РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.01.2022Справа № 910/16319/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Комарової О.С., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві

до Комунального підприємства «КЕРУЮЧА КОМПАНІЯ З ОБСЛУГОВУВАННЯ ЖИТЛОВОГО ФОНДУ ГОЛОСІЇВСЬКОГО РАЙОНУ М.КИЄВА»

про стягнення 7 704, 20 грн

Без повідомлення (виклику) учасників судового процесу

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства «КЕРУЮЧА КОМПАНІЯ З ОБСЛУГОВУВАННЯ ЖИТЛОВОГО ФОНДУ ГОЛОСІЇВСЬКОГО РАЙОНУ М.КИЄВА» про стягнення 7 704, 20 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем не коригувався розмір місячного відшкодування орендної плати за кожний наступний місяць на індекс інфляції за поточний місяць, як того вимагали умови договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 95-17/551-17 від 30.11.2017, внаслідок чого позивачем зайво сплачено 7 704, 20 грн, які він і просить стягнути.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 позовну заяву було залишено без руху через її невідповідність вимогам статтям 162, 164, 172 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

05.11.2021 від позивача надійшла заява в порядку усунення недоліків.

Розглянувши подану заяву, суд встановив, що недоліки, виявлені ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 позивачем усунуто не в повному обсязі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.11.2021 продовжено Територіальному управлінню Державної судової адміністрації України в місті Києві строк для усунення недоліків позовної заяви, виявлених ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.10.2021.

23.11.2021 до суду надійшла заява позивача в порядку усунення недоліків, зі змісту якої вбачається, що виявлені ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 недоліки усунуто.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.11.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

14.12.2021 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому він заперечує проти позовних вимог з тих підстав, що умовами договору передбачено внесення орендної плати не пізніше 15 числа поточного місяця у розмірі, визначеному з урахуванням індексу інфляції за поточний місяць. Разом з цим, індекс споживчих цін оприлюднюється не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним. Таким чином, відповідач доводить, що він не міг передбачити розмір інфляції на поточний місяць та, відповідно здійснювати нарахування орендної плати як того бажає позивач. Також, відповідач вказує, що нарахований ним розмір грошових зобов`язань щомісяця погоджувався позивачем.

21.12.2021 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій заявник вказує на хибність доводів, викладених у відзиві та наполягає на задоволенні позовних вимог.

28.12.2021 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких викладено доводи аналогічні тим, що наводились ним у відзиві на позовну заяву.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

30.11.2017 між Голосіївською районною в місті Києві державною адміністрацією (орендодавець), Територіальним управлінням Державної судової адміністрації в місті Києві (орендар) та Комунальним підприємством «КЕРУЮЧА КОМПАНІЯ З ОБСЛУГОВУВАННЯ ЖИТЛОВОГО ФОНДУ ГОЛОСІЇВСЬКОГО РАЙОНУ М.КИЄВА» (балансоутримувач) був укладений договір № 95-17/551-17 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду (далі - Договір), за яким орендодавець передав, а орендар прийняв в оренду нерухоме майно (нежитлові приміщення), що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, який знаходиться за адресою: вул. Потєхіна, буд. 12, для розміщення бюджетних установ та організацій, які утримуються за рахунок державного бюджету (п. 1.1 Договору).

Згідно пункту 2.1 Договору, об`єктом оренди є нежитлове приміщення, загальною площею 126, 6 кв.м.

Орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за майно територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду, затвердженої рішенням Київської міської ради від 21 квітня 2015 року № 41 5/1280 і становить без ПДВ 56, 41 грн за 1 кв.м. орендованої площі, що в цілому складає за базовий місяць розрахунку листопад 2017 року 7 141, 26 грн (п. 3.1 Договору).

Відповідно до п. 3.2 Договору орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць.

У пункті 3.6 визначено, що орендна плата сплачується орендарем на рахунок підприємства-балансоутримувача починаючи з дати підписання акта приймання-передачі.

Орендна плата сплачується орендарем незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря щомісячно не пізніше 15 числа поточного місяця (п. 3.7 Договору).

Згідно п. 3.11 Договору, надміру сплачена сума орендної плати підлягає в установленому порядку заліку в рахунок майбутніх платежів, а у разі неможливості такого заліку у зв`язку з припиненням орендних відносин поверненню орендарю.

Пунктом 9.1 Договору визначено, що Договір є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє з 30.11.2017 до 28.11.2020.

30.11.2017 сторонами підписано акт приймання-передачі нежитлового приміщення, згідно з яким орендодавець передав, а орендар прийняв в оренду нежитлове приміщення в підвалі, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, загальною площею 126, 6 кв.м., розташоване за адресою: м. Київ, вул. Потєхіна, 12.

Як стверджує позивач, у І кварталі 2021 року в Територіальному управлінні Державної судової адміністрації в місті Києві Держаудитслужбою проводилася ревізія окремих питань фінансово-господарської діяльності за період з 01.01.2019 по 31.12.2020, якою встановлено, що Комунальним підприємством «КЕРУЮЧА КОМПАНІЯ З ОБСЛУГОВУВАННЯ ЖИТЛОВОГО ФОНДУ ГОЛОСІЇВСЬКОГО РАЙОНУ М.КИЄВА» розмір місячного відшкодування орендної плати за Договором за кожний наступний місяць не коригувався на індекс інфляції за поточний місяць, а фактично розраховувався виходячи з індексу інфляції попереднього місяця, у зв`язку з чим орендарем за 2019 рік сплачено 125 315, 5 грн замість належних до сплати 117 611, 28 грн.

Відтак, звертаючись до суду з даним позовом, заявник вказує, що ним було зайво сплачено на користь відповідача 7 704, 2 грн, які він і просить стягнути як завдані збитки.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Аналогічні норми містяться також в статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України), якою передбачено, що кожний суб`єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів, зокрема шляхом відшкодування шкоди.

Частиною 1 статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування. У відповідності до частини 2 цієї ж статті збитками є втрати, яких особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки; доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Господарський кодекс України збитками визначає витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (стаття 224 ГК України).

Згідно зі ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення включаються, зокрема, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства, додаткові витрати, понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язань другою стороною.

Вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, господарський суд, перш за все, повинен з`ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності. Водночас, господарському суду слід відрізняти обов`язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (ст. 623 ЦК України) від позадоговірної шкоди, тобто від зобов`язання, що виникає внаслідок завдання шкоди (глава 82 ЦК України).

Отже, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.

Відсутність хоча б одного із вказаних елементів, що утворюють склад правопорушення, не дає підстави кваліфікувати поведінку боржника як правопорушення та, відповідно, не може бути підставою застосування відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності.

Чинне законодавство виходить з принципу презумпції вини особи, яка допустила порушення зобов`язання.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ч.ч. 1,2 ст. 614 ЦК України).

Крім застосування принципу вини, при вирішенні спорів про відшкодування збитків необхідно виходити з того, що збитки підлягають відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв`язку між неправомірними діями особи, яка їх завдала та завданими збитками. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.

Визначаючи розмір заподіяних збитків внаслідок порушення господарських договорів, до уваги беруться вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов`язань для підприємства.

Відшкодуванню підлягають прямі збитки, що стали безпосереднім та невідворотним наслідком порушення боржником зобов`язання чи завдання шкоди. Збитки, настання яких можливо було уникнути, які не мають прямого причинно-наслідкового зв`язку є опосередкованими та не підлягають відшкодуванню.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

При цьому, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків. Збитки мають реальний характер та у разі, якщо сторона, яка вважає, що її права були порушені та нею понесені збитки, повинна довести як розмір збитків, так і факт їх понесення.

Проте, позивачем не було доведено належними та допустимими доказами наявність усіх елементів складу господарського правопорушення, а саме, протиправних дій відповідача, розміру збитків, а також наявності прямого причинного зв`язку між допущеним порушенням та наявністю збитків.

З наданого позивачем витягу з аудиторського висновку вбачається, що позивачем на користь відповідача надмірно сплачено 7 704, 2 грн, чим завдано матеріальної шкоди (збитків) ТУ ДСА в м. Києві на відповідну суму.

Втім, суд зазначає, що акт ревізії - це документ про результати проведеної перевірки (аудиту), який є носієм дій з фінансового контролю та інформації про виявлені недоліки.

При цьому акти ревізії та документальних перевірок не мають обов`язкового характеру та не можуть оспорюватися в суді.

Крім того, акт перевірки не є рішенням суб`єкта владних повноважень, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків для осіб, робота (діяльність) яких перевірялися. Акт перевірки є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб`єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу.

За умови існування між сторонами договірних правовідносин виявлені контролюючим органом порушення не впливають на умови укладених між сторонами договорів і не можуть їх змінювати, у тому числі змінювати, припиняти частково або повністю зобов`язання, визначені договором та підтверджені відповідними первинними документами (актами виконаних робіт).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10.09.2013 в справі № 21-237а13.

До того ж акт ревізії не може встановлювати обов`язкових правил для сторін за господарсько-правовим договором в силу статті 19 ГК України, яка прямо забороняє втручання та перешкоджання господарській діяльності з боку контролюючих органів державної влади.

Отже, акт ревізії фінансово-господарської діяльності не може розглядатись як підстава виникнення господарсько-правового зобов`язання відповідача повернути сплачені йому позивачем кошти.

Так, відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Тобто укладання сторонами у справі Договору, дії сторін по виконанню їх умов, у тому числі проведення відповідних робіт та їх оплата є підтвердженням того, що сторони перебували у договірних відносинах.

Виявлені контролюючим органом порушення не впливають на умови укладеного між сторонами договору і не можуть їх змінювати, оскільки за своїми правовими наслідками акт ревізії у даному випадку фіксує порушення фінансової дисципліни учасника правовідносин, фінансово-господарська діяльність якого перевірялась.

Зазначений акт ревізії не може змінювати, припиняти частково або повністю договірні правовідносини сторін, зобов`язання, визначені договором та підтверджені відповідними доказами. Відтак акт ревізії фінансово-господарської діяльності сам по собі не може бути достатнім доказом порушення стороною зобов`язань за договором.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.05.2018 в справі № 922/2310/17.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором оренди.

Відповідно до положень частини 1 та 2 статті 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Згідно з ч. 3 ст. 283 ГК України об`єктом оренди можуть бути: державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як цілісні майнові комплекси, тобто господарські об`єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб`єктам господарювання.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. (ч. 6 ст. 283 ГК України).

Відповідно до частини 1 статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з нормами частин 1, 3, 5 статті 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини 1 статті 286 ГК України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

За встановленими обставинами справи, відповідач, підписавши Договір, прийняв в орендне користування нежитлове приміщення в підвалі, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, загальною площею 126, 6 кв.м., розташоване за адресою: м. Київ, вул. Потєхіна, 12.

Прийняття майна в оренду зумовлює виникнення обов`язку зі сплати орендних платежів та відшкодування інших витрат, обумовлених Договором.

В підтвердження надання послуг з оренди за 2019 рік, сторонами оформлювались наступні акти здачі-прийняття робіт (надання послуг):

- від 27.02.2019 за січень 2019 року на суму 9 558, 84 грн;

- від 27.02.2019 за лютий 2019 року на суму 9 682, 85 грн;

- від 18.03.2019 за березень 2019 року на суму 9 731, 26 грн;

- від 18.04.2019 за квітень 2019 року на суму 9 818, 84 грн;

- від 17.05.2019 за травень 2019 року на суму 9 917, 03 грн;

- від 19.06.2019 за червень 2019 року на суму 9 986, 45 грн;

- від 05.08.2019 за липень 2019 року на суму 9 936, 52 грн;

- від 22.08.2019 за серпень 2019 року на суму 9 876, 90 грн;

- від 27.09.2019 за вересень 2019 року на суму 9 847, 27 грн;

- від 28.10.2019 за жовтень 2019 року на суму 9 916, 20 грн;

- від 22.11.2019 за листопад 2019 року на суму 9 985, 61 грн;

- від 17.12.2019 за грудень 2019 року на суму 9 995, 59 грн;

- від 20.12.2019 за грудень 2019 року на суму 7 062, 10 грн.

Загальний розмір орендної плати за період з січня 2019 року по грудень 2019 року склав 125 315, 46 грн. Зазначені кошти в повному обсязі були сплачені позивачем на користь відповідача, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями.

Водночас саме розмір орендної плати є спірним в межах даної справи. Таким чином визначальним для вирішення даного спору є встановлення належного розміру орендної плати за досліджуваний період та наявності підстав для повернення переплачених коштів.

Умови пунктів 3.2, 3.7 Договору визначають, що орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць.

Орендна плата сплачується орендарем незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря щомісячно не пізніше 15 числа поточного місяця (п. 3.7 Договору).

Разом із цим, за приписом статті 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 № 1282-XII індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що положення Договору не узгоджуються із приписами законодавства, оскільки індекс інфляції за поточний місяць оприлюднюється у наступному місяці, в той же час, умови договору зобов`язують орендодавця вносити орендну плату не пізніше 15 числа поточного місяця, але з урахуванням індексу інфляції за поточний місяць.

В контексті обставин справи, суд вважає, що у орендаря є два варіанти правомірної поведінки, а саме, у випадку недостатності внесених коштів здійснювати доплату після оприлюднення індексу інфляції, або вносити орендну плату за поточний місяць в більшому розмірі.

Доречі, останньому варіанту кореспондує пункт 3.11 Договору, згідно якого надміру сплачена сума орендної плати підлягає в установленому порядку заліку в рахунок майбутніх платежів, а у разі неможливості такого заліку у зв`язку з припиненням орендних відносин поверненню орендарю.

За встановлених обставин справи, позивач сплатив відповідачеві 125 315, 46 грн на підставі актів здачі-прийняття робіт (надання послуг).

У відзиві на позовну заяву відповідач вказує, що він здійснював нарахування орендної плати за поточний місяць шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць, що не відповідає умовам пункту 3.2 Договору та є підставою для заліку надміру сплачених коштів в рахунок майбутніх платежів, або повернення орендареві безпідставно набутих коштів у вигляді розміру переплати на підставі пункту 3.11 Договору.

Судом перевірено наданий позивачем розрахунок надміру сплачених коштів й встановлено, що з урахуванням актуального індексу інфляції, розмір орендної плати по Договору за 2019 рік становив 117 611, 25 грн, що свідчить про наявність переплати у розмірі 7 704, 21 грн.

У постанові Верховного Суду від 20 грудня 2018 року у справі № 920/169/18 зроблено правовий висновок, що зобов`язання з повернення безпідставно набутого майна виникає відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України за умови набуття або збереження особою майна за рахунок іншої особи, а також відсутності достатньої правової підстави для такого набуття (збереження), зокрема у разі, коли відповідні підстави згодом відпали.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Наявність певної правової підстави для набуття особою майна виключає застосування до неї положень статті 1212 Цивільного кодексу України, якщо згадана підстава продовжує існувати.

Водночас сама лише наявність укладеного між сторонами договору не є достатньою підставою для віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між цими особами. Для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору. Водночас сплата однією стороною грошових коштів другій стороні поза межами платежів, передбачених договором чи договорами, зокрема переплата понад визначену в договорі (договорах) суму, не може бути визнана такою, що здійснена на підставі відповідного договору.

Правовий висновок щодо застосування ст. 1212 Цивільного кодексу України аналогічного змісту викладено також і у постанові Верховного Суду України від 14.10.2014 у справі № 917/2572/13.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

З урахуванням наведеного, суд встановив, що відповідач, неправильно визначаючи розмір орендної плати, фактично зберіг без достатньої правової підстави надмірно сплачені грошові кошти у сумі 7 704, 21 грн.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що відповідач в порушення умов договору та норм чинного законодавства неправильно визначав належний до сплати розмір орендної плати, внаслідок чого позивачем надмірно сплачено 7 704, 21 грн.

Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на положення вищезазначеної норми та принцип диспозитивності у господарському судочинстві (ст. 14 ГПК України), позивач має право вільно обирати способи захисту його порушеного права чи інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 237 ГПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Судом враховується, що в прохальній частині позову зазначено про стягнення 7 704, 2 грн, тобто із заокругленням.

Враховуючи викладене в сукупності, зважаючи на зміст позовних вимог, обставини, встановлені під час розгляду справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, у зв`язку з чим наявні підстави для задоволення позову саме в заявленому розмірі.

Судові витрати, відповідно до положень статті 129 ГПК України, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Комунального підприємства «КЕРУЮЧА КОМПАНІЯ З ОБСЛУГОВУВАННЯ ЖИТЛОВОГО ФОНДУ ГОЛОСІЇВСЬКОГО РАЙОНУ М.КИЄВА» (03039, м. Київ, пр-т. Голосіївський, буд. 17-Б; ідентифікаційний код 32375554) на користь Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві (01011, м. Київ, вул. Копиленка, буд. 6; ідентифікаційний код 26268059) 7 704, 20 грн (сім тисяч сімсот чотири гривні 20 коп) надмірно сплачених коштів та 2 270, 00 грн (дві тисячі двісті сімдесят гривень 00 коп) судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів в порядку, передбаченому ст.ст. 253-259, з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Рішення в повному обсязі складено 25.01.2022.

Суддя О.С. Комарова