РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.01.2022Справа № 910/13524/21

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого судді Князькова В.В. за участю секретаря судового засідання Скокіна О.Л. розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "ФЕД"

до відповідача: Державної акціонерної холдингової компанії "Артем"

про стягнення 20 313 736,11 грн, -

Представники сторін:

від позивача: Пасашкова В.В.

від відповідача: Козаренко С.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "ФЕД" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" про стягнення заборгованості за договором №139Ф/15-3 від 11.02.2016 на суму 9 622 296,03 грн та за договором №42Ф/17 від 03.02.2017 в розмірі 10 691 440,08 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на порушення відповідачем своїх обов`язків за договорами №139Ф/15-3 від 11.02.2016 та №42Ф/17 від 03.02.2017 в частині своєчасної оплати поставленого товару.

Ухвалою від 25.08.2021 відкрито провадження по справі; постановлено розгляду справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 22.09.2021.

15.09.2021 до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що покупець має намір до повернення частини поставленого позивачем товару. До того ж, вказаним учасником судового процесу наголошено, що у діях покупця відсутні ознаки недобросовісних дій та вини у простроченні виконання грошового зобов`язання перед постачальником.

15.09.2021 на адресу Господарського суду міста Києва також надійшла заява Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" про залучення до участі у розгляді справи Державного концерну "Укроборонпром" в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

Позивачем у відповіді на відзив вказано, що відсутність грошових коштів не звільняє особу від обов`язку виконання зобов`язання, а посилання відповідача в якості заперечень на карантинні обмеження, які введені Постановою №2111 Кабінету Міністрів України, взагалі є безпідставними, оскільки фактично заборгованість виникла в 2017 році.

У судовому засіданні 22.09.2021 судом було розглянуто та відмовлено в задоволенні вказаного клопотання, з огляду на те, що внаслідок прийняття рішення у справі у вказаної вище особи не виникне нових прав та обов`язків, не буде припинено чи змінено вже існуючих. До того ж, слід звернути увагу заявника на те, що участь в управлінні суб`єктом господарювання не вказує на наявність у акціонера (чи особи, яка управляє його корпоративними правами) підстав для участі у його господарських правовідносинах, а у даному випадку зобов`язальних відносинах, що виникли з договорів поставки.

22.09.2021 судом було відкладено підготовче засідання на 20.10.2021.

Позивачем у відповіді на відзив вказано на безпідставність заперечень відповідача та зауважено, що запровадження на території України карантинних обмежень не свідчить про настання обставин непереборної сили та не звільняє покупця від обов`язку з оплати товару, строк виконання якого настав ще у 2017 році.

27.09.2021 відповідачем було подано заперечення на відповідь на відзив, в яких вказано, що покупцем не вчинялись дії, що свідчили б про визнання заборгованості за спірними договорами.

20.10.2021 представником відповідача було подано клопотання про зупинення провадження до набрання законної сили рішенням у справі №922/4099/21 за позовом Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" до Приватного акціонерного товариства "ФЕД" про визнання недійсними договорів №139Ф/15-3 від 11.02.2016 та №42Ф/17 від 03.02.2017.

Розглянувши вказане клопотання у судовому засіданні 20.10.2021, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення, виходячи з такого.

Пунктом 5 частини 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі.

Зупинення провадження по справі - це врегульована законом і оформлена ухвалою суду тимчасова перерва в провадженні по господарській справі, викликана наявністю однієї з передбачених в законі обставин, які заважають здійснювати її розгляд.

Підстава, передбачена пунктом 5 частини 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України виникає в процесі тоді, коли ухвалення рішення можливо після підтвердження фактів, що мають преюдиційне значення для даної справи, в іншій справі, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства.

Зупинення провадження допускається лише тоді, коли розглядати справу далі неможливо. Ця підстава зупинення застосовується у тому разі, коли в цій іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду. Ця неможливість полягає в тому, що обставини, які є підставою позову або заперечень проти нього, є предметом дослідження в іншій справі і рішення суду у цій справі безпосередньо впливає на вирішення спору. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 20.02.2019 по справі №906/806/15.

У даному випадку за висновками суду, обставини, що входять до предмету доказування у даній справі, можуть бути встановлені судом в межах розгляду цієї справи на підставі оцінки доказів, представлених сторонами, що вказує на відсутність підстав для зупинення провадження у справі.

До того, задоволення клопотання про зупинення провадження могло призвести до безпідставного затягування строків вирішення спору.

Отже, з огляду на викладене вище, заява відповідача була залишена судом без задоволення.

20.10.2021 судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 24.11.2021.

24.11.2021 судом оголошено перерву до 22.12.2021.

22.12.2021 у зв`язку із перебуванням судді Князькова В.В. на лікарняному судове засідання не відбулось.

Ухвалою від 10.01.2022 судом було призначено розгляд справи по суті на 26.01.2022.

У судовому засіданні 26.01.2022 представником позивача було надано усні пояснення по суті спору, згідно змісту яких позовні вимоги підтримано в повному обсязі.

Представником відповідача проти задоволення позову не заперечено та підтримано подану заяву про розстрочення виконання судового рішення у справі.

В судовому засіданні 26.01.2022 на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

11.02.2016 між Публічним акціонерним товариством "ФЕД" (постачальник) та Державною акціонерною холдинговою компанією "Артем" (замовник) було укладено договір №139Ф/15-3, за умовами п.1.1 якого постачальник зобов`язується виготовити та поставити, а замовник оплатити грошові кошти за продукцію - агрегати ПК-47-01.

Поставка продукції здійснюється на умовах СРТ м.Київ, згідно міжнародних правил тлумачення термінів Інкотермс (в редакції 2010) (п.3.1 договору №139Ф/15-3 від 11.02.2016).

Відповідно до п.3.2 договору №139Ф/15-3 від 11.02.2016 датою поставки вважається дата надходження продукції на склад замовника.

У п.4.1 договору №139Ф/15-3 від 11.02.2016 вказано, що загальна сума договору за специфікацією №1 складає 82 185 600 грн, в тому числі податок на додану вартість 20% в сумі 13 697 600 грн. Продукція за даним договором поставляється за цінами згідно протоколу погодження ціни.

За умовами п.4.2 договору №139Ф/15-3 від 11.02.2016 ціна агрегата ПК-47-01 складає 856 100 грн без податку на додану вартість (еквівалентна ціна 33 000 дол.США за курсом Національного банку України в умовах 11.02.2016).

Відповідно до 5.2 договору №139Ф/15-3 від 11.02.2016 замовник здійснює попередню оплату в розмірі 50% від вартості партії продукції, що поставляється згідно специфікації №1, на підставі виставленого постачальником рахунка. Остаточний розрахунок за партію поставленої продукції замовник здійснює протягом 20 банківських днів після отримання від постачальника продукції на підставі виставленого рахунку. Можлива 100% попередня оплата.

До договору №139Ф/15-3 від 11.02.2016 сторонами вносились чисельні зміни.

Зокрема, додатковою угодою №12 від 23.12.2019 контрагентами досягнуто згоди щодо визначення терміну дії контракту з моменту його підписання і до 31.12.2020.

Також визначено внести зміни до п.5.1 договору №139Ф/15-3 від 11.02.2016 й викласти останній в наступній редакції: "Замовник проводить попередню оплату в розмірі 50% від вартості, що підлягає поставці партії продукції згідно специфікації №4 (додаток №1 до додаткової угоди №7), на підставі виставленого постачальником рахунку. Остаточний розрахунок за продукцію замовник проводить наступним чином: 19 382 880,16 грн з податком на додану вартість - остаточний розрахунок за 40 штук, за умови отримання коштів від інозамовника, але не пізніше 30.06.2020.".

Додатковою угодою №13 від 10.12.2020 сторонами продовжено строк дії договору №139Ф/15-3 від 11.02.2016 до 31.12.2021.

03.02.2017 між Публічним акціонерним товариством "ФЕД" (постачальник) та Державною акціонерною холдинговою компанією "Артем" (замовник) було укладено договір №42Ф/17, за умовами п.1.1 якого постачальник зобов`язується виготовити та поставити, а замовник оплатити грошові кошти за продукцію - агрегати ПК-47-01.

Поставка продукції здійснюється на умовах СРТ м.Київ, згідно міжнародних правил тлумачення термінів Інкотермс (в редакції 2010) (п.3.1 договору №42Ф/17 від 03.02.2017).

Відповідно до п.3.2 договору №42Ф/17 від 03.02.2017 датою поставки вважається дата надходження продукції на склад замовника.

У п.4.1 договору №42Ф/17 від 03.02.2017 зазначено, що загальна сума договору за специфікацією №1 складає 21 382 880,20 грн, в тому числі податок на додану вартість 20% в сумі 3563813,37 грн. Продукція за даним договором поставляється за цінами згідно протоколу погодження ціни.

За умовами п.4.2 договору №42Ф/17 від 03.02.2017 ціна агрегата ПК-47-01 складає 890 953,34 грн без податку на додану вартість (еквівалентна ціна 33 000 дол.США за курсом Національного банку України в умовах 02.02.2017), що в свою чергу складає 1 069 144,01 грн з урахуванням податку на додану вартість за один агрегат ПК-47-01.

Відповідно до 5.2 договору №42Ф/17 від 03.02.2017 замовник здійснює попередню оплату в розмірі 50% від вартості партії продукції, що поставляється, згідно специфікації №1, на підставі виставленого постачальником рахунка. Остаточний розрахунок за партію поставленої продукції замовник здійснює протягом 20 банківських днів після отримання коштів від інозамовника, проте не пізніше 29.12.2017. Можлива 100% попередня оплата за погодженням сторін.

До договору №42Ф/17 від 03.02.2017 сторони вносились чисельні зміни.

Зокрема, додатковою угодою від №4 від 23.12.2019 контрагентами досягнуто згоди щодо визначення терміну дії контракту з моменту його підписання і до 31.12.2020.

Також визначено внести зміни до п.5.1 договору №42Ф/17 від 03.02.2017 й викласти останній в наступній редакції: "Замовник проводить попередню оплату в розмірі 50% від вартості, що підлягає поставці партії продукції згідно специфікації №4 (додаток №1 до додаткової угоди №7), на підставі виставленого постачальником рахунку. Остаточний розрахунок за продукцію замовник проводить наступним чином: 10691440,08 грн з податком на додану вартість - остаточний розрахунок за 20 штук, за умови отримання коштів від інозамовника, але не пізніше 30.06.2020.".

Додатковою угодою №5 від 10.12.2020 сторонами продовжено строк дії договору №42Ф/17 від 03.02.2017 до 31.12.2021.

Суд звертає увагу на те, що статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.01.2018 по справі №203/2612/13-ц та постанові від 19.06.2018 по справі №5023/3905/12.

Слід зауважити, що на теперішній час договори №139Ф/15-3 від 11.02.2016 та №42Ф/17 від 03.02.2017 у передбаченому чинним законодавством України порядку недійсним визнано не було. Доказів зворотного матеріали справи не містять.

Отже, виходячи з наведеного вище, з огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договори №139Ф/15-3 від 11.02.2016 та №42Ф/17 від 03.02.2017 як належні підстави у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків з поставки товару.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов договору №139Ф/15-3 від 11.02.2016 Публічним акціонерним товариством "ФЕД" було виготовлено та поставлено, а Державною акціонерною холдинговою компанією "Артем" прийнято товар згідно видаткових накладних №297 від 10.04.2017 на суму 10 691 440,10 грн, №309 від 18.04.2017 на суму 10 691 440,10 грн, №553 від 21.07.2017 на суму 11 760 584,09 грн, №680 від 20.07.2017 на суму 9 622 296,07 грн, тобто, загалом на 42 765 760,36 грн.

Одночасно, матеріалами справи підтверджується, що на виконання умов договору №42Ф/17 від 03.02.2017 Публічним акціонерним товариством "ФЕД" було виготовлено та поставлено, а Державною акціонерною холдинговою компанією "Артем" прийнято товар №42Ф/17 від 03.02.2017 відповідно до видаткових накладних №763 від 07.08.2017 на суму 9 622 296,07 грн, №834 від 21.08.2017 на суму 5 345 720,04 грн, №875 від 30.08.2017 на суму 6 414 864,05 грн.

Проте, за твердженнями позивача, відповідачем було лише частково проведено розрахунки за поставлених на підставі договорів товар, внаслідок чого у Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" утворилась заборгованість за договором №139Ф/15-3 від 11.02.2016 в сумі 9 622 296,03 грн та за договором №42Ф/17 від 03.02.2017 в розмірі 10 691 440,08 грн.

Наявність означеного вище розміру заборгованості за договорами №139Ф/15-3 від 11.02.2016 та №42Ф/17 від 03.02.2017 підтверджено у складеному та підписаному контрагентами акті звірки взаємних розрахунків за 4 квартал 2019.

До того ж, заявлену до стягнення у межах справи заборгованість було визнано відповідачем у чисельному листуванні із позивачем, зокрема, у листах №2021-25-01/115/059 від 25.01.2021 та №037-1966 від 29.07.2020.

Означені обставини у сукупності і стали підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що покупець має намір до повернення частини поставленого позивачем товару. До того ж, вказаним учасником судового процесу наголошено, що у діях покупця відсутні ознаки недобросовісних дій та вини у простроченні виконання грошового зобов`язання перед постачальником. Крім того, відповідачем наголошено, що акти звірки взаєморозрахунків сторін за договорами з урахуванням внесених до таких правочинів змін з боку замовника не було підписано, що вказує на невизнання останнім боргу.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з таких підстав.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу (ч.ч.1, 2 ст.692 Цивільного кодексу України).

Як було встановлено вище, у п.4.1 договору №42Ф/17 від 03.02.2017 погоджено, що загальна сума договору за специфікацією №1 складає 21 382 880,20 грн, в тому числі податок на додану вартість 20% в сумі 3563813,37 грн. Продукція за даним договором поставляється за цінами згідно протоколу погодження ціни.

За умовами п.4.2 договору №42Ф/17 від 03.02.2017 ціна агрегата ПК-47-01 складає 890 953,34 грн без податку на додану вартість (еквівалентна ціна 33 000 дол.США за курсом Національного банку України в умовах 02.02.2017), що в свою чергу складає 1 069 144,01 грн. з урахуванням податку на додану вартість за один агрегат ПК-47-01.

Відповідно до 5.2 договору №42Ф/17 від 03.02.2017 замовник здійснює попередню оплату в розмірі 50% від вартості партії продукції, що поставляється, згідно специфікації №1, на підставі виставленого постачальником рахунка. Остаточний розрахунок за партію поставленої продукції замовник здійснює протягом 20 банківських днів після отримання коштів від інозамовника, проте не пізніше 29.12.2017. Можлива 100% попередня оплата за погодженням сторін.

Додатковою угодою від №4 від 23.12.2019 контрагентами визначено внести зміни до п.5.1 договору №42Ф/17 від 03.02.2017 й викласти останній в наступній редакції: "Замовник проводить попередню оплату в розмірі 50% від вартості, що підлягає поставці партії продукції згідно специфікації №4 (додаток №1 до додаткової угоди №7), на підставі виставленого постачальником рахунку. Остаточний розрахунок за продукцію замовник проводить наступним чином: 10691440,08 грн з податком на додану вартість - остаточний розрахунок за 20 штук, за умови отримання коштів від інозамовника, але не пізніше 30.06.2020.".

У п.4.1 договору №139Ф/15-3 від 11.02.2016 загальна сума договору за специфікацією №1 складає 82 185 600 грн, в тому числі податок на додану вартість 20% в сумі 13 697 600 грн. Продукція за даним договором поставляється за цінами згідно протоколу погодження ціни.

Відповідно до 5.2 договору №139Ф/15-3 від 11.02.2016 замовник здійснює попередню оплату в розмірі 50% від вартості партії продукції, що поставляється, згідно специфікації №1, на підставі виставленого постачальником рахунка. Остаточний розрахунок за партію поставленої продукції замовник здійснює протягом 20 банківських днів після отримання від постачальника продукції на підставі виставленого рахунку. Можлива 100% попередня оплата.

Додатковою угодою №12 від 23.12.2019 контрагентами визначено внести зміни до п.5.1 договору №139Ф/15-3 від 11.02.2016 й викласти останній в наступній редакції: "Замовник проводить попередню оплату в розмірі 50% від вартості, що підлягає поставці партії продукції згідно специфікації №4 (додаток №1 до додаткової угоди №7), на підставі виставленого постачальником рахунку. Остаточний розрахунок за продукцію замовник проводить наступним чином: 19 382 880,16 грн з податком на додану вартість - остаточний розрахунок за 40 штук, за умови отримання коштів від інозамовника, але не пізніше 30.06.2020.".

Судом також було встановлено, що на виконання умов договору №139Ф/15-3 від 11.02.2016 Публічним акціонерним товариством "ФЕД" було виготовлено та поставлено, а Державною акціонерною холдинговою компанією "Артем" прийнято товар згідно видаткових накладних №297 від 10.04.2017 на суму 10 691 440,10 грн, №309 від 18.04.2017 на суму 10 691 440,10 грн, №553 від 21.07.2017 на суму 11 760 584,09 грн, №680 від 20.07.2017 на суму 9 622 296,07 грн, тобто, загалом на 42 765 760,36 грн.

На виконання умов договору №42Ф/17 від 03.02.2017 Публічним акціонерним товариством "ФЕД" було виготовлено та поставлено, а Державною акціонерною холдинговою компанією "Артем" прийнято товар №42Ф/17 від 03.02.2017 відповідно до видаткових накладних №763 від 07.08.2017 на суму 9 622 296,07 грн, №834 від 21.08.2017 на суму 5 345 720,04 грн, №875 від 30.08.2017 на суму 6 414 864,05 грн.

Отже, виходячи з умов укладених між сторонами договорів, а також наведених вище вимог чинного законодавства, суд дійшов висновку, що строк оплати товару за договорами №139Ф/15-3 від 11.02.2016 й №42Ф/17 від 03.02.2017, настав.

Проте, як вказувалось судом, за твердженнями позивача, відповідачем було лише частково проведено розрахунки за поставлений на підставі договорів товар, внаслідок чого у Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" утворилась заборгованість за договором №139Ф/15-3 від 11.02.2016 в сумі 9 622 296,03 грн та за договором №42Ф/17 від 03.02.2017 в розмірі 10 691 440,08 грн.

Наявність означеного вище розміру заборгованості за договорами №139Ф/15-3 від 11.02.2016 та №42Ф/17 від 03.02.2017 підтверджено у складеному та підписаному контрагентами акті звірки взаємних розрахунків за 4 квартал 2019.

Наразі, суд зазначає, що згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

В контексті наведених засад господарського судочинства суд звертає увагу учасників судового процесу на приписи ст.79 Господарського процесуального кодексу України, згідно яких наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Проте, вступереч наведеного, відповідачем обставин, які повідомлено позивачем, не спростовано, доказів відсутності заборгованості з оплати товару за договором за договором №139Ф/15-3 від 11.02.2016 в сумі 9 622 296,03 грн та за договором №42Ф/17 від 03.02.2017 в розмірі 10 691 440,08 грн не надано.

Наразі, суд зазначає, що всі висловлені відповідачем у відзиві заперечення з приводу обставин неоплати поставленого товару взагалі ніяким чином не спростовують грошових зобов`язань покупця перед постачальником та не нівелюють обов`язку відповідача оплатити в повному обсязі поставлений товар.

Одночасно, суд звертає увагу на юридичну неспроможність посилань відповідача на приписи на ч.1 ст.617 Цивільного кодексу України, згідно яких особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У даному випадку суд звертає увагу Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" на те, що предметом спору у справі є стягнення заборгованості з оплати товару, проте, ніяким чином не неустойки, як правового наслідку (заходу відповідальності) за порушення грошового зобов`язання. Тобто, наявність чи відсутність вини покупця у нездійсненні оплати товару ніяким чином не входить до предмету доказування у межах розглядуваної справи.

Крім того, судом враховано, що у судовому засіданні 26.01.2022 представником відповідача було підтверджено обставини обставини наявності спірної заборгованості.

Одночасно, суд також не приймає до уваги, як таку, що ніяким чином не спростовує обставин наявності заборгованості у заявленому до стягнення розмірі, надану відповідачем до матеріалів справи копію рішення від 22.12.2021 Господарського суду Харківської області по справі №922/4099/21 (повний текст рішення складено 30.12.2021) за позовом Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" до Приватного акціонерного товариства "ФЕД" про визнання недійсними договорів №139Ф/15-3 від 11.02.2016 та №42Ф/17 від 03.02.2017.

При цьому, судом прийнято до уваги, що згідно змісту вказаного судового акта в задоволенні позову Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" було відмовлено.

В контексті наведеного суд зауважує, що обставини, які було встановлено в судовому рішенні, зокрема, укладання правочинів з перевищенням повноважень ніяким чином у даному випадку також не спростовує обставин наявності у відповідача грошового зобов`язання перед позивачем, яке є предметом спору у справі, оскільки фактично договори №139Ф/15-3 від 11.02.2016 та №42Ф/17 від 03.02.2017 на теперішній час не визнано недійсними у передбаченому чинним законодавством порядку, а отже, останні є підставою у розумінні ст.11 Цивільного кодексу України для виникнення у контрагентів взаємних прав та обов`язків.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVIN OTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду щодо обгрунтованості позовних вимог.

За таких обставин, виходячи з вищевикладеного у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "ФЕД" до Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" про стягнення заборгованості за договором №139Ф/15-3 від 11.02.2016 на суму 9 622 296,03 грн та за договором №42Ф/17 від 03.02.2017 в розмірі 10 691 440,08 грн є належним чином доказово обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

21.01.2022 до суду надійшла заява Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" про розстрочення виконання рішення у справі №910/13524/21, в якій відповідач просив розстрочити виконання судового рішення на 36 місяців, а саме до 31.01.2025.

В обгрунтування означеної заяви відповідач посилався на наявність дійсних ускладнень у виконанні рішення по справі, а саме наявності у Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" значного перевищення кредиторської заборгованості перед дебіторською, а отже, стягнення дебіторської заборгованості не дозволить виконати рішення у справі одним платежем. До того ж, вказаним учасником судового процесу наголошено на наявності зобов`язань за державним оборонним замовленням та зовнішньоекономічними контрактами, виконання яких буде значно ускладнено у випадку одномоментного стягнення суми заборгованості. Крім того, заявником вказано, що на теперішній час останнім у добровільному порядку здійснюється виконання рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/18796/19, загальна сума стягнення за яким становить 468 031 674,21 грн.

Оцінюючи заяву Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" про розстрочення виконання рішення у справі №910/13524/21, суд дійшов висновку щодо її часткового задоволення. При цьому, суд виходить з такого.

Частиною 1 ст.239 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

За приписами п.2 ч.6 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у разі необхідності у резолютивній частині рішення також вказується про надання відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (ч.3 ст.331 Господарського процесуального кодексу України).

У ч.4 ст.331 Господарського процесуального кодексу України визначено, що вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови (ч.5 ст.331 Господарського процесуального кодексу України).

Розстрочення означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом. При цьому слід мати на увазі, що розстрочка можлива при виконанні рішення, яке стосується предметів, що діляться (гроші, майно, не визначене індивідуальними ознаками; декілька індивідуально визначених речей тощо).

Питання про розстрочення виконання рішення суду господарські суди мають вирішувати із дотриманням балансу інтересів сторін. Необхідною умовою задоволення заяви про відстрочення виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати доводи та заперечення як позивача, так і відповідача, а також дотримуватися розумного строку відстрочення (аналогічний висновок наведено в п.4.12 постанови Верховного Суду від 21.01.2020 у справі №910/1180/19).

При цьому, надання розстрочення виконання рішення є виключним заходом, який має застосовуватись лише за наявності поважних причин та при найменшій шкоді кредитору. Затримка у виконанні рішення не повинна бути надто тривалою та такою, що порушує саму сутність права.

Наразі, судом враховано, що згідно п.3.1 статуту Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" метою діяльності компанії є: забезпечення ефективного функціонування та розвитку науково-технічного і виробничого комплексу з розробки, виробництва та впровадження сучасних зразків вітчизняної авіаційної техніки; створення та серійне виробництво нових зразків спецтехніки, обладнання та іншої продукції для потреб безпеки держави, товарів народного споживання, технологічного обладнання для агропромислового комплексу, медичної техніки.

У п.5.1 статуту відповідача вказано, що засновником та акціонером компанії є держава в особі Державного концерну "Укроборонпром".

Згідно постанови №83 від 04.03.2015 Кабінету Міністрів України "Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави" Державна акціонерна холдингова компанія "Артем" була включена до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави.

Зі змісту розглядуваної заяви вбачається, що на теперішній час відповідач, як одне із провідних підприємств оборонно-промислового комплексу України та об`єкт державної власності, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави, бере участь у виконанні контрактів державного оборонного замовлення, згідно договорів с Міністерством оборони України (гриф "Таємно").

Крім того, судом також прийнято до уваги посилання відповідача в обґрунтування наявності підстав для розстрочення виконання рішення на наявність у Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" зовнішньоекономічних контрактів, зокрема, договору комісії укладеного з ДП ДГЗП "Спецтехекспорт" на поставку 268 одиниць виробів Р-27 для потреб військово-повітряних сил Міністерства оборони Республіки Індія.

Судом враховано пояснення представника Державної акціонерної холдингової компанії "Артем", згідно яких стягнення одноразовим платежем всієї суми боргу може призвести до зриву виконання державного оборонного замовлення за програмами "Вільха", "Вільха М,Р", "Нептун", РС-80, втрату виробництва унікального виробу - ракети класу "повітря-повітря" типу Р-27, а також відсутність достатніх коштів для виконання зовнішньоекономічних зобов`язань.

Як вбачається із долученого відповідачем до матеріалів справи балансу (звіту про фінансовий стан) станом на 30.09.2021 Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" загальна сума довгострокових та поточних зобов`язань і забезпечень компанії становить 2 395 449 тис.грн., що значно перевищує суму дебіторської заборгованості, що становить 508 401 тис.грн. Тобто, з наведеного полягає, що за рахунок стягнення дебіторської заборгованості фактично не може бути погасити суму заборгованості перед Приватним акціонерним товариством "ФЕД".

Також про ускладнення у виконанні рішення у справі свідчать і посилання відповідача на здійснення на теперішній час добровільного виконання рішення Господарського суду міста Києва по справі №910/18796/16, яким присуджено до стягнення з Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" загалом 468 031 674,21 грн.

Наразі, за висновками суду, наявність всіх наведених вище у сукупності обставин, дійсно вказує на об`єктивні ускладнення у виконанні судового рішення та погашенні заборгованості перед Приватним акціонерним товариством "ФЕД".

Одночасно, судом також надано оцінку зауваженням представника позивача, які було висловлено у судовому засіданні 26.01.2022, стосовно необхідності вирішувати відповідне клопотання із дотриманням балансу інтересів сторін.

В контексті означеного суд зазначає, що розстрочення виконання судового рішення на 12 місяців (рік), а не на 36 місяців, як заявлено відповідачем, не призведе до грубого порушення балансу контрагентів, не нівелює сутності права позивача на ефективний судовий захист. Зокрема, судом враховано у даному випадку пояснення представника Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" стосовно того, що останнім не вчиняються дії, що б були направлені на ухилення від виконання зобов`язань, а навпаки шляхом визначення певного графіку погашення заборгованості виявляється дійсний намір до задоволення кредиторських вимог позивача.

Суд звертає увагу відповідача на те, що ч.5 ст.331 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

До того ж, судом враховано, що відповідачем вчинялись дії щодо мирного врегулювання спору, зокрема, 15.12.2021 останнім було скеровано на адресу Приватного акціонерного товариства "ФЕД" мирову угоду по справі, проте, як підтверджено представниками позивача і відповідача відповідну угоду укладено не було.

Крім того, суд критично ставиться до заперечень позивача щодо виникнення спірної заборгованості у 2017, оскільки судом вище було встановлено, що додатковими угодами до договорів №139Ф/15-3 від 11.02.2016 й №42Ф/17 від 03.02.2017 контрагентами визначено строк оплати товару не пізніше 30.06.2020.

За таких обставин, виходячи з всього вищевикладеного у сукупності, враховуючи правовий статус відповідача, як одного з провідних підприємств оборонно-промислового комплексу України та об`єкту державної власності, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави, приймаючи до уваги необхідність забезпечення реального виконання судового рішення у справі та дотримання балансу інтересів позивача та відповідача, суд дійшов висновку щодо наявності достатніх підстав для розстрочення виконання рішення від 26.01.2021 Господарського суду міста Києва по справі №910/13524/21 на 12 місяців та як наслідок часткового задоволення заяви Державної акціонерної холдингової компанії "Артем".

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "ФЕД" до Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" про стягнення заборгованості за договором №139Ф/15-3 від 11.02.2016 на суму 9 622 296,03 грн та за договором №42Ф/17 від 03.02.2017 в розмірі 10 691 440,08 грн. - задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" (04050, місто Київ, вул.Мельникова, будинок 2/10, ) на користь Приватного акціонерного товариства "ФЕД" (61023, Харківська область, м.Харків, вул.Сумська, 132, ) заборгованість за договором №139Ф/15-3 від 11.02.2016 на суму 9 622 296 (дев`ять мільйонів шістсот двадцять дві тисячі двісті дев`яносто шість) грн 03 коп. та за договором №42Ф/17 від 03.02.2017 в розмірі 10 691 440 (десять мільйонів шістсот дев`яносто одна тисяча чотириста сорок) грн 08 коп. та судовий збір в сумі 304 706 (триста чотири тисячі сімсот шість) грн 04 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. Задовольнити частково заяву Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" про розстрочення виконання рішення у справі №910/13524/21.

5. Розстрочити виконання рішення від 26.01.2021 Господарського суду міста Києва по справі №910/13524/21 на 12 місяців наступним чином:

до 28.02.2022 сума погашення 1 718 203,54 грн;

до 31.03.2022 сума погашення 1 718 203,51 грн;

до 30.04.2022 сума погашення 1 718 203,51 грн;

до 31.05.2022 сума погашення 1 718 203,51 грн;

до 30.06.2022 сума погашення 1 718 203,51 грн;

до 31.07.2022 сума погашення 1 718 203,51 грн;

до 31.08.2022 сума погашення 1 718 203,51 грн;

до 30.09.2022 сума погашення 1 718 203,51 грн;

до 31.10.2022 сума погашення 1 718 203,51 грн;

до 30.11.2022 сума погашення 1 718 203,51 грн;

до 31.12.2022 сума погашення 1 718 203,51 грн;

до 26.01.2022 сума погашення 1 718 203,51 грн.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 27.01.2022.

Суддя В.В. Князьков