РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.01.2022Справа № 910/15256/21
За первісним Фізичної особи-підприємця Тарасенко Олени Степанівни

позовом

до ОСОБА_1

про стягнення 736 821,86 грн

За зустрічним Галай Лесі Йосипівни

позовом

до Фізичної особи-підприємця Тарасенко Олени Степанівни

про визнання договору припиненим

Суддя Підченко Ю.О.

Секретар судового засідання Лемішко Д.А.

Представники сторін:

від позивача: Шевченко А.В.;

від відповідача: Лаврик К.П.;

відповідач: Галай Л.Й.;

вільний слухач: ОСОБА_2

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Тарасенко Олена Степанівна звернулася до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в розмірі 670 001 грн, пені в розмірі 9 995,10 грн, інфляційні втрати в розмірі 43 311,09 грн, 3% річних в розмірі 13 514,67 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, починаючи з червня 2020 року не сплачувала орендні платежі за договором від 01.01.2020 № 5 оренди нежитлових приміщень (далі - Договір).

Відповідно до ухвали Господарського суду міста Києва від 21.09.2021 відкрито провадження у справі № 910/15256/21, вирішено проводити розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 29.10.2021.

12.10.2021 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від ОСОБА_1 надійшов зустрічний позов до ФОП Тарасенко О.С. про визнання Договору припиненим з 31.10.2020 та відзив на первісну позовну заяву.

Ухвалою суду від 13.10.2021 зустрічний позов ОСОБА_1 до ФОП Тарасенко О.С. про визнання Договору припиненим з 31.10.2020 об`єднано в одне провадження з первісним позовом ФОП Тарасенко О.С. до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в розмірі 670 001 грн, пені в розмірі 9 995,10 грн, інфляційних втрат в розмірі 43 311,09 грн, 3% річних в розмірі 13 514,67 грн по справі № 910/15256/21.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.10.2021 продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів та відкладено підготовче судове засідання на 26.11.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.11.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/15256/21 до судового розгляду по суті на 20.01.2022.

У судовому засіданні 20.01.2022 суд, заслухавши вступне слово представників сторін, з`ясувавши обставини, дослідив в порядку статей 209-210 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) докази у справі.

Після закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами суд перейшов до судових дебатів.

У судовому засіданні 20.01.2022 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення відповідно до ст. 233 ГПК України.

Судом, відповідно до вимог статей 222-223 ГПК України, здійснювалося повне фіксування судового засідання технічними засобами та секретарем судового засідання велися протоколи судових засідань, які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується первісний та зустрічний позови, відзив на первісну позовну заяву, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.01.2020 ФОП Тарасенко О.С. (орендодавець) і Галай Л.Й. (орендар; на момент укладення Договору фізична особа-підприємець) було укладено Договір, відповідно до умов якого:

- орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування без права викупу (далі - оренда) нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: м. Київ, проспект Григоренка Петра, 32-Д, нежитлова будівля літ. «Б», загальною площею 55 кв.м. (далі - об`єкт оренди, приміщення). Об`єкт оренди передається в оренду для здійснення орендарем його господарської діяльності, дозволенної чинним законодавством України (пункт 1.1 Договору);

- прийом-передача приміщення в оренду здійснюється на підставі акту прийому-передачі, який підписується сторонами у 2-х (двох) примірниках, по одному для кожної сторони, і є невід`ємною частиною Договору. В акті прийому-передачі фіксується технічний, санітарний та протипожежний стан об`єкта оренди, що передається в оренду на умовах Договору, а також кількість та якість встановленого в ньому устаткування (обладнання), якщо таке є (пункт 1.2 Договору);

- строк дії Договору набуває чинності з моменту підписання його сторонами та діє протягом 35 (тридцяти п`яти) календарних місяців, а саме: до 30.11.2023, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами зобов`язань за ним (пункт 2.1 Договору);

- потягом строку дії Договору орендар зобов`язаний сплачувати орендодавцю за оренду об`єкта оренди, зазначеного в пункті 1.1 Договору, щомісячну орендну плату, розмір якої складає 10 000 грн (пункт 3.1 Договору);

- сторони домовились, що на період перших 30 (тридцяти) календарних днів з дати підписання акта прийому-передачі приміщення орендарю, орендна плата складає 1 (одну) грн (підпункт 3.1.1 Договору);

- орендар зобов`язаний внести оплату за останній місяць оренди (гарантійний платіж) із розрахунку 10 000 грн, не пізніше ніж через 5 робочих днів з дати підписання Договору (підпункт 3.1.2 Договору);

- орендна плата сплачується орендарем протягом дії Договору щомісяця до 15-го числа поточного місяця оренди, у розмірі, який визначений у відповідності до пункту 3.1 та 3.4 Договору (пункт 3.2 Договору);

- всі суми, належні до сплати орендодавцю за Договором мають бути сплачені орендарем таким шляхом:

перераховані у безготівковій формі за платіжними реквізитами, наданими орендодавцем у письмовій формі, які будуть дійсними для сторін;

сплачені у готівковій формі з дотриманням вимог чинного законодавства щодо готівкового обігу у строки визначені Договором (пункт 3.6 Договору);

- Договір припиняє свою дію за таких обставин:

закінчення строку дії Договору;

за письмовою згодою обох сторін;

обставин непереборної сили (форс-мажор, що виникли після укладення Договору, які сторони не могли ні передбачити, ні запобігти їм розумними заходами. До обставин непереборної сили сторони відносять: масові заворушення, війни, страйки, бойові дії, блокади, ембарго, пожежа, повінь, землетрус, систематична відсутність електроенергії не з вини орендодавця, неможливість використання приміщення з інших причин, незалежних від орендодавця тощо;

в односторонньому порядку зі сторони орендодавця, в разі нецільового використання орендарем приміщення, згідно з пунктом 1.1;

в односторонньому порядку зі сторони орендодавця, за наявності прострочення оплати орендарем орендодавцю, передбачених Договором платежів понад 60 (шістдесят) календарних днів;

в односторонньому порядку зі сторони орендаря, у разі порушення орендодавцем строків передачі приміщення, що фіксуються в пункті 2.2;

в односторонньому порядку зі сторони орендаря, за умови попередження орендодавця 30 (тридцять) календарних днів (пункт 7.1 Договору).

На виконання умов Договору позивач передав, а відповідач прийняв в оренду нежитлові приміщення, що підтверджується актом прийому-передачі приміщення від 01.01.2020.

Крім того, 01.01.2020 сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до Договору, відповідно до умов якої сторони доповнили пункт 3.1 Договору такими підпунктами:

- орендодавець має право в односторонньому порядку змінити вартість орендної плати максимально граничний розмір якої встановлюється сумою 82 800 грн. При цьому, сторони дійшли згоди, що дана пропозиція не потребує узгодження і обговорення і приймається сторонами через 5 днів з моменту повідомлення орендодавцем орендаря про такі зміни шляхом надсилання орендарю письмового повідомлення про це або додаткової угоди (підпункт 3.1.4);

- в такому випадку вартість орендної плати може бути змінена лише з наступного орендного платежу, який повинен бути після дати отримання орендарем повідомлення або підписання додаткової угоди (підпункт 3.1.4.1);

- при цьому гарантійний платі зараховується як оплата за останній місяць оренди і не може бути змінений або повернутий (підпункт 3.1.4.2).

03.01.2020 сторонами було підписано додаткову угоду № 2 до Договору, відповідно до умов якої сторони домовилися змінити суму орендної плати в пункті 3.1 Договору, а саме 69 000 грн.

Позивач за первісним позовом вказує, що відповідач за первісним позовом, починаючи з червня 2020 року не сплачував орендну плату, внаслідок чого станом на 01.02.2021 утворилася заборгованість у розмірі 670 001 грн.

Також, ФОП Тарасенко О.С. було заявлено до стягнення з ОСОБА_1 : 9 995,10 грн пені (період нарахування з 16.02.2020 по 15.08.2020); 43 311,09 грн інфляційних втрат (період нарахування з 01.03.2020 по 01.02.2021); 13 514,67 грн 3 % річних (період прострочення з 01.06.2020 по 01.02.2021).

У свою чергу, ОСОБА_1 заперечувала проти задоволення первісного позову, вказуючи, зокрема, на те, що:

- з жовтня 2020 року орендодавець заблокував доступ орендарю до приміщення, а тому Договір є припиненим з 31.10.2020;

- сторонами було підписано претензію від 11.11.2020, яка по суті є актом звірки, відповідно до якого орендар і орендодавець зафіксували і погодили, що станом на 11.11.2020 борг орендаря перед орендодавцем за оренду нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , нежитлова будівля літ. «Б», становить 128 800 грн;

- з огляду на підписаний сторонами акт і припинення Договору розмір заборгованості ОСОБА_1 є меншим, ніж заявлено до стягнення ФОП Тарасенко О.С.

Крім того, Галай Л.Й. заявлено зустрічний позов про визнання Договору припиненим з 31.10.2020.

В підтвердження зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 подано як доказ роздруковану фотографію, на якій зображено частину дверей та ручки, які запломбовані смужкою білого паперу з написом «ОПЕЧАТАНО власником приміщення» та підписом, який у свою чергу, зафіксовано смужками прозорої клейкої стрічки.

Відповідач за зустрічним позовом правом на подання відзиву не скористався та письмові заперечення на зустрічний позов не подав.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов таких обґрунтованих висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Стаття 193 ГК України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пункт 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

Згідно з ч.ч. 1 та 5 ст. 762 ЦК України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.

Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтями 525, 615 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Згідно із ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Враховуючи заявлений зустрічний позов про визнання Договору припиненим з 31.10.2020 і посилання ФОП Тарасенко О.С. у первісному позові на те, що Договір є припиненим з 31.01.2021, то в першу чергу, слід розглянути саме зустрічні позовні вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно з ч. 1 ст. 782 ЦК України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за найм речі протягом трьох місяців підряд.

Слід зазначити, що мотивуючи припинення Договору з 01.02.2021, позивач за первісним позовом посилається на пункт 7.1 Договору, в якому, на його думку, зазначено, що Договір припиняє свою дію в односторонньому порядку зі сторони орендодавця, за наявності прострочення оплати орендарем орендодавцю передбачених платежів понад 6 (шість) календарних місяців.

Враховуючи несплату Галай Л.Й. орендних платежів з 01.06.2020 по 31.01.2021, ФОП Тарасенко О.С. вважає, що 6 місяців сплинуло саме 31.01.2021, а тому Договір припинив свою дію саме 31.01.2021.

Однак, зі змісту Договору, копія якого долучена до матеріалів справи, вбачається, що така умова відсутня.

Так, у пункті 7.1 Договору зазначено, що Договір припиняє свою дію в односторонньому порядку зі сторони орендодавця, за наявності прострочення оплати орендарем орендодавцю, передбачених Договором платежів понад 60 (шістдесят) календарних днів.

У свою чергу, позивач за зустрічним позовом вважає, що Договір припинив дію з 31.10.2020, оскільки у жовтні 2020 року відповідач за зустрічним позовом заблокував доступ до приміщення, в підтвердження чого подав роздруковану фотографію.

Слід заначити, що з вказаної фотографії, вбачається, що на ній зображено частину дверей та ручки, які запломбовані смужкою білого паперу з написом «ОПЕЧАТАНО власником приміщення» та підписом, який у свою чергу, зафіксовано смужками прозорої клейкої стрічки.

Разом з тим, з поданої суду фотографії неможливо встановити, коли, ким і за яких обставин фотозйомка була здійснена і те, що частина дверей і ручки зображені на фотографії є дверима саме орендованого приміщення.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 2 ст. 20 ГК України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Частиною 2 ст. 4 ГПК України встановлено, що юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.

Аналіз наведених вище норм дає підстави дійти висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 21.10.2015 у справі №3-649гс15.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право особи на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16).

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

З огляду на викладене, враховуючи те, що позивач за зустрічним позовом не надав належного мотивування та не обґрунтував яким чином обраний ним спосіб захисту, відновить його права, не довів факт обмеження доступу до приміщення у жовтні 2020 року, то у задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовити повністю.

Що ж до припинення Договору, то враховуючи те, що сторони не подали доказів того, коли саме було звільнено приміщення орендарем, чи взагалі воно було звільнено, не підтверджено документально факт блокування доступу до приміщення орендодавцем орендарю з жовтня 2020 року, відсутність в умовах Договору такої обставини для його припинення як наявність прострочення з орендної плати понад 6 місяців, то суд позбавлений можливості дійти однозначного висновку про дату припинення дії Договору.

Що ж до заявлених первісних позовних вимог, то вони підлягають частковому задоволенню, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов укладеного Договору позивачем за первісним позовом було передано в оренду нежитлові приміщення, у свою чергу, відповідач за первісним позовом за користування приміщенням оренду плату у визначеному Договором розмір не сплатив.

Разом з тим, заборгованість з орендної плати заявлена до стягнення ФОП Тарасенко О.С. підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Позивачем за первісним позовом заявлено до стягнення заборгованість у розмірі 670 001 грн і визначено період прострочення з 01.06.2020 по 31.01.2021.

З доданого ФОП Тарасенко О.С. розрахунку вбачається, що з 01.01.2020 по 31.01.2021 сума орендних платежів складає 838 001 грн, а сплачено орендарем 168 000 грн.

В підтвердження проведення оплати позивачем за первісним позовом подано суду копії таких меморіальних ордерів:

- від 27.01.2020 № 33094576.1 на суму 10 000 грн;

- від 27.01.2020 № @2PL502938 на суму 10 000 грн;

- від 13.03.2020 № 35596918.1 на суму 10 000 грн.

Отже, документально підтверджено оплату у безготівковій формі у розмірі 30 000 грн.

Разом з тим, у пункті 3.6 Договору сторони погодили розрахунки у безготівковій та у готівковій формах.

Відповідач за зустрічним позовом заявляв про здійснення частини розрахунків у готівковій формі на суму 334 201 грн.

Разом з тим, суду не подано жодного документального підтвердження проведення оплати у готівковій формі на вказану суму.

Що ж до поданого Галай Л.Й. пояснення Галай Олександра Валерійовича, то вказаний документ в силу приписів ст. 87 та ст. 88 ГПК України не є ні показаннями свідка, ані заявою свідка, а тому не є доказом у розумінні ст. 73 ГПК України.

Однак, суду було подано претензію від 11.11.2020, відповідно до якої орендар і орендодавець зафіксували та погодили, що станом на 11.11.2020 борг орендаря перед орендодавцем за оренду нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: м. Київ, проспект Григоренка Петра, 32-Д, нежитлова будівля літ. «Б», становить 128 800 грн.

Враховуючи зафіксовану станом на 11.11.2020 заборгованість у розмірі 128 800 грн, розмір щомісячної орендної плати (69 000 грн) та строк її сплати (до 15-го числа поточного місяця оренди), то станом на 11.11.2020 орендарем не було сплачено орендну плату у розмірі: 59 800 грн за вересень 2020 року (прострочення настало з 16.09.2020) та 69 000 грн за жовтень 2020 року (прострочення настало з 16.10.2020).

Розмір заборгованості з орендної плати було розраховано таким чином:

- на 11.11.2020 строк оплати міг настати лише за вересень (строк оплати до 15.09.2020) та жовтень (строк оплати до 15.10.2020) 2020 року;

- сторони зафіксували заборгованість у розмірі 128 800 грн;

- оскільки, щомісячна оплата складає 69 000 грн, то внаслідок арифметичної операції віднімання від 128 800 грн суми орендної плати за жовтень 2020 року, а саме 69 000 грн, виходить, що заборгованість за вересень 2020 року складає саме 59 800 грн (128 800 - 69 000).

Оскільки, позивачем за первісним позовом було заявлено до стягнення орендні платежі по січень 2021 року включно, враховуючи наявність гарантійного платежу у розмірі 10 000 грн, який підлягає зарахуванню як оплата за останній місяць оренди (січень 2021 року), то розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідача за первісним позовом складає 352 800 грн, виходячи з такого:

- 59 800 грн заборгованість з орендної плати за вересень 2020 року;

- 69 000 грн заборгованість з орендної плати за жовтень 2020 року;

- 69 000 грн заборгованість з орендної плати за листопад 2020 року;

- 69 000 грн заборгованість з орендної плати за грудень 2020 року;

- 69 000 грн заборгованість з орендної плати за січень 2021 року;

- так, якщо додати заборгованість з вересня 2020 року по січень 2021 року та відняти 10 000 грн гарантійного внеску, виходить 325 800 грн (59 800 + 69 000 + 69 000 + 69 000 + 69 000 - 10 000).

Отже, первісні позовні вимоги щодо стягнення заборгованості з орендної плати підлягають частковому задоволенню, а саме у розмірі 325 800 грн.

Що ж до заявлених ФОП Тарасенко О.С. до стягнення з ОСОБА_1 : 9 995,10 грн пені (період нарахування з 16.02.2020 по 15.08.2020); 43 311,09 грн інфляційних втрат (період нарахування з 01.03.2020 по 01.02.2021); 13 514,67 грн 3 % річних (період прострочення з 01.06.2020 по 01.02.2021), то вказані вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з такого.

За приписами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Так, перевіривши здійснені позивачем розрахунки, Господарський суд міста Києва дійшов висновку, що вони неправильні, оскільки, 3 % річних і інфляційні втрати нараховані на неправильну суму заборгованості.

Так, за розрахунком суду розмір 3 % річних, з урахуванням боргу у розмірі 325 800 грн (орендна плата за вересень 2020 року по січень 2021 року), враховуючи початок прострочення з 16 числа за кожний поточний місяць оренди (строк оплати до 15 числа поточного місяця) та кінець періоду нарахування 01.02.2021, який визначено позивачем за первісним позовом, складає 2 099,63 грн, а саме:

672,64 грн (заборгованість 59 800 грн за вересень 2020 року; період прострочення з 16.09.2020 по 01.02.2021)

+ 616,97 грн (заборгованість 69 000 грн за жовтень 2020 року; період прострочення з 16.10.2020 по 01.02.2021)

+ 441,64 грн (заборгованість 69 000 грн за листопад 2020 року; період прострочення з 16.11.2020 по 01.02.2021)

+ 271,97 грн (заборгованість 69 000 грн за грудень 2020 року; період прострочення з 16.12.2020 по 01.02.2021)

+ 96,41 грн (заборгованість 69 000 грн за січень 2021 року; період прострочення з 16.01.2021 по 01.02.2021).

За розрахунком суду розмір інфляційних втрат, з урахуванням боргу у розмірі 325 800 грн (орендна плата за вересень 2020 року по січень 2021 року), враховуючи початок прострочення з 16 числа за кожний поточний місяць оренди (строк оплати до 15 числа поточного місяця) та кінець періоду нарахування 01.02.2021, який визначено позивачем за первісним позовом, складає 7 565,74 грн, а саме:

2 699,76 грн (заборгованість 59 800 грн за вересень 2020 року; період прострочення з 16.09.2020 по 01.02.2021)

+ 2 442,91 грн (заборгованість 69 000 грн за жовтень 2020 року; період прострочення з 16.10.2020 по 01.02.2021)

+ 1 526,07 грн (заборгованість 69 000 грн за листопад 2020 року; період прострочення з 16.11.2020 по 01.02.2021)

+ 897 грн (заборгованість 69 000 грн за грудень 2020 року; період прострочення з 16.12.2020 по 01.02.2021)

+ 0 грн (заборгованість 69 000 грн за січень 2021 року; період прострочення з 16.01.2021 по 01.02.2021).

Що ж до пені, то слід зазначити таке.

У ч. 1 ст. 546 ЦК України зазначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України).

Згідно із ч. 2 ст. 343 ГК України і статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За приписом ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Позивачем за первісним позовом нараховано та заявлено до стягнення пеню на підставі пункту 6.1 Договору у розмірі 9 995,10 грн за період прострочення з 16.02.2020 по 15.08.2020.

Разом з тим, як встановлено вище станом на 11.11.2020 сторонами було зафіксовано заборгованість за вересень та жовтень 2020 року та по суті підтверджено факт сплати орендних платежів за період з січня по серпень 2020 року.

Також, слід заначити, що ФОП Тарасенко О.С. здійснювала нарахування пені на суму боргу 670 001 грн, тобто за ті місяці оренди, строк оплати за якими у період з 16.02.2020 по 15.08.2020 не настав.

З огляду на викладене, враховуючи положення ч. 2 ст. 237 ГПК України, період нарахування, визначений позивачем за первісним позовом з 16.02.2020 по 15.08.2020, те, що строк оплати за заборгованість за вересень 2020 року до 15.09.2020, а прострочення почалося з 16.09.2020, то у задоволенні пені слід відмовити повністю.

Разом з тим, суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункті 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N303-A, п. 29).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, суд зазначає, що іншим доводам сторін оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частина 1 ст. 74 ГПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з пунктом 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення первісних позовних вимог і повну відмову у задоволенні зустрічного позову, з покладенням судового збору за подання первісного позову на ОСОБА_1 в порядку ст. 129 ГПК України пропорційно розміру задоволених первісних позовних вимог і з покладення судового збору за подання зустрічного позову в повному розмірі.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, 232, 233, 237, п. 2 ч. 5 ст. 238, ст. ст. 240, 241, ч. 1 ст. 256, 288 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Тарасенко Олени Степанівни задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків сторін: НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Тарасенко Олени Степанівни ( АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків сторін: НОМЕР_2 ) заборгованість у розмірі 325 800,00 грн, інфляційні втрати у розмірі 7 565,74 грн, 3 % річних у розмірі 2 099,63 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 5 031,98 грн. Видати наказ.

3. У задоволенні решти вимог первісного позову відмовити.

4. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, то строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 27.01.2022.

Суддя Ю.О. Підченко