номер провадження справи 27/212/21
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2022 Справа № 908/3314/21

м. Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі судді Дроздової Світлани Сергіївни, при секретарі судового засідання Хрипко О.О., розглянувши матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю ГЕТМАНГЛОБАЛ (49008 м. Дніпро, вул. Дмитра Кедріна, 44, офіс 4, ідентифікаційний код юридичної особи 34735259)

до відповідача: Приватного акціонерного товариства ПРОСТО-страхування (04050 м. Київ, вул. Герцена, 10, ідентифікаційний код юридичної особи 24745673)

про стягнення 303 685 грн. 54 коп.

за участю

представника позивача: Архипов А.С., дов № 1119 від 15.07.2021

представник відповідача: не з`явився

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю ГЕТМАНГЛОБАЛ звернувся до Господарського суду Запорізької області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства ПРОСТО-страхування про стягнення 289 500 грн. 70 коп. страхового відшкодування, 2 364 грн. 62 коп. пені, 9 876 грн. 67 коп. інфляційних втрат, 1 943 грн. 55 коп. 3 % річних.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.11.2021 здійснено автоматизований розподіл позовної заяви між суддями, присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 908/3314/21 та визначено до розгляду судді Дроздовій С.С.

Ухвалою суду від 22.11.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/3314/21, присвоєно справі номер провадження 27/212/21.

Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження на 20.12.2021.

Ухвалою суду від 20.12.2021, відповідно до ст. 216 ГПК України, розгляд справи відкладався на 18.01.2022.

У судовому засіданні 18.01.2022 справу розглянуто, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до ст. 222 Господарського процесуального кодексу України здійснювалося повне фіксування судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Запис розгляду судової справи здійснюється за допомогою технічних засобів, а саме на комплексі Акорд.

Суддею оголошено, яка справа розглядається, склад суду, та роз`яснено представнику позивача, який прибув судове засідання, його права, у тому числі право заявляти відводи.

Відводів складу суду не заявлено.

Представник позивача підтримав позовні вимоги на підставах викладених у позовній заяві. Просив суд стягнути з відповідача 289 500 грн. 70 коп. страхового відшкодування, 2 364 грн. 62 коп. пені, 9 876 грн. 67 коп. інфляційних втрат, 1 943 грн. 55 коп. 3 % річних.

Відповідач 17.01.2022 надіслав на електронну пошту суду заяву про відкладення розгляду справи на іншу дату та час, у зв`язку з завантаженістю уповноваженого представника відповідача, адвоката Синюка С.Л., а також відсутністю уповноваженого представника відповідача у місті Запоріжжі.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) господарського судочинства відповідно до п. 10 ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

Відповідно до ч. 2 ст. 252 ГПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своєї позиції по справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви про відкладення розгляду справи на іншу дату.

Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, на підставах викладених у відзиві вих. № 1094-145229/148475/151014 від 15.12.2021, позовні вимоги вважає безпідставними та необґрунтованими. Просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Позивач надав відповідь на відзив.

Згідно ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Реалізація норми ст. 81 Господарського процесуального кодексу України щодо витребування господарським судом документів і матеріалів, необхідних для вирішення спору, безпосередньо залежить від суб`єктивної реалізації сторонами їх диспозитивного права витребовувати через суд докази.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне та обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Згідно з положеннями ст. 236 ГПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Від повноти встановлення відповідних обставин справи та правильної оцінки доказів залежить обґрунтованість висновків суду при ухваленні судом рішення по суті спору. При цьому, суд в кожному випадку повинен навести мотиви через які він приймає одні докази та відхиляє інші.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що положеннями п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з засад судочинства визначено змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарський суд вважає, що судом, в межах наданих повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за можливе розглядати справу за наявними у справі документами, за відсутністю відповідача.

Розглянувши матеріали справи та фактичні обставини справи, суд

УСТАНОВИВ:

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

10.04.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю ГЕТМАНГЛОБАЛ та Приватним акціонерним товариством ПРОСТО-страхування укладено договір добровільного страхування майнових інтересів власника автомобіля РКS № 2000643. За умовами укладеного договору відповідачем прийнято під страховий захист автомобіль Hyundai Sonata державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2011 року випуску.

Договір від відповідача укладався Запорізькою філією (Підрозділ Страховика Запорізька філія Контактна особа ОСОБА_1 (4303686). Даний код зазначено і в якості коду агента, яким було підписано договір від відповідача.

Умовами п. 2.1 розділу 2 Загальні умови Договору передбачено, що предметом цього Договору є майнові інтереси Страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України, пов`язані з:

- володінням та/або користуванням, та/або розпорядженням транспортним засобом (надалі ТЗ), дані якого вказані в п. 1.4 цього Договору;

- володінням та/або користуванням, та/або розпорядженням додатковим обладнанням (надалі ДО), дані якого вказані в п. 1.5 цього Договору;

- відшкодування шкоди, завданої життю, здоров`ю та/або майну третіх осіб внаслідок ДТП, що сталася з вини водія ТЗ, вказаного в п. 1.4, 1.6 цього Договору.

Згідно з п. 1.10 укладеного Договору, страхова компанія взяла на себе зобов`язання відшкодувати страхувальнику збитки, що виникли протягом строку дії Договору страхування в разі пошкодження, в межах страхової суми, що становить 182000,00 грн.

Відповідно до п. п. 1.8., 1.8.1 укладеного Договору виплати страхового відшкодування у разі пошкодження автомобіля проводяться без урахування амортизаційного зносу.

Згідно з п. 1.13 Договору розмір безумовної франшизи при пошкодженні автомобіля, становить 2% від страхової суми.

Тобто, страхова компанія при настанні страхового випадку ДТП повинна здійснити страхові відшкодування у розмірі збитків спричинених страховим випадком у межах страхової суми за вирахуванням 2% франшизи.

За час дії укладеного договору із застрахованим автомобілем відбулося три страхових випадки.

04.06.2020 відбувся перший страховий випадок, при якому на застрахованому автомобілі Hyundai Sonata державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , виявлено пошкодженим. Подія відбулася у місті Дніпро на вулиці Панікахи, 15.

04.06.2020 про подію письмово повідомлено страховика відповідно до умов укладеного договору.

З метою визначення розміру понесених матеріальних збитків, завданих в результаті ДТП, а також ремонту автомобілю, позивач звернувся до СТО фізичної особи-підприємця Шиліна Євгена Володимировича. У результаті отримано рахунок № 9576/05/06/20 від 05 червня 2020 року, на суму 20 100 грн. 00 коп.

Представником Страховика Ярмолюком В.В. 09.06.2020 автомобіль було оглянуто та про що було складено акт огляду транспортного засобу.

Також, після проведення відновлювального ремонту складено акт виконаних робіт № 9576/05/06/20 від 31.07.2020.

04.09.2020 позивачем було подано Страховику заяву на виплату страхового відшкодування на суму 20 100 грн. 00 коп.

29.10.2020 відбувся другий страховий випадок, при якому застрахований автомобіль, було пошкоджено в результаті дорожньо-транспортної пригоди. Подія відбулася у місті Дніпро на перехресті вулиць Панікахи та Тополіної, де із застрахованим автомобілем Hyundai Sonata державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 зіткнувся автомобіль Міtsubisi д.н.з. НОМЕР_2 . Внаслідок зіткнення застрахований автомобіль Hyundai Sonata державний реєстраційний номер НОМЕР_1 отримав пошкодження.

29.10.2020 р. про подію письмово повідомлено страховика відповідно до умов укладеного договору.

З метою визначення розміру понесених матеріальних збитків, завданих в результаті ДТП, а також ремонту автомобілю, позивач звернувся до СТО фізичної особи-підприємця Шиліна Євгена Володимировича.

У результаті отримано рахунок № 9576/02/11/20 від 02.11.2020 на суму 161 508 грн. 00 коп.

19.11.2020 автомобіль оглядався представником Страховика Ярмолюком В.В., про що складено акт огляду транспортного засобу.

Після проведення відновлювального ремонту складено акт виконаних робіт № 9576/02/11/20 від 09.12.2020.

28.12.2020 позивачем було подано відповідачу заяву на виплату страхового відшкодування на суму 161 508 грн. 00 коп.

28.02.2021 відбувся третій страховий випадок, при якому застрахований автомобіль Hyundai Sonata державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , було пошкоджено в результаті дорожньо-транспортної пригоди. ОСОБА_2 керуючи застрахованим автомобілем Hyundai Sonata державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись у місті Дніпро на перехресті вул. Троїцької та вул. І. Сікорського, при виїзді на нерегульоване перехресті з вул. І. Сікорського, не надав переваги в русі автомобілю марки «Nissan Leaf», д.н.з. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_3 , який рухався по головній дорозі та скоїв з ним зіткнення. Внаслідок ДТП отримав пошкодження застрахований автомобіль.

На місце прибув інспектор поліції, який склав за фактом ДТП відповідні матеріали

14.04.2021 Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за ДТП від 28.02.2021.

02.03.2021 про подію позивачем повідомлено відповідача, відповідно до умов укладеного договору (позивачем додано до позовної заяви роздруківку з електронної адреси позивача про переписку з відповідачем за 02.03.2021 та копію фіскального чеку про направлення відповідачу рекомендованого листа № 895 від 03.02.2021, а також копію роздруківки з сайту Укрпошти про отримання цього листа відповідачем).

15.03.2021, з метою визначення розміру понесених матеріальних збитків, завданих в результаті ДТП, проведено експертизу, результатом якої є висновок № 8240 (копію додано), згідно якого вартість матеріального збитку, нанесеного власнику автомобілю Hyundai Sonata державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_4 , пошкодженого у наслідок від ДТП, становить 113 800 грн. 87 коп.

З метою ремонту автомобіля, позивач звернувся до СТО фізичної особи-підприємця Шиліна Євгена Володимировича. Після проведення відновлювального ремонту було складено відповідний акт виконаних робіт.

31.03.2021 страховику подано заяву на виплату страхового відшкодування на суму 113 800 грн. 87 коп. (роздруківка з електронної пошти позивача про переписку та факт надсилання документів представнику відповідача міститься в матеріалах справи).

Відповідно до п. 2.11.4.2 Страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів, як тільки стане відомо про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасної виплати страхового відшкодування Страхувальнику.

Згідно п. 2.11.4.3 договору Страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити виплату страхового відшкодування у передбачені договором строки.

Відповідно до п. 2.8.2.3 у випадку пошкодження застрахованого автомобіля виплата страхового відшкодування здійснюється протягом 20 календарних днів, починаючи з дня надання Страхувальником Страховику останнього із всіх необхідних документів визначених у п. 2.7.2.5. договору.

Позивач зазначив, що останні документи страховику щодо страхового випадку надано, але по сьогоднішній день не було повідомлено про прийняти рішення, щодо виплати страхового відшкодування та не проведено жодних виплат, що є порушенням умов укладеного договору, щодо строків виконання зобов`язань.

Неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором щодо сплати суми страхового відшкодування стало підставою для звернення позивача з позовом до суду.

Оцінивши наданы документальні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Правовідносини сторін регулюються Правилами добровільного страхування наземного транспорту (крім залізничного), Правилами добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту, Правилами добровільного страхування від нещасних випадків та умовами договору № 2000643 серії РКS, який регулює дії страхувальника та взаємовідносини сторін при настанні страхового випадку

Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивач підставою для звернення з позовом до суду зазначив неналежне виконання зобов`язань за договором № 2000643 серії РКS від 10.04.2020.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 202, ст. 205 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Частиною 1 ст. 179 ГК України встановлено, що майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Положеннями ст. 180 ГК України унормовано, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 979 ЦК України встановлено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Доказів визнання договору № 2000643 серії РКS від 10.04.2020 недійсним або розірваним в судовому порядку сторонами не надано.

З огляду на викладене слідує, що, укладаючи договір, кожна із сторін прийняла на себе певні зобов`язання щодо його виконання.

Пунктом 2.7 договору визначено дії страхувальника та взаємовідносини сторін при настанні страхового випадку, а також перелік документів, що підтверджують настання страхового випадку та розмір збитків.

Відповідно до п. 2.7.2.5 договору для отримання страхового відшкодування, крім письмового повідомлення про подію, яка має ознаки страхової, страхувальник повинен надати страховику заяву про виплату страхового відшкодування та наступні документи з нижчезазначеного переліку, які є обґрунтуванням заяви про виплату страхового відшкодування, зокрема:

1) цей Договір;

2) свідоцтво про реєстрацію ТЗ;

3) посвідчення водія відповідної категорії Водія, який керував ТЗ на момент події, яка має ознаки страхової, документи, що підтверджують законні підстави на керування ТЗ, вказаного в п. 1.4. цього договору, вказаним Водієм (такими документами можуть бути: договір оренди, лізингу, підряду, тощо);

4) документ або документи (довідки, протоколи, постанови, рішення, вироки, тощо), видані повноважним державним органом (посадовою особою), в яких зазначені:

- місце, дата, час, причини, обставини і наслідки події, дата і час надходження в зазначені органи (до посадових осіб) повідомлення про неї; опис застрахованого ТЗ (марка, модель, реєстраційний номер, номер кузову (шасі)); перелік пошкоджень і перелік його втрачених частин (при їхній утраті);

- повні імена й адреси постійного місця проживання (місця перебування) власників транспортних засобів, брали участь у події, і кожного учасника події (якщо вони встановлені), ступінь їхньої вини (якщо вина встановлена), у разі наявності у інших учасників події договорів страхування інших страховиків: серію, номер договорів страхування ОСЦПВВНТЗ, найменування та адресу страховиків;

- зміст правопорушення і прийняте по справі рішення про накладення адміністративного стягнення (у разі складання відносно особи протоколу про вчинення адміністративного правопорушення та/або притягнення (відмовив притягненні) особи до адміністративної відповідальності), або статті Кримінального кодексу України, за якими розпочате кримінальне провадження (у разі порушення кримінальної справи), інші відомості, що відповідно до норм чинного законодавства повинні бути зазначені в подібних документах:

- Поліс ОСЦПВВНТЗ або його копію ( у разі наявності) потерпілої Третьої особи;

- документи державної установи метеорологічної (сейсмологічної) служби або Державної служби України з надзвичайних ситуацій, що підтверджують відомості про характер і час дії відповідного стихійного лиха або іншого небезпечного явища природи, якщо застрахований ТЗ пошкоджений внаслідок таких явищ.

5) документ або документи, що підтверджують розмір збитку (рахунки з СТО, платіжні документи тощо).

Згідно з п. 2.7.2.7 договору страхувальник зобов`язаний до усунення (ремонту) пошкоджень, заподіяних в результаті події, що має ознаки страхової, надати страховику (його представнику) пошкоджений ТЗ для огляду, про що страховик складає Акт огляду, де фіксуються зазначені пошкодження, час і місце огляду ТЗ узгоджуються сторонами цього договору.

Пунктом 2.8.1 договору встановлено, що страхове відшкодування по ризиках НЗ, ПОШКОДЖЕННЯ, ДОДАТКОВЕ ОБЛАДНАННЯ виплачується після надання страхувальником страховику всіх необхідних документів по страховому випадку, визначених п. 2.7 цього договору, огляду пошкодженого ТЗ страховиком і складання акту огляду, визначення обставин, причин, розміру і характеру заподіяного збитку та визнання страховиком події страховим випадком. При цьому обов`язок надання документів, що обґрунтовують факт та причини настання страхового випадку і розмір збитків, покладається на страхувальника.

Як вже зазначалося про події позивач письмово повідомив страховика відповідно до умов укладеного договору.

Страховику надана вичерпна інформація про обставини подій від 04.06.2020, 29.10.2020, та 28.02.2021, представником відповідача проведено огляд перед проведенням відновлювального ремонту, надано фотографії після проведення відновлювального ремонту.

Всі необхідні документи для підтвердження настання страхового випадку були подані в строк, відповідно до умов укладеного договору страхування.

22.01.2021 (датовано 18.01.2021) позивач звертався до відповідача з листом за роз`ясненням, щодо прийнятого рішення щодо виплати страхового відшкодування (копії листа та документів про його направлення позивачем та отримання відповідачем додані до позовної заяви).

02.02.2021 за захистом своїх прав позивач звертався зі скаргою стосовно першого та другого страхових випадків до Національного банку України, як регулятора діяльності страхових компаній.

У відповіді Національного банку на скаргу стосовно першого страхового випадку зазначено, що на запит до страховика НБУ отримано відповіді, де йдеться про направлення Страховиком на адресу Страхувальника листа № 04-145229 від 04.09.2020 у якому Страховик нібито просив надати пошкоджений автомобіль для огляду, а також надати документи на підтвердження передання в оренду/прокат/лізинг транспортного засобу, а також вичерпну інформацію про останнього користувача транспортного засобу. «Страхувальник нібито не надав запитуваної інформації. У відповіді Національного банку на скаргу стосовно другого страхового випадку зазначено, що на запит до страховика НБУ отримало відповіді, де йдеться про направлення Страховиком на адресу Страхувальника листа № 04-148475 від 04.01.2021 у якому Страховик нібито просив надати пошкоджений автомобіль для огляду, а також надати документи на підтвердження передання в оренду/прокат/лізинг транспортного засобу, а також вичерпну інформацію про останнього користувача транспортного засобу. «Страхувальник нібито не надав запитуваної інформації. Зазначені листи Відповідачем не надсилалися.

У переписці електронною поштою (28.12.2020, 29.12.2020, 26.01.2021, 02.02.2021) позивач неодноразово запитував, які ще дані необхідні відповідачу для прийняття рішення по виплаті страхового відшкодування, проте відповідач ігнорував такі звернення і повідомив про бажання отримати додаткову інформацію, лише, після скарг Позивача до НБУ.

Окрім того автомобіль оглядався представником Страхувальника, про що складалися відповідні акти огляду транспортного засобу (складаються при наданні на огляд пошкоджених автомобілів).

04.03.2021 від страховика надійшов лист від 16.02.2021 вих. 04-367, відповідно до якого страховик повторно просив надати документи на підтвердження передання в оренду/прокат/лізинг транспортних засобів застрахованих за договорами».

Позивач зазначив, що страховик звертався до позивача вперше з даним листом, а не повторно, як зазначив відповідач.

Також у цьому листі зазначено «Повторно у відповідності до положень П. 2.7.2.7 Договору, просимо надати для огляду транспортні засоби, застраховані за договорами...».

Раніше страховик не звертався з проханням повторного огляду застрахованих автомобілів, тобто у листі № 04-367 від 16.02.2021, вперше було виявлене бажання, щодо повторного огляду автомобілів, у тому числі і автомобіля Hyundai Sonata державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Автомобіль оглядався представником відповідача 09.06.2020 (після першого страхового випадку), 19.11.2020 (після другого страхового випадку).

Після третього страхового випадку, автомобіль також оглянуто 09.03.2021 представником відповідача Ярмолюком В.В.

Перший страховий випадок відбувся під час стоянки припаркованого автомобіля. Страховику надана вичерпна інформація про обставини подій від 04.06.2020, 29.10.2020, та 28.02.2021, представником відповідача проведено огляд перед проведенням відновлювального ремонту, надано фотографії після проведення відновлювального ремонту. Бажання ж повторно оглянути автомобіль у Страховика виникло вже після проведення відновлювального ремонту транспортних засобів, у тому числі, автомобіля Hyundai Sonata державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

05.03.2021 вих. № 05/03 страховику направлено відповідь на лист вих. № 04-367 від 16.02.2021, щодо надання договорів оренди, прокату, лізингу застрахованих транспортних засобів.

15.03.2021 вих. №15/03 страховику було направлено відповідь на лист, вих. № 04-367 від 16.02.2021, щодо повторного огляду транспортних засобів.

Відповідачу запропоновано провести повторний огляд застрахованих автомобілів відповідно до положень п. 2.7.2.7 договору.

Позивач зазначив, що на час підготовки позову, відповідач автомобіль не оглянув.

Відповідач факт отримання наведених вище документів від позивача не спростував. Також не зазначив про прийняття рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування або про відстрочення виплати, як то передбачено п. 2.11.3.6 договору.

Умовами договору № 2000643 серії РКS від 10.04.2020 сторонами узгоджено, що будь-яка особа має право керувати застрахованим ТЗ. Пунктом 2.11.3.3 договору встановлено, що для з`ясування обставин, причин, розміру і характеру збитків, заподіяного застрахованому ТЗ, страховик має право направляти запити у відповідні компетентні органи, що можуть володіти необхідною інформацією, замовляти проведення незалежної експертизи, а також самостійно з`ясовувати причини та обставини страхового випадку.

Згідно з п. 2.11.3.4 договору страховик має право вимагати від страхувальника (вигодо набувача, водія) інформацію, необхідну для встановлення факту страхового випадку, обставин та причин його виникнення, а відповідно до п. 2.11.3.5 також має право проводити огляд та обстеження пошкодженого ТЗ.

Отже, виходячи з наведеного слідує, що у разі наявності сумнівів або недостатності доказів (наданих документів) відповідач наділений правом на вчинення дій для з`ясування та встановлення факту як настання страхового випадку так і розміру спричинених збитків, заподіяних застрахованому ТЗ внаслідок ДТП.

Аналіз наведеного свідчить про виконання страхувальником зобов`язань за договором та направлення страховику в установлені строки необхідних документів для визнання події страховим випадком та прийняття рішення про виплату суми страхового відшкодування.

Отже, страхова компанія взяла на себе зобов`язання відшкодувати страхувальнику в межах страхової суми, збитки, що виникли протягом строку дії Договору страхування в разі пошкодження застрахованого транспортного засобу внаслідок ДТП без урахування амортизаційного зносу та урахуванням франшизи у розмірі 2% від страхової суми.

Згідно до п. 1.10 договору страхування, страхова сума становить 270 000 грн. 00 коп., а розмір заподіяної шкоди внаслідок ДТП становить 289 500 грн. 70 коп. (за три страхові події). Франшиза 2% від загальної суми збитків - становить 5 908 грн. 17 коп. за три страхові події.

Отже сума страхового відшкодування що мав сплатити відповідач становить 289 500 грн. 70 коп.

З огляду на те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів спростування зазначених позивачем обставин, суд вважає доведеним факт невиконання відповідачем умов договору щодо строків виплати страхового відшкодування та наявність у позивача права на стягнення в судовому порядку грошової суми в заявленому в позові розмірі.

За порушення відповідачем строків сплати страхового відшкодування позивач, враховуючи положення п. 2.13.1 договору, просив стягнути пеню по першому страховому випадку у розмірі 445 грн. 17 коп. за період прострочення з 24.09.2020 по 07.05.2021 (226 днів); по другому страховому випадку в розмірі 1 741 грн. 05 коп. за період прострочення з 18.01.2021 по 07.05.2021; по третьому страховому випадку в розмірі 178 грн. 43 коп. за період прострочення з 21.04.2021 по 07.05.2021.

Приписами ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною 2 ст. 216 ГК України встановлено, що застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Приписами п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 2.13.1 договору встановлено, що за несвоєчасне здійснення виплати страхового відшкодування страховик сплачує страхувальнику пеню у розмірі 0,01% від суми простроченої виплати страхового відшкодування за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБК, що діяла у період, за який нарахована пеня.

Проаналізувавши норми наведеного діючого законодавства України та умови договору, суд дійшов висновку, що наданий позивачем розрахунок пені по першому страховому випадку у розмірі 445 грн. 17 коп. за період прострочення з 24.09.2020 по 07.05.2021 містить помилки, щодо періоду нарахування, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума пені в розмірі 358 грн. 50 коп. по першому страховому випадку.

В частині стягнення 86 грн. 67 коп. пені слід відмовити, оскільки заявлена безпідставно.

Заявлена до стягнення сума пені по другому та третьому страховому випадках в загальному розмірі 1 919 грн. 48 коп., згідно розрахунку позивача, викладено окремо від позову, підлягає задоволенню.

Крім того, позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача 1 943 грн. 55 коп. 3 % річних, 9 876 грн. 67 коп. втрат від інфляції.

Відповідно до ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання кредитор має право стягнути, а боржник повинен сплатити, крім основного боргу, також втрати від інфляційних процесів та річні відсотки за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Таким чином, заявляючи вимогу щодо сплати інфляційних втрат та 3% річних, позивач правомірно скористався наданим йому законодавством правом.

Три відсотки річних - це спосіб захисту майнового права і інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок включаються й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Оскільки заборгованість за договором боржником у повному обсязі не сплачено, тому нарахування позивачем сум 3% річних від знецінення грошових коштів є правомірним.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України в ухвалі від 12.03.2009 у справі № 6-9743сво08, в якій зазначено, що саме по собі ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснене, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Приймаючи до уваги встановлений факт прострочення відповідачем виконання основного грошового зобов`язання, вимоги про стягнення з нього 3% річних та інфляційних втрат заявлені позивачем обґрунтовано.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода па обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (ч. 1 ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати па кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді па кожен аргумент. Міра, до якої суд мас викопати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс 'Горіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія Л, N ЗОЗ-Л, н. 29). Хоча національний суд мас певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, и. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. ЗО, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах № 910/13407/17 та № 915/370/16.

Згідно з вимогами ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням,

проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

При цьому виконання рішень, винесених судом, є невід`ємною частиною «права на суд», адже в іншому випадку положення статті 6 Конвенції будуть позбавлені ефекту корисної дії (пункти 34, 37 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бурдов проти Росії»).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі «Чижов проти України» зазначено, що державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до параграфу 1 статті б Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Статтею 129 Конституції України визначено принципи рівності усіх учасників процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, як одні з основних засад судочинства.

Отже, будь-яке рішення господарського суду повинно прийматися з дотриманням цих принципів, які виражені також у статтях Господарського процесуального кодексу України.

Згідно статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

За частиною 2 статті 74 Господарського процесуального кодексу України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (частина 4 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

Обов`язок доказування, а отже, і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників справи, однак, не позбавляє суд, у випадку, передбаченому статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, витребувати у сторони ті чи інші докази.

На підставі статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження своїх вимог.

Обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, належним чином доведені і відповідачем не спростовані.

Суд зазначає, що доводи відповідача викладені у відзиві на позовну заяву не спростовують вищенаведеного та висновку суду про наявність підстав для відповідальності останнього у вигляді стягнення з нього 289 500 грн. 70 коп. страхового відшкодування, 9 876 грн. 67 коп. інфляційних втрат, 1 943 грн. 55 коп. 3 % річних та 2 277 грн. 98 коп. пені.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за розгляд позовної заяви покладаються на сторони пропорційно задоволених вимог, а саме, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 4 553 грн. 98 коп. Решта судового збору залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 238, 240, 241, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю ГЕТМАНГЛОБАЛ, м. Дніпро до Приватного акціонерного товариства ПРОСТО-страхування, м. Київ задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства ПРОСТО-страхування (04050 м. Київ, вул. Герцена, 10, ідентифікаційний код юридичної особи 24745673) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ГЕТМАНГЛОБАЛ (49008 м. Дніпро, вул. Дмитра Кедріна, 44, офіс 4, ідентифікаційний код юридичної особи 34735259) 289 500 (двісті вісімдесят дев`ять) грн. 70 коп. страхового відшкодування, 9 876 (дев`ять тисяч вісімсот сімдесят шість) грн. 67 коп. інфляційних втрат, 1 943 (одна тисяча дев`ятсот сорок три) грн. 55 коп. 3 % річних, 2 277 (дві тисячі двісті сімдесят сім) грн. 98 коп. пені, 4 553 (чотири тисячі п`ятсот п`ятдесят три) грн. 98 коп. судового збору.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення оформлено та підписано 24.01.2022.

Суддя С.С. Дроздова

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення розміщено в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою у мережі Інтернет за посиланням: http://reyestr.court.gov.ua.