ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"18" січня 2022 р.м. Одеса Справа № 916/2780/21

Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.,

за участю секретаря судового засідання Нечепуренко А.П.

за участю представників:

від позивача: алвокат Михайленко М.М. ордер,

від відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу№916/2780/21

за позовом: Державного багатопрофільного підприємства «УРОЖАЙ» (65044, м. Одеса, Французький бульвар, № 10, )

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Маклакова Андрія Миколайовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

про визнання договору аутсорсингу недійсним

ВСТАНОВИВ:

1. Суть спору та аргументи учасників справи.

13.09.2021 Державне багатопрофільне підприємство «УРОЖАЙ» звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Маклакова Андрія Миколайовича про визнання недійсним договору аутсорсингу № 12/2020 від 01.10.2020 з відшкодуванням витрат на утримання нерухомого майна, що належить до державної власності та комунальних послуг з додатками № 1, № 2, укладених між сторонами.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що сторони, укладаючи спірний договір, не мали наміру реального настання правових наслідків, на які мав бути спрямований укладений правочин. А об`єднання в договорі декількох видів правочинів було направлено на передання відповідачу в платне користування нерухомого майна, яке належить державі, без дотримання відповідного порядку як того вимагає чинне законодавство України.

Так, позивач зазначає, що предмет договору аутсорсингу № 12/2020 від 01ю10.2020, визначений у п. 1.1., яким встановлено, що для підвищення ефективності роботи компаній за рахунок передачі (організації, стороні по договору) не тільки деяких функцій, але і бізнес-процесів з метою оптимізації всіх видів ресурсів і концентрації зусиль на основному виді діяльності; сторони уклали даний договір про господарську діяльність, без створення юридичної особи, з метою ведення господарської діяльності у м. Одесі та зобов`язуються погоджено робити необхідні фактичні і юридичні дії.

Крім того, позивач зауважує, що з аналізу положень договору, зокрема п.1.1. та п.1.2., вбачається, що спірний договір аутсорсингу має ознаки договору про спільну діяльність, відповідно стороним мали користуватись нормами с. 77 ЦК України. Між тим, вказаним договором не передбачені умови розподілу отриманого прибутку від спільної діяльності, не визначено перелік майна, яке залучається для ведення такої діяльності та не визначено його правовий статус, а тому позивач робить висновок, що спірний договір не містить жодних положень щодо об`єднання вкладів, визначення щодо їх обсягу, виду, грошової оцінки.

Також, позивач вказує, що не було здійснено реєстрацію спірного договору у контролюючих органах, оскільки на обліку у контролюючих органах повинні перебувати договори про спільну діяльність на території України без створення юридичних осіб, на які поширюються особливості податкового обліку та оподаткування діяльності за такими договорами.

В свою чергу, за ствердженням позивача, аналіз п.1.3. договору, який визначає, що за надання таких послуг по цьому договору сторони проводять фінансові розрахунки по винагороді за виконаний об`єм робіт в розмірі, порядку і строки, які обумовлені в Додатках до цього договору, свідчить про ознаки договору про надання послуг. Так, ФОП Маклаков А.М. взяв на себе обов`язки щодо виконання певної роботи та наданні певних послуг, але жодних інших умов договору як того вимагає ст. 180 ГК України, не передбачено.

Таким чином, позивач вважає, що відстуність будь-яких дій з боку сторін договору щодо виконання умов договору, свідчить про те, що всупереч ст. 203 ЦК України, сторони не мали наміру реального настання правових наслідків, на які мав бути спрямований укладений правочин, оскільки єдине, що було виконано сторонами договору передано відповідачу у платне користування нерухоме майно, яке знаходиться у позивача на балансі та власником якого є держава.

При цьому, як зауважує позивач, сторони в цій частині мали дотримуватись норм чинного законодавства, які регулюють передання в платне користування нерухомого майна, право власності на яке належить державі. Проте, аналіз положень спірного договору свідчить, що договір не відповідає вимогам ЗУ «Про оренду державного і комунального майна», оскільки відповідачем не дотримано порядку щодо направлення орендодавцю відповідного звернення щодо передання в платне користування спірних приміщень, а відповідно орендар не пропонував менший термін договору, а відтак, договір повинен бути укладений не менше ніж на п`ять років. Також, договір підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки містить положення про передання в платне користування нерухомого майна.

Отже, позивач робить висновок, що сторони, укладаючи договір аутсорсингу № 12/2020 від 01.10.2020, не мали наміру реального настання правових наслідків, на які мав бути спрямований укладений правочин, об`єднання в спірному договорі декількох видів правочинів було направлено на передання відповідачу в платне користування нерухомого майна, яке належить державі, без дотримання відповідного порядку, як того вимагає чинне законодавство, а тому вказаний договір є недійсним.

Відповідач відзив на позов не надав, своїм правом на захист не скористався.

Інші заяви по суті до суду не надходили.

2. Процесуальні питання, вирішені судом.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.09.2021 позовну заяву (вх.№2875/21) передано на розгляд судді Господарського суду Одеської області Цісельському О.В.

17.09.2021 ухвалою Господарського суду Одеської області позовна заява (вх.№2875/21 від 13.09.2021) була прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі № 916/2780/21, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче засідання на 07.10.2021 о 12:00 год.

22.07.2021 ухвалою суду, у зв`язку з неявкою учасників справи, відкладено підготовче засідання по справі №916/2780/21 на 21 жовтня 2021 року об 11:20 год.

Судове засідання, призначене ухвалою Господарського суду Одеської області від 07.10.2021 по справі №916/2780/21 на 21 жовтня 2021 року об 11:20 год., не відбулося у зв`язку з перебуванням судді з 18.10.2021 по 22.10.2021 у відпустці.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 23.10.2021 призначено підготовче засідання у справі № 916/2780/21 на 04 листопада 2021 року об 11:00 год.

04.11.2021 в судовому засіданні по справі №916/2780/21 проголошено протокольну ухвалу про продовження строку підготовчого провадження у справі №916/2780/21 на 30 днів за ініціативою суду та проголошено протокольну ухвалу про перерву в підготовчому засіданні до 23 листопада 2021 року об 11:40 год., про що ФОП Маклаков А.М. повідомлений відповідною ухвалою суду від 05.11.2021, постановленою у відповідності до ст. 120 ГПК України.

23.11.2021 до канцелярії суду від позивача надійшло клопотання (вх. № 31486/21), яке судом було долучена до матеріалів справи разом з доданими до нього документами.

23.11.2021 ухвалою суду відкладено підготовче засідання по справі № 916/2780/21 на 07 грудня 2021 року о 12:00 год.

Підготовче засідання, призначене ухвалою Господарського суду Одеської області від 23.11.2021 № 916/2780/21 на 07 грудня 2021 року о 12:00 год. не відбулося у зв`язку з анонімним повідомленням про закладення вибухового приладу в адміністративній будівлі.

07.12.2021 ухвалою Господарського суду Одеської області відкладено підготовче засідання по справі № 916/2780/21 на 21 грудня 2021 року о 14:20 год.

21.12.2021 від позивача до суду надійшло клопотання (вх. № 34572/21) про залучення доказів до матеріалів справи, яке судом задоволено та докази долучені до матеріалів справи № 916/2780/21.

21.12.2021 в підготовчому засіданні, після вирішення всіх питань, передбачених ст. 182 ГПК України, судом була постановлена протокольна ухвала про закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду по суті на 22.12.2021 об 12:00 год, також призначена резервна дата судового засідання з розгляду справи по суті на 18.01.2022 об 14:20 год. Про дату та час розгляду справи № 916/2780/21 по суті відповідача повідомлено ухвалою суду від 21.12.2021, постановленою в порядку ст. 120 ГПК України.

В процесі розгляду справи всі подані позивачем клопотання та заяви були судом розглянуті та вирішенні відповідно до приписів Господарського процесуального кодексу України, про що відзначено у протоколах судових засідань.

Під час розгляду справи по суті позивач виступив із вступною промовою, судом були досліджені всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи.

Представник позивача ДБП «Урожай» у судових дебатах заявлені позовні вимоги підтримав повністю, просив суд їх задовольнити.

Відповідач ФОП Маклаков А.М., про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно, проте свого представника в судові засідання не направив, поважність підстав неявки належними та допустимими доказами суду не обґрунтував, своїм процесуальним правом на подання відзиву не скористався, жодних заперечень проти позову не надав, з огляду на що суд вважає за можливе відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Ухвали суду надсилались відповідачу за місцезнаходженням відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, повернуті на адресу суду з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою», про що свідчать наявні в матеріалах справи рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідно до п. п. 1, 2 розділу ІІ Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених Наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958, встановлені наступні нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку (без урахування вихідних днів об`єктів поштового зв`язку): місцевої - Д+2, пріоритетної - Д+1, де Д - день подання поштового відправлення до пересилання в об`єкті поштового зв`язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання; 1, 2, 3, 4, 5 - кількість днів, протягом яких пересилається поштове відправлення. При пересиланні рекомендованої письмової кореспонденції зазначені в пункті 1 цього розділу нормативні строки пересилання збільшуються на один день.

Згідно з п. 4 ч. 6 ст.242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому відділенні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Відповідно до ч.ч. 3, 7 ст.120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Отже, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення, інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" відомості про місцезнаходження юридичної особи містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Суд зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або фізичних осіб-учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу.

Примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції або повернуті органами зв`язку з позначками «адресат відсутній», «закінчення терміну зберігання» тощо з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій. Відсутність сторони за адресою чи незабезпечення одержання за такою адресою кореспонденції створює саме для учасника справи негативні наслідки, які він зобов`язаний передбачити та самостійно вжити заходи щодо їх ненастання.

Сам лише факт не отримання учасником провадження кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду, оскільки зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

З огляду на викладене, враховуючи термін зберігання поштової кореспонденції відділенням поштового зв`язку та її повернення до суду із відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою», суд дійшов висновку, що відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 242 ГПК України ухвали суду вважаються врученими відповідачу в день проставлення у поштовому відділенні штампу із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Саме до таких висновків прийшов ВС КГС в своєї постанові у справі № 911/1163/17 від 03.03.2018.

Враховуючи належне повідомлення відповідача про час, дату та місце судових засідань, а також враховуючи строки розгляду справи, суд дійшов висновку про його належне повідомлення та можливість розглянути справу за відсутності його представника.

Відповідно до ст.ст.209, 210 ГПК України судом були з`ясовані всі обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, а також безпосередньо досліджені всі докази, наявні в матеріалах справи та їм надана відповідна оцінка.

В судовому засіданні, 18.01.2022 Господарським судом був закінчений розгляд справи по суті та відповідно до ч.1 ст.240 ГПК України по виходу з нарадчої кімнати проголошена вступна та резолютивна частини рішення.

3. Фактичні обставини, встановлені судом.

01.10.2020 між ФОП Маклаковим Андрієм Миколайовичем (сторона 1) та ДБП «Урожай» (сторона 2) укладено Договір аутсорсингу з відшкодування витрат на утримання нерухомого майна, що належить до державної власності, та комунальних послуг № 12/2020.

Відповідно до пунктів 1.1,1.2 Договору аутсорсингу від 01.10.2020 для підвищення ефективності роботи компаній за рахунок передачі (організації, стороні по договору) не тільки деяких функцій, але і бізнес-процесів з метою оптимізації всіх видів ресурсів і концентрації зусиль на основному виді діяльності, сторони уклали цей Договір про господарську діяльність, без створення юридичної особи, з метою ведення господарської діяльності у м. Одеса, та зобов`язуються погоджено робити необхідні фактичні юридичні дії. Перелік переданих функцій та бізнес-процесів (надалі Перелік функцій) викладено Додатку № 1, який є невід`ємною частиною Договору.

Сторони договору зобов`язуються прийняти на себе обов`язки робити необхідні дії, в інтересах сторони - партнера по договору, переданні по цьому договору непрофільні функції, згідно Переліку функцій, для досягнення поставленої мети протягом року (або, за згодою сторін, на більший чи менший термін).

У пункті 1.3 Договору аутсорсингу від 01.10.2020 передбачено, що за надання таких послуг по цьому Договору сторони - проводять фінансові розрахунки по винагороді за виконаний об`єм робіт в розмірі, в порядку і строки, які обумовлені в Додатках до цього Договору.

Пунктом 3.1. Договору аутсорсингу від 01.10.2020 передбачено, що сторони договору мають право рівною мірою, незалежно від внеску брати участь у керуванні справами для досягнення мети.

Пунктом 3.9 договору №12/2020 визначено, що доходи, отримані за рахунок або в результаті діяльності, надходять на рахунок сторони, за підсумками розподіляються пропорційна внеску між сторонами.

Пунктом 3.13. встановлено, що сторона 1 інформує учасників договору про хід його реалізації.

Пунктом 3.14. передбачено, що сторони мають право ознайомлюватися з усіма документами щодо ведення справ учасників.

Згідно п. 4.1 договору №12/2020, сторона 1 виготовляє та реалізує продукцію, що є результатом діяльності.

Всі доходи, що отримуються за даним договором у результаті діяльності, надходять на рахунок сторони 1 з яких сторона 1 виділяє грошові кошти на відшкодування комунальних витрат стороні 2. (п. 4.2 договору №12/2020).

Пунктом 7.1 Договору аутсорсингу від 01.10.2020 передбачено, що він укладений на строк один рік. Дострокове припинення договору можливе тільки на підставі чинного законодавства України.

Також, між сторонами 01.10.2020 було складено та підписано Додаток № 1 до Договору аутсорсингу від 01.10.2020.

Згідно із пунктом 1.1 цього додатку Сторона 1 (відповідач) прийняв на себе зобов`язання по веденню господарської діяльності з пасажирських перевезень та проведення фінансових розрахунків між нею та покупцями продукції, і також ведення іншої діяльності, яка не суперечить чинному законодавству.

Згідно із пунктом 1.2 Додатку № 1 до Договору аутсорсингу від 01.10.2020 сторона 1 (ФОП Маклаков А.М.) делегує стороні 2 (ДБП «Урожай») функції:

1.2.1. По утриманню приміщень в належному стані;

1.2.2. Забезпечення безперебійного постачання електроенергії;

1.2.3. Забезпечення безперебійного постачання водозабезпечення та водовідведення в приміщення, а також забезпечення функціювання цих систем в належному стані;

1.2.4. Вивіз відходів з приміщення;

1.2.5. Організація та здійснення охорони;

1.2.6. Надання додаткового обладнання;

1.2.7. Участь в логістиці бізнес процесів.

Відповідно до пункту 1.3 Додатку № 1 до Договору аутсорсингу № 12/2020 сторона 2 (ДБП «Урожай») прийняла на себе зобов`язання:

1.3.1. По утриманню приміщень в належному стані де знаходиться обладнання;

1.3.2. Забезпечення безперебійного постачання електроенергії;

1.3.3. Забезпечення безперебійного постачання водозабезпечення та водовідведення в приміщенні, а також забезпечення функціювання цих систем в належному стані;

1.3.4. Вивіз відходів виробництва;

1.3.5. Організація та здійснення охорони;

1.3.6. Надання додаткового обладнання;

1.3.7. Участь в логістиці бізнес процесів.

Окрім того, між сторонами було складено та підписано Додаток № 2 до Договору аутсорсингу № 12/2020 від 01.10.2020.

Згідно із пунктами 1.1, 1.2, 1.3 Додатку № 2 до Договору аутсорсингу від 01.10.2020 сторона 2 (ДБП «Урожай») передає, а Сторона 1 (ФОП Маклаков А.М.) приймає в строкове користування державне нерухоме Приміщення: (далі - Приміщення), за даними Єдиного реєстру об`єктів державної власності площею 12 кв. м, розміщене за адресою: м. Одеса, Площа Старосінна, 1, Інв. № 3024, 1 поверх, що перебуває на балансе ДБП «Урожай» (далі - Балансоутримувач). Приміщення передаються в користування з метою ведення господарської діяльності, діяльності з пасажирських перевезень та проведення фінансових розрахунків між нею та покупцями продукції, і також ведення іншої діяльності, яка не суперечить чинному законодавству. Стан Приміщення на момент укладення додатку № 2 к Договору, визначається в акті приймання - передавання за узгодженням Балансоутримувача.

Пунктами 2.1, 2.2 Додатку № 2 до Договору аутсорсингу від 01.10.2020 передбачено, що сторона 1 вступає у строкове користування приміщенням у термін, указаний у Договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього додатку № 2 к Договору та акту приймання - передавання приміщення. Передача приміщення в користування не тягне за собою виникнення в стороні 1 права власності на це Приміщення. Власником Приміщення залишається держава, а сторона 1 користується ним протягом строку у Договорі.

Відповідно до пунктів 3.1 - 3.3 Додатку № 2 до Договору аутсорсингу від 01.10.2020 плата за користування визначається на підставі калькуляції та становть 1000 грн. щомісячно. Розмір плати переглядається на вимогу однієї із сторін у разі зміни калькуляції, істотної зміни стану об`єкта користування з незалежних від сторін причин та в інших випадках, передбачених чинним законодавством. Перерахування плати здійснюються стороною 1 самостійно до 10 числа місяця, наступного за звітним періодом.

Пунктом 3.8 Додатку № 2 до Договору аутсорсингу від 01.10.2020 передбачено, що у разі припинення (розірвання) додатку № 2 до Договору користування сторона 1 сплачує плату до дня повернення Приміщення за актом приймання-передачі включно. Закінчення строку дії Додатку до Договору користування не звільняє Сторону 1 від обов`язку сплатити заборгованість, якщо така виникла, у повному обсязі, ураховуючи санкції.

Згідно із пунктами 5.1, 5.2, 5.3 Додатку № 2 до Договору аутсорсингу 12/2020 сторона 1 (відповідач) зобов`язана: використовувати Приміщення відповідно до його призначення та умов цього додатку №2 до Договору; своєчасно й у повному обсязі сплачувати плату та стороні 2 (у платіжних дорученнях, які оформлює сторона 1, вказується «Призначення платежу» за зразком, який надає сторона 2 листом при укладенні додатку № 2 до Договору); забезпечувати збереження Приміщення, запобігати його пошкодженню і псуванню, тримати Приміщення в порядку, передбаченому санітарними нормами та правилами пожежної безпеки, підтримувати Приміщення в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в користування, з врахуванням нормального фізичного зносу, здійснювати заходи протипожежної безпеки.

Відповідно до пунктів 5.9, 5.10 Додатку № 2 до Договору аутсорсингу від 01.10.2020 ФОП Маклаков А.М. зобов`язався здійснювати витрати, пов`язані з утриманням Приміщення. Протягом 15 робочих днів після підписання цього додатку № 2 до Договору укласти з стороною 2 додатки до Договору про відшкодування витрат на утримання Приміщення та надання комунальних послуг. А також нести відповідальність за дотримання правил експлуатації інженерних мереж, пожежної безпеки і санітарії в приміщеннях згідно із законодавством.

У пунктах 7.1, 7.2 Додатку № 2 до Договору аутсорсингу від 01.10.2020 ДБП «Урожай» зобов`язалось передати ФОП Маклакову А.М. в користування Приміщення згідно з цим додатком № 2 до договору за актом приймання-передавання приміщення, який підписується одночасно з цим Додатком № 2 до Договору. А також, не вчиняти дій, які б перешкоджали стороні 1 користуватися Приміщеннями на умовах цього Додатку № 2 до Договору.

Пунктом 10.1 Додатку № 2 до Договору аутсорсингу від 01.10.2020 передбачено, що він укладений строком на один рік, та діє з 01.10.2020 до 01.10.2021 включно.

03.08.2021 позивач направив на адресу відповідача повідомлення за вих. №7/08/21 щодо інформування позивача про хід реалізації вказаного договору аутсорсингу №12/2020 від 01.102020, також позивач просив надати інформацію щодо підсумків господарської діяльності та підтверджуючу документацію щодо отриманого прибутку від господарської діяльності відповідно до вказаного Договору.

05.08.2021 року повідомлення направлено поштою на юридичну адресу відповідача, що підтверджується описом та поштовою квитанцією, проте як вказує позивач, відповідач залишив вказаний лист без відповіді.

4. Норми права застосовані судом

Відповідно ст. 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства України є свобода договору.

Частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Правочин, різновидом якого є договори основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 13 ЦК України передбачено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, якими можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним; примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Статтею 73 ГК України передбачено, що державне унітарне підприємство утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління. Орган державної влади, до сфери управління якого входить підприємство, є представником власника і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами. Державні унітарні підприємства діють як державні комерційні підприємства або казенні підприємства.

Державне комерційне підприємство є суб`єктом підприємницької діяльності, діє на основі статуту або модельного статуту і несе відповідальність за наслідки своєї діяльності усім належним йому на праві господарського відання майном згідно з цим Кодексом та іншими законами, прийнятими відповідно до цього Кодексу. Майно державного комерційного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання. - речового права суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених ГК України та іншими законами (частини перша та друга статті 74, частина перша статті 136 ГК України).

Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства (частина друга статті 136 ГК України).

Відповідно до ст. 283 ГК України передбачено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або єдиний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Також, ч. 3 ст. 283 ГК України визначені об`єкти оренди, якими можуть бути: державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як єдині майнові комплекси, тобто господарські об`єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо- технічного призначення, що належить суб`єктам господарювання.

Стаття 284 ГК України визначає істотні умови договору оренди до яких належать: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

Також, ч. 2 ст.284 ГК України визначено, що оцінка об`єкта оренди здійснюється за відновною вартістю, крім об`єктів оренди державної та комунальної власності, оцінка яких здійснюється за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України. Умови договору оренди зберігають свою силу на весь строк дії договору, а також у разі якщо після його укладення законодавством встановлено правила, що погіршують становище орендаря.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Часинами 1-3 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, яківстановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторіна бо інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такийправочинможе бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Статтею 235 Цивільного кодексу України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Статтею 236 Цивільного кодексу України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

відповідно до ч. 2 ст. 793 ЦК України, договори підлягали нотаріальному посвідченню, оскільки містять положення про передання в платне користування нерухомого майна, що належить державі.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, яка передбачає, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Частиною зазначеної статті, визначено, що положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Статтею 1130 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Відповідно до статті 1131 Цивільного кодексу України договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Відповідно до пункту 10 частини першої статті 1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-IX, який діяв на момент укладення спірного договору, оренда - речове право на майно, відповідно до якого орендодавець передає або зобов`язується передати орендарю майно у користування за плату на певний строк.

Частиною п`ятою статті 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-IX, встановлено, що оренда здійснюється на основі таких принципів: законності; відкритості та прозорості; рівності та змагальності; державного регулювання та контролю; врахування особливостей об`єктів державної та комунальної форм власності; захисту економічної конкуренції; створення сприятливих умов для залучення інвестицій; повного, своєчасного, достовірного інформування про об`єкти оренди та порядок передачі їх в оренду; забезпечення конкурентних умов оренди та інших видів договорів.

Статтею 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначено, що орендодавцями є:

а) Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо єдиних майнових комплексів, нерухомого майна (будівель, споруд, їх окремих частин), а також майна, що не увійшло до статутного капіталу, що є державною власністю (крім майна, що належить до майнового комплексу Національної академії наук України та національних галузевих академій наук, а також майна, що належить вищим навчальним закладам та/або науковим установам, що надається в оренду науковим паркам та їхнім партнерам, та інших випадків, передбачених галузевими особливостями оренди майна);

б) органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим, - щодо єдиних майнових комплексів, нерухомого майна та майна, що не увійшло до статутного капіталу, яке належить Автономній Республіці Крим;

в) органи, уповноважені представницькими органами місцевого самоврядування, - щодо єдиних майнових комплексів, нерухомого майна і споруд, майна, що не увійшло до статутного капіталу, яке перебуває у комунальній власності;

г) балансоутримувачі - щодо:

нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 400 квадратних метрів на одного балансоутримувача, якщо менший розмір площі не встановлено рішенням представницького органу місцевого самоврядування - щодо об`єктів комунальної власності або галузевими особливостями оренди майна;

нерухомого майна для організації та проведення науково-практичних, культурних, мистецьких, громадських, суспільних та політичних заходів - на строк, що не перевищує п`яти календарних днів протягом шести місяців, а також щодо майна, яке передається суб`єктам виборчого процесу для проведення публічних заходів (зборів; дебатів, дискусій) під час та на період виборчої кампанії;

нерухомого майна для організації та проведення науково-практичних, культурних, мистецьких, громадських, суспільних та політичних заходів - на сірок, що не перевищує ЗО календарних днів протягом одного року щодо кожного орендаря, якщо балансоутримувачем є державне або комунальне підприємство, установа, організація, що здійснює діяльність з організування конгресів і торговельних виставок;

іншого окремого індивідуально визначеного майна;

ґ) державне підприємство із забезпечення функціонування дипломатичних представництв та консульських установ іноземних держав, представництв міжнародних міжурядових організацій в Україні Державного управління справами - щодо нерухомого майна та іншого окремого індивідуально визначеного майна цього підприємства, що передається дипломатичним представництвам та консульським установам іноземних держав, предс тавництвам міжнародних міжурядових організацій в Україні.

Згідно із частиною першою статті 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-IX, етапність передачі в оренду державного та комунального майна передбачає: прийняття рішення щодо наміру передачі майна в оренду; внесення інформації про потенційний об`єкт оренди до ЕТС (електронної торгової системи); прийняття рішення про включення потенційного об`єкта оренди до одного із Переліків; опублікування інформації про потенційний об`єкт оренди, щодо якого прийнято рішення про включення до одного з Переліків, в ЕТС; розміщення в ЕТС оголошення про передачу майна в оренду; проведення аукціону на право оренди майна або передача об`єкта в оренду без проведення аукціону, укладення та публікація в ЕТС договору оренди.

Частиною другою статті 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-IX, встановлено, що Порядок передачі в оренду державного та комунального майна, включаючи особливості передачі його в оренду визначається Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері реалізації майна (майнових прав, інших активів) або прав на нього на конкурентних засадах у формі аукціонів, у тому числі електронних аукціонів, та здійснює контроль за її реалізацією. Особливості передачі в оренду комунального майна, передбачені цим Законом, додатково можуть визначатися рішенням представницьких органів місцевого самоврядування з урахуванням вимог і обмежень, передбачених цим Законом і Порядком передачі майна в оренду.

Статтею 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначено, що стартова орендна плата за об`єкт оренди визначається згідно з Порядком передачі майна в оренду. Забороняється передавати державне або комунальне майно в безоплатне користування або позичку. Строк договору оренди не може становити менше п`яти років, крім випадків, визначених Порядком передачі майна в оренду.

Статтею 11 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначено процедуру подання заяви на оренду. Так,

1. Потенційний орендар має право подати в ETC заяву на оренду майна у випадку, якщо об`єкт оренди був включений до Переліку першого типу згідно з Порядком передачі майна в оренду,

2. Особи, які мають право на отримання майна без проведення аукціону, подають в ETC заяву на оренду майна, внесеного до Переліку другого типу, згідно з Порядком передачі майна в оренду. Передача в оренду такого майна здійснюється без проведення аукціону в порядку. встановленому статтею 15 того Закону.

3. Вимоги до заяви на оренду майна та перелік документів, що подаються разом із такою заявою, визначаються Порядком передачі майна в оренду.

Порядок передачі в оренду державного та комунального майна затверджено постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання оренди державного та комунального майна» від 03.06.2020 № 483.

Відповідно до п. 14 Порядоку передачі в оренду державного та комунального майна, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 3 червня 2020 р. № 483, потенційний орендар, зацікавлений в отриманні майна в оренду, через електронну торгову систему звертається до орендодавця із заявою про включення такого майна - до Переліку відповідного типу.

Порядок реєстрації потенційного орендаря в електронній торговій системі для подання ним заяви про включення майна до Переліку відповідного типу визначається згідно з правилами функціонування електронного майданчика, через який такий орендар подає заяву.

Заява про включення майна до Переліку відповідного типу подається шляхом заповнення електронної форми через особистий кабінет в електронній торговій системі і завантаження електронних копій документів, передбачених пунктом 15 нього Порядку.

Оператор електронного майданчика зобов`язаний не розголошувати найменування та/або прізвище, ім`я, по батькові та іншу інформацію про потенційних орендарів, які подали заяву про включення майна до Переліку відповідного типу.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб. Стаття 3 цього Закону майно, яке передане державним комерційним підприємствам, відносить до об`єктів управління державної власності.

5. Висновки суду за результатами вирішення спору.

Згідно ст.4 ГПК України право на звернення до Господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є забезпечення кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України, право на судовий захист, звертаючись до суду, Позивач вказує в позові в чому саме полягає порушення його прав та охоронюваних законом інтересів, наводить докази порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд має з`ясувати наявність або відсутність порушеного права чи законного інтересу Позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права та законного інтересу способам, визначеним у законодавстві і на підставі цього зробити висновок щодо відмови або задоволення позову.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписи ч.4 ст.74 ГПК України визначають, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (ч.5 ст.13 ГПК України).

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Так, допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи (аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.02.2019 р. у справі № 909/327/18).

За договором аутсорсингу одна сторона (замовник) делегує або зобов`язується делегувати на певний період часу свої повноваження з виконання певних функцій чи видів діяльності іншій стороні (аутсорсеру), яка має для цього необхідний кваліфікований персонал, а аутсорсер зобов`язується за плату надавати відповідні послуги (виробничі, сервісні, фінансові, інформаційні, технологічні, організаційні, фінансово-економічні, маркетингові тощо).

Аутсорсинг вважається змішаним договором. Змішані непойменовані договори, це договори, які містять елементи двох і більше непойменованих видів договорів.

З матеріалів справи вважається, що Державне багатопрофільне підприємство «Урожай» відноситься до державних підприємств, тобто відповідно до ст. 167 ЦК України, є юридичною особою публічного права.

З огляду на наведене, Закону України «Про управління об`єктами державної власності» установлює особливості правового статусу державного підприємства як юридичної особи публічного права та особливості правового режиму майна державного підприємства, до яких застосовується спеціальний порядок правового регулювання, в тому числі й щодо управління майном державного підприємства, розпорядження цим майном, що не дає підстав для їх цілковитого ототожнення з правовим статусом юридичних осіб приватного права та порядком регулювання правового режиму майна юридичних осіб приватного права.

Характерною особливістю правового статусу державного підприємства, правового режиму майна цього підприємства є обмеження на рівні закону його (підприємства) правомочності розпорядження щодо окремих видів майна та наявність спеціальних, закріплених окремим законом, правил управління майном державного підприємства, зокрема й правил щодо розпорядження державним майном у спосіб його відчуження.

З урахуванням вказаного, ДБП «Урожай» має враховувати положення установчих документів та чинного законодавства України, що встановлюють обмеження щодо укладення правочинів, які направленні на розпорядження державним майном.

З аналізу положень Договору дійсно вбачається, що спірний договір аутсорсингу №12/2020 від 01 жовтня 2020 року мають ознаки договору про спільну діяльність, а відповідно сторони мали керуватись нормами гл. 77 ЦК України.

Враховуючи зазначені норми на сторони договору про спільну діяльність покладається обов`язок щодо включення до його умов наступну інформацію: мета спільної діяльності, тобто для чого учасники об`єднують кошти, майно тощо; порядок координування сумісних дій або ведення спільних справ; розмір, порядок і строки здійснення внесків учасниками (якщо йдеться про договір простого товариства); правовий статус виділеного для спільної діяльності майна; порядок розподілу прибутку; порядок покриття витрат і збитків учасників; участь сторін у результатах сумісних дій; строк дії договору; інші умови, що регламентують спільну діяльність сторін.

Із п. 1.1 Договору зрозуміло, що сторони уклали Договори для ведення господарської діяльності, тобто для отримання прибутку. Але Договором не передбачені умови розподілу отриманого прибутку від спільної діяльності, не визначено перелік майна, яке залучається для ведення спільної діяльності, та не визначено його правовий статус та інші умови, які є обов`язковими для такого виду правочину, а тому, суд дійшов висновку, що спірний договір не містить жодних положень щодо об`єднання вкладів, визначення щодо їх обсягу, виду, грошової оцінки.

Крім того, матеріали справи не містить доказів здійснення реєстрації спірного договору у контролюючих органах (податковій), оскільки на обліку у контролюючих органах повинні перебувати договори про спільну діяльність на території України без створення юридичних осіб, на які поширюються особливості податкового обліку та оподаткування діяльності за такими договорами (угодами), визначені Податковим кодексом.

При цьому, аналіз п. 1.3 Договору, який визначає, що за надання таких послуг по цьому Договору сторони проводять фінансові розрахунки по винагороді за виконаний об`єм робіт в розмірі, в порядку і строки, які обумовлені в Додатках до цього Договору, свідчить про ознаки договору про надання послуг. Відповідно до Додатку 1 відповідач прийняв на себе зобов`язання по веденню господарської діяльності з пасажирських перевезень та проведення фінансових розрахунків між ним та та покупцями продукції, а також здійснює ведення іншої діяльності, яка не суперечить чинному законодавству, що свідчить про те, що ФОП Маклаков А.М. взяв на себе обов`язки щодо виконання певної роботи та надані певних послуг, але жодних інших умов договору як того вимагає ст. 180 ГК України, не передбачено.

Відтак, суд приймає до уваги доводи позивача, що відсутність будь-яких дій з боку сторін договору щодо виконання умов договору, свідчать про те, що сторони в супереч ч. 5 ст. 203 ЦК України не мали наміру реального настання правових наслідків, на які мав бути спрямований укладений правочин. Єдине, що було виконано сторонами Договору - це передано ФОП Маклакову А.М. у платне користування нерухоме майно, яке знаходиться у Державного багатопрофільного підприємства «Урожай» на балансі та власником якого є держава.

В свою чергу, сторони в цій частині мали дотримуватись норм ЦК України, ГК України, ЗУ «Про оренду державного та комунального майна, та інших норм, які регулюють передання в платне користування нерухомого майна, право власності на яке належить державі.

Отже, відповідач, маючи намір укласти договір оренди мав пройти порядок передачі в оренду державного та комунального майна, що не було зроблено. За таких обставин, у Державного багатопрофільного підприємства «Урожай» були відсутні повноваження щодо укладення правочину щодо передання у платне користування нерухомого майна, оскільки вказані дії не узгоджуються з ч. 2 ст. 203 ЦК України, яка передбачає, що особа, яка укладає договір, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

На переконання суду, аналіз положень спірного договору з відповідними додатками свідчить, що договір не відповідає ст.ст. 9, 11 Закону України «Про оренду державного і комунального майна», а також п. 14 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна та сторонами договору не дотримана форма, в якій він мав бути укладений, як це передбачено ч. 1 ст. 209 ЦК України, відповідно до якої правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Окрім того, при укладені оспорюваного договору його сторонами не були дотримані вимоги відповідної норми ЦК України, оскільки, його зміст не відповідає (суперечить) нормам чинного законодавства України, сторонами не дотримана форма в якій повинен був укладений договір, враховуючи положення про оренду нерухомого майна, які включення до його змісту, Позивач не мав повної цивільної дієздатності щодо укладення правочину з передачі у платне користування нерухомого майна. Адже відповідно до ст. 92 ЦК України, юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відтак, законодавство встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. І відповідно до статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палата Верховного Суду від 27.11.2018 р. у справі № 905/1227/17.

Таким чином, сторони, укладаючи договір аутсорсингу №12/2020 не мали наміру реального настання правових наслідків на які мали бути спрямовані укладені правочини. Об`єднання в спірних договорах декількох видів правочинів було направлено на передання ФОП Маклакову А.М. в платне користування нерухомого майна, яке належить державі, без дотримання відповідного порядку як того вимагає чинне законодавство України.

У зв`язку із чим, господарський суд приходить до висновку, що договір аутсорсингу №12/2020 від 01 жовтня 2020 року підлягає визнанню недійсним, а відтак позовні вимоги Державного багатопрофільного підприємства «Урожай» підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені.

Щодо реалізації учасниками справи процесуальних прав суд зазначає таке.

Згідно із пунктами 1, 2 частини третьої статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, верховенство права та рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом (частини перша, друга статті 13 ГПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, керує ходом судового процесу; роз`яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункти 1, 3, 4 частини п`ятої статті 13 ГПК України).

За умовами пунктів 2, 3 частини першої статті 42 ГПК України учасники справи мають право, зокрема, подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У пункті 24 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та пункті 23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України № 2" наголошується на принципі рівності сторін, одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись з подіями процесу (рішення ЄСПЛ "Богонос проти Росії" від 05.02.2004).

З урахуванням викладеного судом вжиті всі можливі заходи для надання учасникам справи можливості для реалізації ними своїх процесуальних прав, передбачених ГПК України, в тому числі, права на висловлення (викладення шляхом надіслання на поштову/електронну адреси суду) своєї позиції по суті спору.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Ван деГурк проти Нідерландів" зазначено, що завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами.

Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення ЄСПЛ у справах "Мала проти України", "Богатова проти України"). Якщо подані стороною доводи є вирішальними для результату провадження, такі доводи вимагають прямої конкретної відповіді за результатом розгляду (рішення ЄСПЛ у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" та у справі "Руїз Матеос проти Іспанії").

Суд зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (рішення у справі "Серявін та інші проти України", пункт 58).

Оцінивши подані учасниками справи аргументи та докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені ДБП «Урожай» позовні вимоги підтверджені належними та допустимими доказами, є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судові витрати у розмірі 2270,00 грн. покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 13, 76, 79, 86, 129, 202, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним Договір аутсорсингу № 12/2020 від 01 жовтня 2020 року з відшкодуванням витрат на утримання нерухомого майна, що належить до державної власності, та комунальних послуг з додатками № 1, № 2, укладеними між Фізичною особою-підприємцем Маклаковим Андрієм Миколайовичем ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та Державним багатопрофільним підприємством «Урожай» (65044, м. Одеса, Французький бульвар, № 10, ).

3. Стягнути Фізичної особи-підприємця Маклакова Андрія Миколайовича ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Державного багатопрофільного підприємства «Урожай» (65044, м. Одеса, Французький бульвар, № 10, ) витрати на сплату судового збору в розмірі 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.241 ГПК України.

Наказ видати відповідно до ст.327 ГПК України.

Повний текст рішення складено 28 січня 2022 р.

Суддя О.В. Цісельський