ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
УХВАЛА

"13" січня 2022 р.м. ХарківСправа № 922/318/15 вх. №

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Міньковського С.В.

при секретарі судового засідання Черновій В.О.

розглянувши заяву кредитора ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину

По справі за заявою Товариство з обмеженою відповідальністю - фірма "Даніка"

до Товариство з обмеженою відповідальністю - фірма "Даніка"

про визнання банкрутом

за участю сторін: ліквідатор - Бондаренко В.А.,

кредитор - ОСОБА_1 (особисто),

пр-к ОСОБА_1 - Лапідус В.Й. (дов. від 07.11.2019),

пр-к ТОВ СП "Соллі-Плюс" - не з`явився,

пр-к ТОВ "ФК "Стандарт Кепітал" -

ВСТАНОВИВ:

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ СПРАВИ

Ухвалою суду від 28.01.2015 (суддя Казарцева В.В.) порушено провадження у справі про банкрутство ТОВ - фірма "Даніка", введено мораторій на задоволення вимог кредиторів та процедуру розпорядження майном, призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Бондаренка В.А., оприлюднено на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України оголошення про порушення справи про банкрутство ТОВ - фірма "Даніка".

Ухвалою суду від 15.07.2015 р. у попередньому засіданні затверджено реєстр вимог кредиторів ТОВ - фірма "Даніка".

Ухвалою суду від 30.07.2015 припинено процедуру розпорядження майном ТОВ - фірма "Даніка" та повноваження розпорядника майна, введена у відношенні ТОВ - фірма "Даніка" процедура санації, встановлений строк виконання процедури санації до 30.01.2016 р., призначений керуючим санацією арбітражний керуючий Бондаренко В.А.

Постановою Господарського суду Харківської області від 18.07.2016 припинено процедуру санації ТОВ - фірма "Даніка" та повноваження керуючого санацією. Визнано ТОВ - фірма "Даніка" банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, призначено ліквідатором арбітражного керуючого Бондаренка В.А.

27 вересня 2016 року у зв`язку з відпусткою судді Казарцевої В.В. проведено повторний автоматизований розподіл судової справи №922/318/15. Справу призначено до розгляду судді Савченко А.А.

Ухвалою суду від 16.03.2017 визнано грошові вимоги ОСОБА_1 в сумі 60120,00 грн, які підлягають погашенню у 6 чергу в ліквідаційній процедурі.

28 грудня 2019 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину (вх. №31811), в якій кредитор просить суд: 1) визнати недійсним договір поруки від 04.09.2013, укладений між ТОВ "Факторингова компанія "Стандарт Кепітал" та ТОВ - фірма "Даніка" на забезпечення виконання ТОВ СП "Соллі-Плюс" його зобов`язань перед ТОВ "Факторингова компанія "Стандарт Кепітал"; 2) виключити ТОВ "ФК "Стандарт Кепітал" з реєстру вимог кредиторів ТОВ - фірма "Даніка" на загальну суму 3001218,00 грн, з яких: 1218,00 грн. - витрати зі сплати судового збору (1 черга), 3000000,00 грн - основний борг (4 черга).

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 02.01.2020 заяву ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину (вх. № 31811) прийнято та призначено до розгляду в судовому засіданні на 30.01.2020. Залучено ТОВ СП "Соллі-Плюс" до участі у справі № 922/318/15 в якості учасника у справі про банкрутство - особи, яка бере участь у провадженні у справі, в межах розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину (вх. № 31811). Зобов`язано ліквідатора, кредиторів та ТОВ СП "Соллі-Плюс" надати до суду письмовий відзив на заяву ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину (вх. № 31811), з наданням необхідних документів в його обґрунтування. Встановлено ліквідатору, кредиторам та ТОВ СП "Соллі-Плюс" п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву із урахуванням вимог ст. 165 ГПК України. В разі подання відзиву, надати суду докази його направлення іншим сторонам.

Ухвалою господарського суду від 18.02.2020 суддею Савченко А.А. заявлено самовідвід з розгляду справи № 922/318/15 про банкрутство ТОВ - фірма "Даніка".

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.02.2020, для подальшого розгляду справи визначено суддю Аюпову Р.М.

Ухвалою суду від 15.09.2021 суддею Аюповою Р.М. заявлено самовідвід від розгляду справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.09.2021 для подальшого розгляду справи визначено суддю Яризько В.О.

Проте, ухвалою суду від 24.09.2021 суддя Яризько В.О. постановив ухвалу про самовідвід від розгляду даної справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.09.2021 для подальшого розгляду справи визначено суддю Прохорова С.А.

Однак, 28.09.2021 від ліквідатора ТОВ фірма "Даніка" надійшла заява про відвід судді Прохорова С.А.

Ухвалою суду від 29.09.2021 суддя Прохоров С.А. визнав заявлений відвід необгрунтованим, однак зазначив про наявність підстав для заявлення самовідводу.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.09.2021 для подальшого розгляду справи визначено суддю Міньковського С.В.

Ухвалою суду від 16.11.2021 призначено до розгляду в судовому засіданні звіт ліквідатора та заяву ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину (вх. №31811), зобов`язавши заявника, ОСОБА_1 , надати суду актуальне правове обгрунтування поданої 28.12.2019 року заяви про визнання правочину недійсним та зобов`язавши ліквідатора надати суду звіт про хід виконання ліквідаційної процедури, а також актуальний відзив на заяву кредитора про визнання правочину недійсним.

ІІ. ПІДСТАВИ ВИМОГ ЗАЯВНИКА, ДОВОДИ УЧАСНИКІВ.

Як вже було зазначено вище, до суду з заявою про визнання договору поруки від 04.09.2013 року звернувся кредитор ОСОБА_1 , посилаючись на частину 2 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, зокрема, на те, що боржник взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, а також на те, що боржник уклав договір із заінтересованою особою. Крім того, зазначає, що даний договір не відповідає приписам ст. 215 та ст. 203 ЦК України, зокрема, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

В обґрунтування своїх доводів кредитор зазначає, що 11.02.2013 року Господарським судом Харківської області (суддя Дзюба О.А.) було прийнято до розгляду заяву ТОВ - фірма "Даніка" про її банкрутство у справі №922/569/13.

Ухвалою від 19.02.2013 року порушено провадження у справі №922/569/13 про банкрутство ТОВ - фірма "Даніка", введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; призначено розпорядника майна арбітражного керуючого Саутенко С.О.

Проте, ухвалою від 17.04.2013 задоволено клопотання арбітражного керуючого Саутенко С.О. про дострокове припинення його обов`язків розпорядника майна банкрута; звільнено арбітражного керуючого Саутенко С.О. від виконання обов`язків розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Даніка"; призначено розпорядником майна боржника - арбітражного керуючого Капустіна Володимира Володимировича (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ).

Ухвалою суду від 15.04.2014 року, яка набрала законної сили, припинено провадження у справі №922/569/13 про банкрутство ТОФ - фірма "Даніка" на підставі п. 8 та п. 11 ст. 83 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції після 19.01.2013), оскільки після офіційного оприлюднення оголошення про порушення справи про банкрутство не висунуто вимог до боржника, та господарським судом не встановлені ознаки неплатоспроможності боржника.

Однак, 04.09.2013 року між (до припинення провадження у справі №922/569/13) ТОВ "Факторингова компанія "Стандарт Кепітал" в особі директора Капустіна В.В. (який в цей час є розпорядником майна ТОВ -фірма "Даніка" у справі №922/569/13) та ТОВ - фірма "Даніка" в особі директора Куценко О.В. укладається договір поруки, відповідно до п. 1.1. якого, ТОВ - фірма "Даніка" поручається перед кредитором (ТОВ «ФК «Стандарт Кепітал») за виконання ТОВ Спільне підприємство "СОЛЛІ-ПЛЮС" (боржник) його зобов`язань перед кредитором і сам зобов`язується солідарно відповідати перед кредитором за порушення зобов`язань боржником.

Відповідно до п.1.2. договору поруки від 04.09.2013 р., зобов`язання, що є предметом поруки за цим договором (основне зобов`язання), є обов`язок боржника (ТОВ СП "Соллі-Плюс") сплатити грошові кошти кредитору, згідно з умовами договору про надання відновлювальної лінії №860/6-27/18/1/6-022 від 01.06.2006 р. з усіма додатками та додатковими угодами до нього (укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" та ТОВ СП "Соллі-Плюс").

28.01.2015 порушено провадження у другій процедурі банкрутства ТОВ - фірма "Даніка" по справі №922/318/15 та 15.07.2015 року до реєстру кредиторів включено вимоги ТОВ "Факторингова компанія "Стандарт Кепітал" на 3 000 000,00 грн та 1218 грн судового збору.

Кредитор ОСОБА_1 в своїй заяві зазначає, що господарський суд, приймаючи рішення від 15.07.2015 про включення ТОВ "Факторингова компанія "Стандарт Кепітал" до реєстру вимог кредиторів ТОФ - фірма "Даніка" у справі №922/318/15 не встановив наявність мирової угоди від 02.10.2014 року, укладеної, зокрема, між ТОВ "ФК "Стандарт Кепітал" та ТОВ СП "Соллі-Плюс" (боржник за договором поруки), яку було затверджено ухвалою Господарського суду Харківської області від 23.10.2014 року у справі №Б-50/275-10 (суддя Усатий В.О.) про банкрутство ТОВ СП "Соллі-Плюс" і яка набрала законної сили.

29.01.2020 заставний кредитор ПАТ "МТБ Банк" надав суду відзив на заяву про визнання недійсним правочину, в якому представник банку допускає можливість визнання недійсним договору поруки від 04.09.2013, оскільки він підпадає під ознаки фраудаторного правочину, направленого на виникнення у юридичної особи боргу, який у подальшому був покладений в обґрунтування наявності кредиторських вимог у ТОВ "Факторингова компанія "Стандарт Кепітал" до ТОВ - фірма "Даніка". (т. 26 а.с. 26-29)

05.02.2020 від представника банкрута Пулькіна Ю.П. надійшла заява про застосування позовної давнини, в якій він просить суд відмовити у задоволенні заяви, в зв`язку з пропуском строку позовної давнини. (т. 26 а.с. 46)

18.02.2020 від ТОВ "ФК "Стандарт Кепітал" надійшов відзив на заяву кредитора ОСОБА_1 , в якому ТОВ "ФК "Стандарт Кепітал" не погоджується з викладеними у заяві доводами,вважає заяву безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. В обґрунтування своїх доводів ТОВ "Факторингова компанія "Стандарт Кепітал" зазначає, що для визнання недійсним договору на підставі ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства для є обов`язкова наявність декількох умов, одна з яких - факт завдання збитків боржнику або кредиторам. Проте, кредитор в своїй заяві жодним чином не зазначив належними в розумінні ст.ст. 77-79 ГПК України доказами факт завдання збитків боржнику або кредиторам в розумінні ст. 22 Цивільного кодексу України, ст. 224 Господарського кодексу України. (т. 26 а.с. 53-54)

02.03.2020 від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив ТОВ "ФК "Стандарт Кепітал", в якому зазначає, що ОСОБА_1 є кредитором у справі про банкрутство ТОВ фірма "Даніка", а тому наділений правом подання заяви про визнання недійсним правочину, який вчинений боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство.

Щодо шкоди, завданої укладанням договору поруки боржнику ТОВ - фірма "Даніка", кредитор ОСОБА_1 зазначає, що таку шкоду було завдано боржнику внаслідок реалізації активів банкрута за значно нижчою ціною ніж ринкова вартість активів, яке було придбано пов`язаними з ТОВ фірма "Даніка" особами. В обґрунутвання своїх доводів надав суду схему, в якій відображено пов`язаність осіб (т. 26 а.с.125-126, 132).

25.05.2020 від представника боржника ОСОБА_2 надійшли письмові обґрунтування безпідставності вимог заявника ОСОБА_1 , в якій зазначає наступне: 1) факт укладення мирової угоди у справі про банкрутство ТОВ СП "Соллі-Плюс" не є підставою для недійсності договору поруки та просить суд врахувати ст. 204 ЦК України презумція правомірності правочину; 2) заявник не є правомочним суб`єктом для звернення із такою заявою, оскільки права окремих кредиторів унормовані статтею 45 КУзПБ, з якої не вбачається права окремого кредитора приймати рішення про звернення до суду з вимогою про визнання правочину недійсним; 3) вважає, що спосіб судового захисту, обраний кредитором ОСОБА_1 не може бути визнаним належним, в зв`язку з тим, що питання та обсяг вимог конкурсного кредитора ТОВ "ФК "Стандарт Кепітал" був предметом розгляду суду, зокрема, ухвалою суду від 28.04.2015 по справі №922/318/15 визнано грошові вимоги ТОВ "ФК "Стандарт Кепітал" до боржника ТОВ - фірма "Даніка" на загальну суму 3 001 218,00 грн; ухвалою від 15.07.2015 затверджено реєстр вимог кредиторів ТОВ - фірма "Даніка", зокрема у складі ТОВ "ФК "Стандарт Кепітал". З моменту визнання грошових вимог закон обмежує можливість довільно змінювати склад та обсяг затвердженого судом реєстру кредиторів. Вважає, що належним способом захисту у даному випадку може бути тільке апеляційне оскарження ухвали від 15.07.2015, постановленої за результатом попереднього засідання; 4) представник боржника вважає безпідставною позицію ОСОБА_1 щодо порушених ним строків позовної давності. Зазначає, що заявник був весь час учасником справи, а отже в період з 28.01.2015 по 18.07.2016 мав можливість ознайомитись з усіма матеріалами цієї справи, в тому числі зі спірним договором поруки, яку сторона конкурсного кредитора надавала разом із своєю заявою про грошові вимоги. (т. 27 а.с. 63-64).

18.06.2020 заявником ОСОБА_1 подано до суду відповідь на обґрунтування представника боржника ОСОБА_2 , в якій заперечує проти доводів представника боржника: 1) вважає, що наявність укладеної мирової угоди між ТОВ "ФК Стандарт Кепітал" та ТОВ СП "Соллі-Плюс" у справі №Б-50/275-10 є підставою не для припинення поруки, а для визнання договору поруки недійсним, оскільки зобов`язання ТОВ "СП "Соллі-Плюс" перед ТОВ "ФК "Стандарт Кепітал" вважаються відстроченими (розстроченими) з 23.10.2014. 2) щодо посилань представника боржника на те, що ОСОБА_1 не є правомочним суб`єктом, зазначає, що ст. 42 КУзПБ чітко зазначено право кредитора подавати такі заяви. 3) щодо посилань представника боржника на неналежним спосіб захисту, ОСОБА_1 посилається на норми ст. 55 Конституції України, яка передбачає захист прав будь-яким не забороненим законом засобом. Вимога кредитора про виключення ТОВ "ФК "Стандарт Кепітал" з реєстру вимог кредиторів виступає наслідком визнання договору поруки недійсним, оскільки з приписів КУзПБ існує невизначеність щодо застосування наслідків недійсності правочину, оскільки за договором поруки жодного майна та жодних благ ТОВ - фірма "Даніка" не передавала. 4) щодо порушення строку позовної давності, кредитор вважає, що приписи ст. 42 КУзПБ передбачають подання такої заяви в межах справи про банкрутство, враховуючи, що на даний час справа про банкрутство ТОВ фірма "Даніка" триває, а отже строк позовної давності не є пропущеним. (т. 27 а.с.119-120)

На виконання вимог ухвали суду від 16.11.2021 (суддя Міньковський С.В.) від представника ТОВ - фірма "Даніка" Пулькіна Ю.П. 14.12.2021 надійшли обґрунтування доводів щодо застосування позовної давності до вимог про визнання недійсним договору поруки від 04.09.2013. (т. 29 а.с. 238-239)

Від представника ОСОБА_1 14.12.2021 надійшли письмові пояснення по справі за вх. №29522 та за вх. №29521, в яких серед іншого представник кредитора просить суд подальший розгляд справи здійснювати колегією суддів.

Від кредитора ОСОБА_1 надійшло правове обґрунтування заяви про визнання правочину недійсним, в якому кредитор свою заяву підтримує в повному обсязі та просить суд врахувати викладену ним інформацію при розгляді справи.

15.12.2021 від ліквідатора на електронну адресу суду надійшов відзив на заяву ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним та клопотання від 19.06.2020, в якому ліквідатор зазначає, що проведення після 04.09.2013 року (дати укладення спірного договору) загальних зборів ТОВ - фірма "Даніка" та схвалень звітів директора ТОВ - фірма "Даніка" є схваленням цього правочину, тому просить суд відмовити у задоволенні заяви.

Ухвалою від 16.12.2021 суд відмовив представнику ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про колегіальний розгляд справи; відклав розгляд звіту ліквідатора на 01.02.2022; відклав розгляд заяви ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним на 13.01.2022.

Присутній в судовому засіданні кредитор ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 свою заяву підтримали в повному обсязі та просили суд її задовольнити.

Присутній в судовому засіданні ліквідатор проти заяви кредитора заперечував, просив суд відмовити у її задоволенні.

Інші учасники справи своїм правом бути присутнім в судовому засіданні не скористались, явка в судове засідання судом не була визнана обов`язковою.

Стаття 202 ГПК України визначає наслідки неявки в судове засідання учасника справи. Зокрема ч. 1 цієї статті визначає загальне правило, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Частина 3 цієї статті ГПК України визначає, що, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі:

1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки;

2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Розглянувши матеріали справи, заяву кредитора ОСОБА_1 про визнання недійсним договору поруки (вх. №31811), вислухавши усні пояснення кредитора та його представника, ліквідатора, здійснивши оцінку всіх доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви кредитора, виходячи з наступного.

ІІІ НОРМИ, ЯКІ ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ.

Згідно ст. 11 ГПК України суд при розгляді справи керується верховенством права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано ВРУ, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до положень ч. 6 ст.12 Господарського процесуального кодексу України в редакції після 15.12.2017р. господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

У відповідності до ч.9 ст. 30 ГПК України в редакції після 15.12.2017 визначена виключна підсудність при розгляді справ про банкрутство. Так, п.8. та п.9 ч.1 ст.20 цього Кодексу передбачено, що такі спори, розглядаються судом за місцезнаходженням боржника.

Отже особливістю вирішення таких спорів полягає в тому, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом, який розглядає справу про банкрутство, без порушення нових справ з метою судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна та коштів боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів. (Постанова ВС у справі за № 910/10829/17 від 20.02.2018).

Також суд зазначає, що 18.10.2018 прийнятий новий Кодекс України з процедур банкрутства, який набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію через шість місяців з дня набрання чинності цим Кодексом. Кодекс України з процедур банкрутства почав діяти з 21.10.2019.

Відповідно до ч. 4 Прикінцевих та Перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства, з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Ухвалою суду від 31.10.2019 судом здійснено перехід на нові норми Кодексу України з процедур банкрутства, який почав свою дію з 21.10.2019, тому подальший розгляд справи здійснюється з врахуванням норм нового Кодексу.

За приписами ч. 1 ст. 3 ГПК України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ч. 3 наведеної статті, судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Разом з тим, суд наголошує, що оскільки пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ урегульовано лише фактично подальший розгляд справ про банкрутство, відповідні приписи за своєю галузевою приналежністю є нормою процесуального права, яка не стосується жодним чином норм матеріального права, що містяться у цьому нормативно-правовому акті.

І це цілком узгоджується з нормами статті 3 ГПК України, яка передбачає, що судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи, а також відповідає практиці ЄСПЛ, відповідно до якої: сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства; суд нагадує про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 21.10.2020 у справі "Дія 97 проти України" та від 19.12.1997 у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain").

Що ж до застосування у часі приписів статті 42 КУзПБ як такої, що містить норми матеріального права, пункт 4 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ не визначає правил дії в часі цієї норми та не встановлює темпоральних критеріїв її застосування. Так само не визначає таких правил наведений пункт Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ щодо положень статті 20 Закону про банкрутство, чинного до 21.10.2019.

Тому при застосуванні статті 42 КУзПБ слід керуватися загальновизнаним принципом щодо дії законів у часі, суть якого полягає в тому, що новий закон регулює правовідносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Тобто до події, факту застосовується закон, під час дії якого вони настали або мали місце.

На підтвердження такого розуміння застосування статті 42 КУзПБ свідчить також усталений в судовій практиці підхід щодо застосування норм закону під час визнання правочину недійсним, згідно з яким відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Зазначений підхід підтверджується висновками, що містяться в постанові Верховного Суду України від 22.02.2017 у справі № 592/1809/15-ц, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16.10.2019 у справі № 704/1284/16-ц, від 31.10.2019 у справі № 461/5273/16, від 06.11.2019 у справі № 552/3744/16-ц, від 18.12.2019 у справі № 522/23617/17-ц, від 24.04.2020 у справі № 522/25151/14-ц, від 07.10.2020 у справі № 626/1063/17, від 25.11.2020 у справі № 162/471/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 911/3023/15, від 15.01.2019 у справі № 904/10887/16, від 08.10.2019 у справі № 925/1288/18, від 19.11.2019 у справі № 904/3935/18, від 17.12.2019 у справі № 910/2114/19, від 15.05.2020 у справі № 904/3938/18, від 09.07.2020 у справі № 910/9641/19 тощо.

Тобто підстава недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності) має існувати в момент вчинення правочину, тоді як підстави визнання правочинів боржника недійсними, що містяться в статті 42 КУзПБ, не є повністю тотожними (ідентичними) з підставами, що містилися в статті 20 Закону про банкрутство, чинного до 21.10.2019.

Тому приписи статті 42 КУзПБ у частині підстав для визнання недійсними правочинів боржника не підлягають застосуванню до правочинів, що були вчинені боржником до дати введення в дію КУзПБ, тобто до 21.10.2019. Отже до правовідносин, що склалися до 21.10.2019, - підлягають застосуванню приписи статті 20 Закону про банкрутство, що регулює визнання недійсними правочинів (договорів) та спростування майнових дій боржника.

Відповідно до ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - Кодекс, КУзПБ) провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Згідно ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства визначено порядок вирішення спорів у справі про банкрутство.

За приписами статті 9 зазначеного Кодексу визначено, що за результатом розгляду господарським судом заяв, клопотань та скарг, суд виносить ухвали .

IV ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ І ВИСНОВОК СУДУ.

Матеріалами справи підтверджено, що кредитор ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про визнання недійсним правочину (вх. №31811), в якій просить суд: 1) визнати недійсним договір поруки від 04.09.2013, укладений між ТОВ "Факторингова компанія "Стандарт Кепітал" та ТОВ - фірма "Даніка" на забезпечення виконання ТОВ СП "Соллі-Плюс" його зобов`язань перед ТОВ "Факторингова компанія "Стандарт Кепітал"; 2) виключити ТОВ "ФК "Стандарт Кепітал" з реєстру вимог кредиторів ТОВ - фірма "Даніка" на загальну суму 3001218,00 грн, з яких: 1218,00 грн. - витрати зі сплати судового збору (1 черга), 3000000,00 грн - основний борг (4 черга).

Свої вимоги заявник обґрунтовує тим, що боржник взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, а також на те, що боржник уклав договір із заінтересованою особою, що підпадає під приписи ч. 2 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства. А також, зазначає, що даний договір не відповідає приписам ст. 215 та ст. 203 ЦК України, зокрема, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, яку директор ТОВ - фірма "Даніка", на думку кредитора, як одного з засновників боржника, не мав, тому цей правочин має бути визнаний недійсним.

Як зазначає заявник у поданій заяві, ОСОБА_4 , який підписав договір поруки з боку ТОВ "Факторингова компанія "Стандарт Кепітал" в цей період (станом на момент укладення договору поруки 04.09.2013) був одночасно розпорядником майна ТОВ - фірма "Даніка" у справі №922/569/13, що була відкрита 19.02.2013, а припинено провадження у цій справі 15.04.2014, що впливало на прийняття боржником рішень і впливало на керівника боржника щодо укладення договору.

Таким чином, на переконання ОСОБА_1 , спірний договір є таким, що укладено боржником із заінтересованою особою щодо боржника в розумінні Кодексу України з процедур банкрутства, результатом чого, згідно ч. 2 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, є визнання такого договору недійсним.

Свою вимогу про виключення ТОВ "ФК "Стандарт Кепітал" з реєстру вимог кредиторів обґрунтовує тим, що ця вимога виступає наслідком визнання договору поруки недійсним, оскільки з приписів КУзПБ існує невизначеність щодо застосування наслідків недійсності правочину, оскільки за договором поруки жодного майна та жодних благ ТОВ - фірма "Даніка" не передавала.

Як було вказане вище, критерієм для застосування норм ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства або ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", у тому числі і до заяв, поданих після введення в дію Кодексу України з процедур банкрутства, є дата відкриття провадження у справі про банкрутство.

Як вбачається з матеріалів справи, договір поруки, з заявою про визнання недійсним якого ОСОБА_1 звернувся у грудні 2019 року (тобто після введення в дію Кодексу України з процедур банкрутства), було укладено сторонами 04.09.2013.

Провадження у цій справі № 922/318/15 про банкрутство ТОВ - фірма "Даніка" порушено ухвалою Господарського суду Харківської області від 28.01.2015 відповідно до норм Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції, чинній з 19.01.2013 до 21.10.2019), умови та підстави визнання недійсними правочинів (договорів) та спростування майнових дій боржника в якому було врегульовано ст. 20 цього Закону.

Так, згідно з ч. 1 ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у зазначеній вище редакції) правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до порушення справи про банкрутство взяв на себе зобов`язання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів боржнику перевищувала вартість майна; боржник прийняв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Виходячи з аналізу ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", наведена норма, у частині підстав визнання недійсними правочинів боржника підлягає застосуванню у справах про банкрутство, провадження у яких відкрито під час дії Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", та до правочинів (договорів) або майнових дій боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство.

В зв`язку з викладеним, враховуючи, що провадження у цій справі про банкрутство порушено на підставі норм Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції, чинній з 19.01.2013), суд доходить висновку про відсутність правових підстав для застосування при розгляді заяви кредитора про визнання недійсним договору підстав недійсності правочину, передбачених ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства.

Разом з тим, суд зазначає, що укладення боржником договору поза межами "підозрілого періоду" (у цьому випадку - одного року, що передував відкриттю справи про банкрутство), визначеного ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" або ст. 42 Кодексу з процедур банкрутства не виключає можливості звернення зацікавлених осіб (арбітражного керуючого або кредитора) з позовами (заявою) про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів.

У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з заявою про визнання недійсним правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.

Аналогічний висновок був викладений Верховним Судом у постанові від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16, від 28.10.2021 у справі №911/1012/13.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що відповідно до принципу jura novit curia (суд знає закони) неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц. У пункті 7.43 постанови від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Отже застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу заявника судом, в разі неправильної юридичної кваліфікація стороною спірних правовідносин, є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам, поновлення порушеного права сторони (див. висновки, сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18).

На підставі вищенаведеного суд вважає, що право заявника ОСОБА_1 підлягає захисту.

За положеннями частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до частин першої та другої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Отже, за нормами цивільного законодавства суб`єктами оскарження правочину є сторони або інша заінтересована особа, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 ГК України визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої статті 16 ЦК України).

Суд зазначає, що провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.

Як було зазначено раніше, відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 17.06.2020 у справі № 910/12712/19, від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, від 19.02.2021 у справі N 904/2979/20 тощо.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише "про людське око", знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину (висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Основними ознаками фіктивного правочину є свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Суд зазначає, що розглядаючи заяву кредитора ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину в межах справи про банкрутство, суд не повинен обмежуватися тільки дослідженням доказів, наданих заявником та іншими учасниками провадження, але має в силу наведених вище особливостей природи банкрутства надавати оцінку заявленим вимогам з урахуванням дослідження усієї сукупності доказів, що місяться в матеріалах справи про банкрутство боржника.

Вказане сприяє ухваленню законного та обґрунтованого судового рішення щодо відповідних вимог, а також дотриманню принципу процесуальної економії господарського судочинства сутність якого полягає в тому, що б під час розгляду справи в суді для найбільш повного та всебічного розгляду справи використовувати всі встановленні законом засоби.

Як зазначав вище заявник у поданій заяві, ОСОБА_4 , який виконував обов`язки арбітражного керуючого, було підписано договір поруки з боку ТОВ "Факторингова компанія "Стандарт Кепітал" 04.09.2013р. (том. 6 арк. справи 15-19,) предметом якого є солідарний обов`язок зі сплати коштів за договором № 860/6-27/18/1/6-022 від 01.06.2006, про надання відновлювальної кредитної лінії, кредитором за яким є ТОВ СП «Соллі-Плюс», хоча в цей період (станом на момент укладення договору поруки 04.09.2013) ОСОБА_4 був одночасно розпорядником майна ТОВ - фірма "Даніка" (справа №922/569/13 відкрита 19.02.2013, припинено провадження 15.04.2014, ОСОБА_4 був призначений розпорядником майна 17.04.2013р.). Вказані обставини підтверджені матеріалами справи.

Згідно з ч.3 та 4 ст.97 Закону про банкрутство, редакція якого діяла до 21.10.2019 на момент укладення договору поруки, було визначено, що під час реалізації своїх прав та обов`язків арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор) зобов`язаний діяти добросовісно, розсудливо, з метою, з якою ці права та обов`язки надано (покладено), обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на підставі, у межах та спосіб, що передбачені Конституцією та законодавством України про банкрутство. Під час реалізації своїх прав та обов`язків арбітражний керуючий зобов`язаний додержуватися вимог Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції" щодо обмеження використання своїх повноважень з метою одержання неправомірної вигоди або прийняття пропозиції такої вигоди для себе чи інших осіб, одержання дарунків (пожертв).

Ст. 99 цього закону визначає, що арбітражний керуючий є незалежним під час здійснення своїх повноважень арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор).

Вказане, кореспондується з ст.ст. 12-13 Кодексу з процедур банкрутства.

Отже, фактично арбітражний керуючий Капустін В.В. зловживав своїм правом при здійсненні повноважень розпорядника майна з використанням недозволених конкретних форм в рамках дозволеного йому законом загального типу поведінки.

Тобто, будучи уповноваженої особою, суб`єктом незалежної професійної діяльності - розпорядником майна, маючи відповідно суб`єктивне право, визначено Законом про банкрутства в редакції, що діяла до 21.10.2019 і спираючись на нього, виходить за межі дозволеної поведінки при укладенні договору поруки від 04.09.2013, якій був укладений між ТОВ «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал», в який він ОСОБА_4 був директором та ТОВ фірма «Даніка», в якій він на час укладення договору виконував обов`язки розпорядником майна, нехтуючи приписами ч.8 ст. 22 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутам» в редакції від 19.01.2013 (письмове погодження правочину), заподіяв певної шкоди боржнику ТОВ - фірма «Даніка», наслідком якої стало подальше збільшення суми кредиторської заборгованості у боржника, зменшення платоспроможності боржника, і, як наслідок, подальше неможливість боржника відновити свою платоспроможність за допомогою процедур банкрутства.

Вказане вище узгоджується з правовою позицією ВС, що викладена у постанові № 905/2030/19 (905/2445/19)

Також судом встановлено, що ліквідатором в межах справи про банкрутство ТОВ - фірма «Даніка» виявлено у боржника активи, зокрема основні засоби: нежитлові приміщення загальною площею 1691,7 кв.м. за адресою: м. Харків, вул. Юр`ївська, 17, які перебувають в іпотеці у ПАТ «Марфін банк» та інші основні засоби на незначну суму, грошові кошти в сумі 96 тис.грн, дебіторську заборгованість в розмірі 927256,61 грн та запаси балансовою вартістю 1 млн.грн. (т. 7 а.с. 74-83)

Разом з тим, на момент укладання договору поруки від 04.09.2013 боржник не мав у достатності активів для погашення солідарного зобов`язання перед ТОВ «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал».

Також, варто зазначити, що сам боржник за договором поруки, ТОВ СП «Соллі Плюс» на той час перебував у процедурі банкрутства, (справа №Б-50/275-10), а отже директор ТОВ фірма «Даніка» ОСОБА_5 повинна була усвідомлювати те, що виконання боржником ТОВ СП «Соллі Плюс» своїх обов`язків за кредитними зобов`язаннями є сумнівним.

Відповідно до ст.ст. 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Поручитель, директор ТОВ фірма «Даніка» Куценко О., укладаючи договір поруки з ТОВ «Факторінгова компанія «Стандар Кепітал», не могла не розуміти, що у випадку невиконання боржником зобов`язання, саме боржнику доведеться виконувати зобов`язання в повному обсязі за рахунок свого майна (шляхом передачі чи відчуження кредитору), якого у боржника ТОВ фірма «Даніка» не було на суму 3 000 000,00 грн. Також, директором ТОВ фірма «Даніка» Куценко О. в порушення приписів ч.8 ст. 22 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутам» в редакції від 19.01.2013. без згоди розпорядника майна укладає вищевказаний договір поруки.

А крім того, суд зазначає, що поручитель, який став солідарним боржником у зв`язку з невиконанням позичальником (основним боржником) свого обов`язку у кредитному зобов`язанні, що виникло первинно з його волі та згідно з його бажанням, не є абсолютно вільним в обранні варіантів власної поведінки, і як наслідок його дії не повинні призводити до такого стану, в якому він в подальшому ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами.

Згідно зі ст. 203 ЦК України однією із вимог, додержання якої є необхідним для дійсності правочину, - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. А недотримання цієї вимоги є підставою для визнання правочину недійсним в силу ст. 215 ЦК України.

Главою 17 ЦК України унормовано правовідносини представництва при здійсненні правочинів. Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною право- і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 ЦК України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (частини перша та третя статті 92 ЦК України).

Правочини (договори) юридична особа вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 ЦК України є підставою виникнення правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

Таким чином, орган або особа, яка виступає від імені юридичної особи, не може перевищувати своїх повноважень, визначених установчими документами або законом, та діяти у власних інтересах та/або всупереч інтересам особи довірителя.

На захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі укладають із юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

За змістом Постанови №9 від 06.11.2009 Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Аналогічну позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 21.01.2020р. по справі №21/89б/2011.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Наразі, обґрунтовуючи наявність підстав для визнання недійсним договору поруки кредитор посилається на те, що у директора Товариства з обмеженою відповідальністю - фірма Даніка були відсутні достатні повноваження на укладання вказаного правочину, оскільки нормами Статут та Закону України "Про господарські товариства" в редакції від 18.05.2013 (на час укладання спірного договору поруки) до компетенції зборів товариства з обмеженою відповідальністю належить затвердження договорів (угод), укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства, тоді як у даному випадку відповідного рішення вищим органом управління товариства не приймалось та відповідно повноважень на укладання такого правочину виконавчому органу товариства надано не було. (т. 27 а.с. 138-141)

Частиною 1 ст.92 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Згідно з ч.3 ст.92 вказаного Кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

За приписами ст.97 Цивільного кодексу України управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

На час укладання договору поруки 04.09.2013 року був чинний Закон України "Про господарські товариства" в редакції від 18.05.2013.

Цей Закон визначає поняття і види господарських товариств, правила їх створення, діяльності, а також права і обов`язки їх учасників та засновників.

Вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників, також створюється виконавчий орган (ст. 58, 62 Закону України "Про господарські товариства").

Відповідно до ст. 62 зазначеного Закону, директор діє від імені товариства в межах, встановлених даним Законом та установчими документами.

Як свідчить надана до матеріалів справи копія статуту ТОВ - фірма "Даніка" (т. 27 а.с. 142-157), до компетенції загальних зборів Учасників Товариства (або Учасника) належить, зокрема, надання згоди на укладання Директором кредитних договорів щодо надання порук, гарантій та поручительств (пп. 12 п. 13.5 ст. 13 Статуту станом на 03.09.2012, т. 27 а.с. 155).

Відповідно до п. 14.8 Статуту директор має право укладати кредитні договори, а також договори щодо надання порук, гарантій та поручительств лише за попередньою згодою Загальних зборів учасників товариства. (т. 27 а.с. 153).

Відповідно до ст. 13 Статуту ТОВ - фірма "Даніка" загальні збори Учасників скликаються відповідно до чинного законодавства України; також на вимогу виконавчого органу. Порядок скликання, зокрема передбачений п. 13.14 Статуту.

Доказів надання згоди на укладання спірного договору поруки учасниками справи суду не представлено.

Разом з тим, як вже зазначалось судом вище, відповідно до норм, діючого на той час Закону України "Про господарські товариства", до компетенції загальних зборів відноситься затвердження договорів (угод), укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства. (п. і ст. 41)

Судом встановлено, що розмір статутного (складеного) капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю - фірма - "Даніка" на час укладання договору поруки, становило 660 000,00 грн.

Однак, 04.09.2013 року між ТОВ "Факторингова компанія "Стандарт Кепітал" в особі директора Капустіна В.В. та ТОВ - фірма "Даніка" в особі директора Куценко О.В. укладається договір поруки, відповідно до п. 1.1. якого, ТОВ - фірма "Даніка" поручається перед кредитором за виконання ТОВ Спільне підприємство "СОЛЛІ-ПЛЮС" (боржник) його зобов`язань перед кредитором і сам зобов`язується солідарно відповідати перед кредитором за порушення зобов`язань боржником.

Відповідно до п.1.2. договору поруки від 04.09.2013 р., зобов`язання, що є предметом поруки за цим договором (основне зобов`язання), є обов`язок боржника (ТОВ СП "Соллі-Плюс") сплатити грошові кошти кредитору, згідно з умовами договору про надання відновлювальної лінії №860/6-27/18/1/6-022 від 01.06.2006 р. з усіма додатками та додатковими угодами до нього (укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" та ТОВ СП "Соллі-Плюс").

Обсяг відповідальності ТОВ - фірма "Даніка", відповідно до приписів п. 1.5. договору поруки складає 3 000 000,00 грн. (т. 6 а.с. 15-17)

Тобто, директор ТОВ - фірма "Даніка" Куценко О.В. не мала повноважень на підписання даного договору поруки без наявності згоди загальних зборів учасників товариства.

Отже, суд зазначає, що договір поруки від 04.09.2013 укладений з порушенням приписів ч. 3 ст. 92 ЦК України, п. "і" ст. 41 Закону України "Про господарські товариства" в редакції, що діяла на момент укладання договору та приписів п.п.12 п. 13.5 та п. 14.8 Статуту.

Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Враховуючи вказані норми законодавства та встановлені обставини справи, суд дійшов обґрунтованого висновку, що оспорюваний договір поруки від 04.09.2013 не був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ними, а був укладений для створення штучної заборгованості боржника перед ТОВ "Факторингова компанія "Стандарт Кепітал" на суму 3 000 000,00 грн. шляхом доведення до неплатоспроможності боржника і подальшого отримання ТОВ "Факторингова компанія "Стандарт Кепітал" контролю над процедурою банкрутства ТОВ - фірма «Даніка» через збільшення у боржника кредиторської заборгованості, та прийняття «необхідних» рішень комітетом кредиторів, оскільки єдиним конкурсним кредитором у процедурі банкрутства боржника, який входить до складу комітеті кредиторів є ТОВ "Факторингова компанія "Стандарт Кепітал", про що свідчить рішення загальних зборів кредиторів ТОВ - фірма «Даніка» від 23.07.2015р. протокол № 1.

Виходячи з вищенаведеного можливо стверджувати, що оспорюваний договір поруки від 04.09.2013, з обох сторін і ТОВ - фірма «Даніка» і ТОВ "Факторингова компанія "Стандарт Кепітал" був фіктивним, оскільки був вчинений сторонами лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний боржником. Прямим умислом з обох сторін за вказаним договором було створення умов не для задоволення вимог кредитора ТОВ "Факторингова компанія "Стандарт Кепітал" за договором поруки, а створення фінансової неплатоспроможності у боржника, введення до складу кредиторів боржника ТОВ "Факторингова компанія "Стандарт Кепітал" і подальше отримання кредитором ТОВ "Факторингова компанія "Стандарт Кепітал" контролю над процедурою банкрутства ТОВ - фірма «Даніка».

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 25.06.2020 у справі№924/233/18 пункти 62-77).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

На підставі вищенаведеного суд вважає, що докази представлені заявником є більш вірогідні, ніж докази, які надані ліквідатором, ТОВ "Факторингова компанія "Стандарт Кепітал".

V ЩОДО ЗАЯВИ ПРЕДСТАВНИКА БОРЖНИКА ПУЛЬКІНА Ю.П. ПРО ЗАСТОСУВАННЯ СТРОКУ ПОЗОВНОЇ ДАВНОСТІ.

Кодексом України з процедур банкрутства в редакції від 21.10.2019 спеціальних норм про позовну давність (у тому числі щодо звернення до суду із заявою про визнання недійсними угод боржника) не встановлено, отже, до цих правовідносин застосовуються загальні норми позовної давності.

Відповідно до норм ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Нормами ст. 257 цього ж кодексу передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Отже, позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.

Застосування позовної давності (в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)) забезпечує в національній системі права виконання принципу верховенства права, складовою частиною якого є правова визначеність.

Разом з тим, позовна давність як цивільно-правова категорія наділена такими ознаками:

1) має юридичний склад;

2) позначає сплив строку;

3) має правоприпиняючий характер, оскільки припиняє право на позов у матеріальному розумінні (право на задоволення позову);

4) застосовується у випадках порушення цивільних прав та інтересів особи;

5) встановлюється щодо вимог, які мають майновий характер, і деяких нематеріальних благ, передбачених законом;

6) застосовується лише за ініціативою сторони спору.

При цьому, згідно з приписами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

З матеріалів справи вбачається, що представник ТОВ - фірма "Даніка" Пулькін Ю.П. діє на підставі довіреності від 05.07.2016, виданої ТОВ - фірма "Даніка" в особі директора Куценко Ольги Володимирівни. (т. 16 а.с. 27)

Однак, як встановлено судом, 30.07.2015 року судом введено процедуру санації у відношенні ТОВ - фірма "Даніка".

З моменту винесення ухвали про введення процедури санації:

керівник боржника звільняється з посади у порядку, визначеному законодавством;

управління боржником переходить до керуючого санацією;

зупиняються повноваження органів управління боржника - юридичної особи щодо управління та розпорядження майном боржника, повноваження органів управління передаються керуючому санацією, за винятком повноважень, передбачених планом санації.

Органи управління боржника протягом трьох днів з дня прийняття рішення про введення процедури санації та призначення керуючого санацією зобов`язані здійснити передачу керуючому санацією бухгалтерської та іншої документації боржника, його печаток, штампів, матеріальних та інших цінностей.

Саме це і було зазначено в ухвалі суду від 30.07.2015. Зазначена ухвала не оскаржувалась і набрала законної сили.

Зазначена вище ухвала суду в своєї підставі є фактично судовим рішенням. Набрання рішення суду законної сили означає, що воно набуває властивостей: обов`язковості, винятковості, виконуваності і преюдиціальності. Це означає, що рішення (ухвала) суду повинно виконуватися всіма сторонами та учасниками провадження.

Отже, на момент видачі довіреності від 05.07.2016 року (майже через рік після введення процедури санації) директор Куценко Ольга Володимирівна не мала повноважень ані директора, ані повноважень на видачу будь-яких довіреностей.

Крім того, 18.07.2016 року ТОВ фірма «Даніка» було визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедури, ліквідатором призначено арбітражного керуючого Бондаренко В.А.

Згідно ст. 38 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції від 19.01.2013 з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури припиняються повноваження органів управління банкрута щодо управління банкрутом та розпорядження його майном, якщо цього не було зроблено раніше, керівник банкрута звільняється з роботи у зв`язку з банкрутством підприємства, а також припиняються повноваження власника (власників) майна банкрута.

Отже, повноваження переходять до ліквідатора Бондаренко В.А.

З урахуванням зазначеного, представник ОСОБА_2 не є тією особою, яка наділена правом заявити суду про застосування строку позовної давності.

Інші особи про застосування строку позовної давності при розгляді заяви кредитора про визнання договору поруки недійсним, суду не заявляли.

VI ЩОДО ВИКЛЮЧЕННЯ ТОВ "ФК "СТАНДАРТ КЕПІТАЛ" З РЕЄСТРУ ВИМОГ КРЕДИТОРІВ.

Заявник, ОСОБА_1 в своїй заяві про визнання договору поруки від 04.09.2013 недійсним, просить суд виключити вимоги ТОВ «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал» з реєстру вимог кредиторів.

Однак, суд зазначає, на момент розгляду заяви кредитора про визнання правочину недійсним є судові рішення, які набрали законної сили, а саме: ухвала Господарського суду Харківської області від 28.04.2015, якою визнані вимоги ТОВ «ФК «Стандарт Кепітал» в сумі 3 000 000 грн та 1218 грн судового збору (т. 6), а також ухвала суду від 15.07.2015 про включення до реєстру вимог кредиторів, зокрема і ТОВ «ФК «Стандарт Кепітал» в сумі 3 001 218,00 грн. (т. 4 а.с. 93-95)

Згідно ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Разом з тим, суд зазначає, що судове рішення може бути переглянуто в порядку апеляційного провадження або за нововиявленими обставинами в порядку ст. 320 ГПК України.

Враховуючи зазначене, суд не знаходить підстав для задоволення заяви кредитора ОСОБА_1 в цій частині.

За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У ст. 77 Господарського процесуального кодексу України вказано, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі вищенаведеного, суд вважає за необхідне заяву кредитора ОСОБА_1 (за вх. № 31811) задовольнити частково, визнати недійсним договір поруки від 04.09.2013, в решті вимог відмовити.

За таких обставин, керуючись ст.ст. 2, 42, 58-65 Кодексу України з процедур банкрутства, ст.ст. 16, 203, 215, 234 ЦК України, ст.ст. 11, 74, 79, 86, 202, 233-235, 236 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Заяву кредитора ОСОБА_1 (вх. № 31811) про визнання недійсним договору поруки від 04.09.2013 задовольнити частково.

2. Визнати недійсним договір поруки від 04.09.2013, укладений між ТОВ «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал» та ТОВ фірма «Даніка».

В решті вимог відмовити.

3. Ухвалу направити ліквідатору, комітету кредиторів, банкруту, ТОВ СП "Соллі-Плюс", ОСОБА_1 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Східного апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення.

Ухвала підписана 18.01.2022.

Суддя Міньковський С.В.