07.2019 р.

25.06.2019 р. сторони уклали додаткову угоду, якою змінили умови договору в частині його строку на з 13.01.2015 року по 09.07.2020 р.

30.06.2020 р. сторони уклали додаткову угоду, якою змінили умови договору в частині його строку на з 13.01.2015 року по 31.12.2021 р.

Таким чином, сторонами з врахуванням умов додаткових угод, був укладений 13.01.2015 р. трудовий договір на строк з 13.01.2015 року по 31.12.2021 р.

Згідно з додатком № 1 до трудового договору від 13.01.2015 р. від 03.02.2020 р. позивачу виплачується заробітна плата у розмірі, що після сплати всіх податків та інших обов`язкових платежів становить 11368 грн. 00 коп.

Відповідно до п. 3 додатку додатково може виплачуватися місячна премія у розмірі, що після сплати всіх податків та інших обов`язкових платежів не перевищує 4872 грн. 00 коп.

Пунктом 4 додатку передбачено, що додатково може бути виплачена річна премія. Виплата річної премії та її розмір залежать від виконання товариством основних техніко-економічних показників, визначених у затвердженому бюджеті товариства на відповідній період. Річна премія нараховується за результатами діяльності товариства за календарний рік і може складати до 60% дванадцяти місячних заробітних плат працівника.

Тобто, виплата працівнику річної премії передбачено як право відповідача.

16.11.2020 р. наказом відповідача № 2022к-03 позивачу була надана відпустка з 17.12.2020 р. по 18.12.2020 р. включно.

Згідно з листком непрацездатності АЛД № 009094 у період з 16.12.2021 р. по 15.01.2021 р. позивач був тимчасово непрацездатний.

24.12.2020 р. відповідачем був виданий наказ № 71к-02 про звільнення позивача з посади заступника директора з захисту активів 31.12.2020 у зв`язку із закінченням строку трудового договору на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України.

Позивач листом №01-23/2/910 від 31.12.2020 р. запропонував позивачу отримати трудову книжку за адресою Луганська область, м. Старобільськ, вул. Горького 123, каб. № 29.

13.01.2021 р. відповідач повторно запропонував позивачу отримати трудову книжку, або надати письмову згоду на направлення її поштою.

16.01.2021 р. позивач звернувся до відповідача із заявою про відшкодування коштів за листком непрацездатності АЛД № 009094

Листом від 16.01.2021 р. № 01-23/2/58 відповідач повідомив позивача про те, що 31.12.2020 йому були виплачені розрахункові кошти у зв`язку зі звільненням, без урахування листка непрацездатності, кошти за який були виплачені за перші 5 днів після його отримання 16.01.2021 р. Позивачу були надані розрахункові листки за грудень 2020 року та січень 2021 року.

Як зазначено вище, предмет позову у даній справі складають вимоги про:

- визнання трудового договору, укладеного 13 січня 2015 року між відповідачем та позивачем недійсним в частині визначення строку дії та таким, що є безстроковим і укладеним на невизначений строк;

- визнання незаконним та скасування наказу відповідача від 24 грудня 2020 року №71к-02 про звільнення позивача з посади заступника директора із захисту активів відповідача з 31.12.2020 р.;

- поновлення позивача на посаді заступника директора з захисту активів відповідача з 01.01.2021 р.;

- стягнення з відповідача на користь позивача: щомісячної премії за грудень 2020 року у сумі 4872,00 грн., щорічної премії за 2020 рік в сумі 81849,60 грн., середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 01.01.2020 р. по дату прийняття судового рішення у справі, моральної шкоди в сумі 20000,00 грн., розмір якої позивач визначає з урахуванням характеру, обсягу та тривалістю душевних страждань, та виходячи з засад справедливості та розумності.

Відповідач позов не визнає в повному обсязі, посилаючись на те, що позивач був звільнений у зв`язку із закінченням строку трудового договору. Відповідачем не порушені його права та інтереси. Звільнення працівника у зв`язку із закінченням трудового договору можливе як у період тимчасової непрацездатності, так і в період перебування його у відпустці, оскільки звільнення здійснюється не з ініціативи роботодавця, а є наслідком закінчення строку дії договору. За таких обставин, на думку відповідача, наказ від 24.12.2020 р. № 71к-02 є законним і відсутні підстави для поновлення позивача на роботі. У зв`язку зі звільненням позивача у відповідності до п. 2 ст. 36 КЗпП України, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 47 КЗпП України щодо видачі в день звільнення копії наказу та трудової книжки. Згідно з нормами Інструкції № 58 відповідач пропонував позивачу отримати трудову книжку, але він на цей час не скористався цією можливістю.Згідно з розрахунковим листком за грудень 2020 р. відповідач виплатив позивачу компенсацію за 15 днів відпустки " 12 Комп отп 177 13 8552,70 12 Отпускн 344 2 1315,80".За листком непрацездатності відповідач в січні 2021 р. оплатив позивачу перших п`яти днів тимчасової непрацездатності згідно з листком непрацездатності від 16.12.2020 р. АЛД 009094 у зв`язку з тим, що згідно з п. 2 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам та організаціям Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження (постанова КМУ № 595 від 07.11.2014 р.), видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування здійснюються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади.Згідно положень п. 3,4 додатку № 1 від 03.02.2020 р. до трудового договору від 13.01.2015 р. виплата місячної та річної премії є правом відповідача. Генеральним директором відповідача не приймалися накази про преміювання позивача за вказані періоди.

Стосовно вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 20000 грн. 00 коп., то відповідач зазначає, що позивачем не надано жодних доказів на обґрунтування характеру так обсягу страждань позивача.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи, колегія суддів не погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу відповідача від 24 грудня 2020 року №71к-02 про звільнення позивача з посади заступника директора з захисту активів відповідача з 31.12.2020 р. та частково не погоджується з висновком про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди, з наступних мотивів.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (частина перша статті 21 КЗпП України).

Статтею 23 КЗпП України визначено, що трудовий договір може бути:

1) безстроковим, що укладається на невизначений строк;

2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін;

3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункт 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Якщо ж строковий трудовий договір укладено всупереч правилам статті 23 КЗпП України, то умова про строк є незаконною. Трудовий договір у такому разі вважається укладеним на невизначений строк, і він не може бути припинений у зв`язку із закінченням строку.

Оскільки згідно з ч.2 ст.23 КЗпП трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути

встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання,

або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших

випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового

договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є

підставою вважати його укладеним на невизначений строк.

Разом з цим, відповідно до ст. 39-1 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору (ч. ч. 2,3 ст.23 КЗпП України) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених ч.2ст.23 КЗпП України, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Колегія суддів погоджується з доводами скаржника щодо того, що судом першої інстанції не встановлено наявності підстав , передбачених ч. 2 статті 23 КЗпП для укладення між сторонами строкового трудового договору, а також неможливості укладення трудового договору на невизначений строк.Зокрема, судом першої інстанції не враховано, що в матеріалах справи відсутні та відповідачем не надано суду доказів того, що посада заступника директора з захисту активів мала тимчасовий характер, а позивача було прийнято на цю посаду на час відсутності основного працівника, в той час як за змістом наведеної норми, трудовий договір на невизначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання , або інтересів працівника, а в разі укладення трудового договору за відсутності зазначених умов, такий договір вважається укладеним на невизначений строк від часу його укладення.

Також суд дійшов помилкового висновку про відсутність передбачених ч. 2 статті 39-1 КЗпП підстав вважати спірний договір таким, що укладений на невизначений строк, помилково пославшись на те, що він не переукладався, оскільки, як зазначено вище, сторонами укладались додаткові угоди до Договору про продовження його строку , що є одним із способів переукладення договору, який може відбуватись як у спосіб поновлення договору , коли новий договір не укладається, так і шляхом укладення договору на новий строк, коли укладається новий договір.

Оскільки спірний трудовий договір від 13.01.2015, за яким позивач працював у відповідача переукладався декілька разів, у зв`язку з чим в силу ч. 2 статті 39 КЗпП вважається таким, що укладений на невизначений строк,звільнення відповідачаем позивача з роботи за наказом від 24.12.2020 № 71к-02 з підстав закінчення дії строкового договору за п. 2 ст. 36 КЗпП є незаконним, що свідчить про наявність підстав для визнання цього наказу незаконним і таким, що підлягає скасуванню.

Крім цього, про незаконність звільнення позивача за наведеним наказом відповідача свідчить також те, що таке звільнення відбулось 24.12.2020 -в період тимчасової непрацездатності позивача, оскільки, як зазначено вище, згідно з листком непрацездатності АЛД № 009094 у період з 16.12.2021 р. по 15.01.2021 р. позивач був тимчасово непрацездатній.

Частиною 4 статті 40 КЗпП передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

За змістом наведеної імперативної норми, нею встановлено заборону на звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності та встановлено виключеня щодо поширення цієї заборони лише для випадків:нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності та повної ліквідації підприємства, установи, організації та не встановлено виключень щодо звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору, а тому висновок суду щодо того, що звільнення працівника у зв`язку із закінченням трудового договору можливе як у період тимчасової непрацездатності, так і в період перебування його у відпустці, суперечить статті 40 КЗпП України

Разом з цим, як зазначено вище, в даному випадку спірний трудовий договір слід вважати укладеним на невизначений строк, а тому у відповідача були відсутні підстави для звільнення позивача з підстав закінчення строку трудового договору, а здійснення такого звільнення в період тимчасової непрацездатності позивача, всупереч прямій забороні, встановленій статтею 40 КЗпП додатково підтверджує наявність підстав для визнання незаконним та скасуванні наказу ТОВ «ЛЕО» від 24.12.2020 № 71к-02 про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора із захисту активів ТОВ «ЛЕО» з 31.12.2020.

Таким чином, позовна вимога про визнання незаконним та скасування наказу ТОВ «ЛЕО» від 24.12.2020 № 71к-02 про звільнення ОСОБА_1 , з посади заступника директора із захисту активів ТОВ «ЛЕО» з 31.12.2020 є обгрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, а висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для її задоволення зроблено внаслідок неправильного застосування норм матеріального права..

Щодо позовних вимог про визнання трудового договору, укладеного 13 січня 2015 року між відповідачем та позивачем недійсним в частині визначення строку дії, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для їх задоволення, зважаюч на наступне.

Частиною 1 статті 9 Цивільного кодексу України передбачено, що положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Відповідно до частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання і момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 9 КЗпП України визначено, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Враховуючи, що відповідно до статті 21 КЗпП України предметом трудового договору (контракту) є праця (трудова функція) особи, яка є об`єктом саме трудових правовідносин, які повною мірою врегульовані трудовим законодавством (зокрема статтями 3, 7, 9, 91 , 44 КЗпП України) положення ЦК України щодо умов дійсності правочину та правових наслідків недійсності правочину не підлягають застосуванню для регулювання суспільних відносин, які виникають у зв`язку з укладенням трудового договору (контракту).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 06. 2015 року у справі № 6-530цс15 та постанові Верховного Суду від 22.05.2019 у справі № 757/49315/16-ц.

Щодо позовних вимог про стягненя з відповідача на користь позивача щомісячної премії за грудень 2020 року у сумі 4872,00 грн. та щорічної премії за 2020 рік в сумі 81849,60 грн.,колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про відсутність підстав для їх задоволення, оскільки умовами трудового договору від 13.01.2015 р. була передбачена можливість виплати позивачу щомісячної та річної премії як право відповідача, а тому вимога відповідача про стягнення премії за зазначені в позовній заяві періоди є необґрунтованою.

Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 01.01.2020 р. по дату прийняття судового рішення у справі, колегія суддів зазначає, що ці вимоги ґрунтуються на порушенні відповідачем вимог статей 47,83, ч. 1 статті 116 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про відпустки», які встановлюють обов`язок роботодавця у разі звільнення працівника надати йому копію наказу про звільнення та трудової книжки, в той час як зазначено вище, звільнення позивача на підставі наказу ТОВ «ЛЕО» від 24.12.2020 № 71к-02 відбулось незаконно, а тому цей наказ підлягає визнанню незаконним та скасуванню, й відповідно, у відповідача не виникає зазначених обов`язків.

Те саме також стосується вимог про виплату позивачеві щомісячної та річної премії

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, колегія суддів дійшла висновку про їх часткове задовлення,зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Статтею 1167 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом цієї норми підставою відповідальності у виглді стягнння моральної шкоди є протиправне шкідливе винне діяння особи, яка завдала шкоду. Для відшкодування завданої шкоди необхідно довести такі факти як неправомірність поведінки особи; вина , наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Наявність всіх вищезазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Суд вважає, що позивачем доведено факти протиправної поведінки відповідача, заподіяння позивачеві цим моральної шкоди, оскільки внаслідок незаконного звільнення за оспорюваним наказом було порушено його законне право на працю, звільнення відбулося під час його тимчасової непрацездатності до закінчення встановленого граничного строку лікування, що призвело до вжиття додаткових зусиль позивачем для налагодження свого життя, відшукання інших джерел для свого існування, тобто порушення його законних прав призвели до моральних страждань, які є у причинному зв`язку з його звільненням.

При визначені розміру моральної шкоди, суд вважає в цій частині підлягає задоволенню частково, та виходячи з вимог розумності і справедливості, приходить до висновку визначити відшкодування заподіяної моральної шкоди на суму 5000 гривень.

Керуючись статтями 270, 271, п. 2 ч. 1 ст. 275, п. 4 ч. 1 ст. 277, 282, 283, 284 ГПК України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Луганської області від 28 вересня 2021 року у справі №913/567/19(913/452/21) скасувати в частині відмови у визнанні незаконним та скасуванні наказу Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об`єднання" від 24.12.2020 № 71к-02 про звільнення ОСОБА_1 , з посади заступника директора із захисту активів Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об`єднання" з 31.12.2020.

Прийняти в цій частині нове рішення, яким визнати незаконним та скасувати наказ Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об`єднання" від 24.12.2020 № 71к-02 про звільнення ОСОБА_1 , з посади заступника директора із захисту активів Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об`єднання" з 31.12.2020.

Рішення Господарського суду Луганської області від 28 вересня 2021 року у справі №913/567/19(913/452/21) скасувати в частині відмови у стягненні з Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об`єднання" на користь ОСОБА_1 , моральної шкоди в сумі 20000 грн.

Прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об`єднання" на користь ОСОБА_1 , 5000 грн. моральної шкоди.

В іншій частині рішення Господарського суду Луганської області від 28 вересня 2021 року у справі №913/567/19(913/452/21) залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки касаційного оскарження передбачено ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 31.01.2022 року.

Головуючий суддя Ільїн О.В.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Хачатрян В.С.