ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2022 року

м. Київ

cправа № 910/6552/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Бенедисюка І.М., Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Малихіної О.В.,

представників учасників справи:

позивача - товариства з обмеженою відповідальністю «ЄПК Україна» - Черкашин І.І., адвокат (ордер від 19.11.2021 № 1045804),

відповідачів - товариства з обмеженою відповідальністю «Українське конструкторсько - технологічне бюро підшипникової промисловості» - Подскребалін О.О., адвокат (ордер від 03.01.2022 № 1085578),

Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України - не з`явився,

державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» - не з`явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ЄПК Україна»

на рішення господарського суду міста Києва від 06.04.2021 (суддя Бондаренко-Легких Г.П.)

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2021 (головуючий суддя: Поляков Б.М., судді: Пантелієнко В.О., Гарник Л.Л.)

у справі № 910/6552/20

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ЄПК Україна» (далі - ТОВ «ЄПК Україна»)

до товариства з обмеженою відповідальністю «Українське конструкторсько - технологічне бюро підшипникової промисловості» (далі - ТОВ «Українське конструкторсько - технологічне бюро підшипникової промисловості»), Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (далі - Міністерство), державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» (далі - Підприємство)

про визнання патенту України на винахід недійсним.

1. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

ТОВ «ЄПК Україна» звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до ТОВ «Українське конструкторсько - технологічне бюро підшипникової промисловості» та Міністерства про: визнання недійсним повністю патенту України № UA 95509С2 від 10.08.2011 на винахід «Буксовий підшипниковий вузол», що належить відповідачу-1 та зобов`язання Міністерства внести відповідні зміни до Державного реєстру патентів України на винаходи щодо визнання недійсним повністю патенту України № UA 95509С2 від 10.08.2011 на винахід; опублікувати відомості про це в офіційному бюлетені «Промислова власність».

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначав про невідповідність винаходу за патентом України № UA 95509С2 за всіма пунктами формули такій умові патентоздатності, як винахідницький рівень.

Згідно з ухвалою господарського суду міста Києва від 27.10.2020 зі справи № 910/6552/20 до участі у справі в якості співвідповідача залучено Підприємство.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням господарського суду міста Києва від 06.04.2021 у справі № 910/6552/20, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2021, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Судові рішення попередніх інстанцій обґрунтовані, зокрема, з посиланням на те, що: при дослідження висновків експертів, складених на замовлення учасників справи мають досліджуватися також і вихідні данні, які надавалися сторонами експертам для дослідження; надані позивачем в якості доказів патенти інших країн та міжнародні патенти не легалізовані та не перекладені на українську мову; у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що адвокат позивача здійснив збір вказаних доказів, які останній подав до матеріалів справи та експертам, які проводили експертизу на замовлення позивача; адвокат не пояснив, яким чином отримав відповідні документи від свого клієнта з Російської Федерації; надані позивачем докази не відповідають критерію допустимості, оскільки отримані з порушенням порядку, визначеного Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та не відповідають вимогам чинного законодавства щодо їх легалізації та перекладу, а також такі докази відсутні у позивача в оригіналі; позивач не зазначав про отримання таких доказів з відкритих джерел та не подав дані докази саме як електронні докази (з належним чином засвідченим перекладом) з роздруківкою електронних доказів в електронному форматі; оскільки обидва висновки експертів, складені на основі доказів, які не відповідають критерію допустимості, то і висновки експертів також не відповідають критерію допустимості і не можуть бути оцінені як допустимі докази; інших доказів, які б підтверджували невідповідність спірного патенту України на винахід такій умові патентоздатності, як винахідницький рівень, матеріали справи не містять.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ТОВ «ЄПК Україна», посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, подало касаційну скаргу, в якій просить суд касаційної інстанції судові рішення попередніх інстанцій зі справи скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

2. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В обґрунтування підстави для касаційного оскарження скаржник із посиланням на пункт 1, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) вказує на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, а саме приписів статей 75, 79, 91, 98 ГПК України; зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 910/21067/17 (щодо надання оцінки висновку експерта), від 02.07.2020 у справі № 922/2315/19 (стосовно приписів частин третьої, п`ятої статті 96 ГПК України), від 25.06.2020 у справі № 924/233/18 (щодо необхідності ретельного розгляду всіх аргументів сторін та доказів, поданих сторонами); наводить висновки Верховного Суду, які викладені у постановах Верховного Суду від 28.01.2020 у справі № 910/6981/19, від 01.07.2021 у справі № 917/549/20, від 16.02.2021 у справі № 927/645/19 щодо вірогідності доказів; у касаційній скарзі скаржник також посилається на постанову пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» та судову практику Європейського суду з прав людини.

Доводи інших учасників справи

ТОВ «Українське конструкторсько - технологічне бюро підшипникової промисловості» подало відзив на касаційну скаргу, в якому зазначило про безпідставність її доводів та просило у задоволенні касаційної скарги відмовити.

Підприємство у відзиві на касаційну скаргу (направлений до Суду 29.12.2021 згідно з відтиском поштового штемпеля на конверті) просило залишити судові рішення попередніх інстанцій без змін, а касаційну скаргу без задоволення, зазначаючи, зокрема, про обґрунтованість рішень судів попередніх інстанцій. До відзиву Підприємством додано заяву про поновлення строку для подання відзиву на касаційну скаргу з посиланням, зокрема, на карантинні обмеження, запроваджений частково дистанційний режим роботи Підприємства.

Протокольною ухвалою від 13.01.2022 відзив Підприємства прийнятий Судом до розгляду, оскільки, з урахуванням дати отримання Підприємством ухвали Суду (15.12.2021 згідно з повідомленням про вручення поштового відправлення), відзив поданий Підприємством у межах строку, визначеного статтею 165 ГПК України. З огляду на викладене, заяву Підприємства про поновлення строку для подання відзиву на касаційну скаргу Суд залишив без розгляду.

3. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

ТОВ «Українське конструкторсько - технологічне бюро підшипникової промисловості» (відповідач - 1) є власником патенту України № UA 95509С2 від 10.08.2011 на винахід «Буксовий підшипниковий вузол» (заявка на реєстрацію № а200908894 від 26.08.2009).

За доводами позивача, державну реєстрацію вказаного патенту здійснено з порушенням законодавства України (винахід не відповідає такій умові патентоздатності, як винахідницький рівень), що є підставою для визнання його недійсним. Існування зареєстрованого на ім`я відповідача-1 патенту на корисну модель України № UA 95509С2 від 10.08.2011 порушує законний інтерес позивача, який (позивач) має намір здійснювати імпорт з Республіки Казахстан буксових підшипникових вузлів виробництва АТ «ЄПК Степногорськ» та реалізовувати їх на території України в межах своєї господарської діяльності.

У зв`язку з наведеним, ТОВ «ЄПК Україна» звернулося з позовом до суду про: визнання недійсним повністю патенту України № UA 95509С2 від 10.08.2011 на винахід «Буксовий підшипниковий вузол», що належить відповідачу-1 та зобов`язання Міністерства (відповідача-2) і Підприємства (відповідача-3) внести відповідні зміни до Державного реєстру патентів України на винаходи щодо визнання недійсним повністю патенту України № UA 95509С2 від 10.08.2011 на винахід; опублікувати відомості про це в офіційному бюлетені «Промислова власність».

4. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Джерела права та оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання патенту України № UA 95509С2 від 10.08.2011 на винахід недійсним, з підстав невідповідності його такій умові патентоздатності, як винахідницький рівень.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили, зокрема, з того, що: при дослідження висновків експертів, складених на замовлення учасників справи мають досліджуватися також і вихідні данні, які надавалися сторонами експертам для дослідження; надані позивачем в якості доказів патенти інших країн та міжнародні патенти не легалізовані та не перекладені на українську мову; у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що адвокат позивача здійснив збір вказаних доказів, які останній подав до матеріалів справи та експертам, які проводили експертизу на замовлення позивача; адвокат не пояснив, яким чином отримав відповідні документи від свого клієнта з Російської Федерації; надані позивачем докази не відповідають критерію допустимості, оскільки отримані з порушенням порядку, визначеного Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та не відповідають вимогам чинного законодавства щодо їх легалізації та перекладу, а також такі докази відсутні у позивача в оригіналі; позивач не зазначав про отримання таких доказів з відкритих джерел та не подав дані докази саме як електронні докази (з належним чином засвідченим перекладом) з роздруківкою електронних доказів в електронному форматі; оскільки обидва висновки експертів, складені на основі доказів, які не відповідають критерію допустимості, то і висновки експертів також не відповідають критерію допустимості і не можуть бути оцінені як допустимі докази; інших доказів, які б підтверджували невідповідність спірного патенту України на винахід такій умові патентоздатності, як винахідницький рівень, матеріали справи не містять.

В обґрунтування доводів касаційної скарги скаржник із посиланням на пункт 1, 4 частини другої статті 287 ГПК України вказує на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, а саме приписів статей 75, 79, 91, 98 ГПК України.

Стосовно наведеного Верховний Суд зазначає таке.

Як зазначено судами попередніх інстанцій, на дослідження експерту позивачем надані патенти країн - Японії, Великобританії, Сполучених Штатів Америки, Китайської Народної Республіки, Федеративної Республіки Німеччини, патенти Всесвітньої організації інтелектуальної власності (міжнародні патенти), які перекладені російською мовою перекладачем Коноваловою Ю.В., підпис якої засвідчений нотаріусом міста Москви Федорченко О.В., а також надані копії патентів Російської Федерації.

Відповідачем-1 для проведення дослідження на замовлення останнього були надані експерту такі ж матеріали, отримані з матеріалів справи № 910/6552/20.

За висновками судів попередніх інстанцій, патенти країн - Японії, Великобританії, Сполучених Штатів Америки, Китайської Народної Республіки, Федеративної Республіки Німеччини, патенти Всесвітньої організації інтелектуальної власності (міжнародні патенти) для визнання таких документів дійсними на території України повинні бути легалізовані та перекладені українською мовою, і вірність такого перекладу має бути засвідчена або нотаріусом України, або консульською установою України.

Водночас нормативно-правові акти, на які посилалися суди (стаття 10 ГПК України, Інструкція з діловодства в місцевих та апеляційних судах України) визначають українську мову як державну мову та встановлюють мову процесуальних документів, які мають складатися українською мовою (як-от: заяви, апеляційні, касаційні скарги, які подаються учасниками справи до суду). Проте вказані законодавчі вимоги не поширюються на ті документи (їх нотаріально засвідчені переклади), які подаються особою для проведення експертизи на її замовлення.

Крім того, судами не враховано і те, що інформація про видані патенти є загальнодоступною та міститься у відкритих джерелах, а інші учасники справи, як і допитані у судовому засіданні експерти, не зазначали про наявність сумнівів у відповідності поданих позивачем експерту копій документів оригіналам або незрозумілість їх змісту. Більше того, ці ж самі документи надані й відповідачем-1 експерту для проведення експертизи на його (відповідача-1) замовлення. У свою чергу, висновки експертів, які містяться у матеріалах справи, складені українською мовою.

Стосовно легалізації документів, то судами не враховано приписи Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів від 05.10.1961 року, згідно зі статтею 2 якої кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Для цілей цієї Конвенції під легалізацією розуміється тільки формальна процедура, що застосовується дипломатичними або консульськими аґентами країни, на території якої документ має бути представлений, для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплено документ.

Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостилю компетентним органом держави, в якій документ був складений (стаття 3 Конвенції).

Водночас, самі патенти (нотаріально засвідчені копії яких надані для дослідження експертам) не містять ані підпису, ані печатки, а, отже, проставлення апостилю у такому випадку для легалізації документів (патентів), на які поширюється ця Конвенція, не вимагається.

Відповідно до приписів статті 91 ГПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Іноземний офіційний документ, що підлягає дипломатичній або консульській легалізації, може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку. Іноземні офіційні документи визнаються письмовими доказами без їх легалізації у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Отже, недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Відповідно, тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ. Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.03.2021 у справі № 922/2319/20, від 16.02.2021 у справі № 913/502/19, від 13.08.2020 у справі № 916/1168/17, від 16.03.2021 у справі № 905/1232/19.

Вимога до адвоката позивача про доведення обставин отримання ним наданих експерту копій документів від клієнта з Російської Федерації, а саме «яким чином таке отримання мало місце» не охоплюється приписами частини другої статті 77 ГПК України у розумінні поняття «доказ, який одержаний з порушенням закону», що не враховано судами попередніх інстанцій у розгляді справи. Водночас питання допустимості вказаних доказів як таких не ставилося у розгляді справи жодним учасником справи.

Крім того, по своїй суті така вимога є встановленням для позивача не передбаченого законом, завідомо недосяжного стандарту доказування, у залежність від якого суди поставили оцінку експертних висновків, наданих учасниками справи, як доказів по справі та, відповідно, порушенням принципу рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Суд також враховує, що у наведеному аспекті судами попередніх інстанцій не враховано безпосередньо предмет та підстави заявленого позову, обставин, які входять до предмета доказування у цій справі, зокрема з огляду на те, що позов у справі поданий з підстав невідповідності винаходу такій умові патентоздатності, як винахідницький рівень, що, відповідно, передбачає доведення обставин того, що він не був частиною рівня техніки, що включає всі відомості, які стали загальнодоступними у світі до дати подання заявки. Таким чином, першочергове значення в даному випадку має встановлення обставин відомості/невідомості певної інформації з рівня техніки до дати подання заявки на винахід, а не процесуальна форма джерела таких відомостей.

Колегія суддів враховує, що формалізм у процесі є позитивним й необхідним явищем, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу, проте надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду, не сприяє правовій визначеності, належному здійсненню правосуддя та є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини «Перед де Рада Каваніллес проти Іспанії», «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії»).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини при застосуванні процедурних правил варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Волчлі проти Франції», «ТОВ «Фріда» проти України»).

Водночас під правовим пуризмом у практиці Європейського суду з прав людини розуміється надмірно формальне, бюрократичне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, безвідносне врахування їх доцільності, виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному або іншому судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Салов проти України»).

Внаслідок надмірного формалізму (правового пуризму) у цій справі суди залишили поза увагою те, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 104 ГПК України).

Системний аналіз змісту вказаних норм процесуального законодавства свідчить, що висновок експерта є рівноцінним засобом доказування у справі, наряду з іншими письмовими, речовими і електронними доказами, а оцінка його, як доказу, здійснюється судом у сукупності з іншими залученими до справи доказами за загальним правилом статті 86 ГПК України. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.02.2020 зі справи № 910/21067/17, на неврахування висновків Суду в якій посилається скаржник.

Проте суди попередніх інстанцій не надали оцінки висновкам експертів, наданих учасниками справи у сукупності з іншими залученими до справи доказами за загальним правилом статті 86 ГПК України

При цьому Суд враховує, що застосування норм процесуального права має загальний (універсальний) характер, незалежно від суті спірних правовідносин.

Верховний Суд зазначає, що позивач як особа, яка вважає, що її право порушено самостійно визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи, покладений на господарський суд. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 зі справи № 924/233/18.

Визначення поняття доказів, вимоги щодо доказів, властивостей доказів та порядку їх оцінки урегульовано у главі 5 «Докази та доказування» ГПК України.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 ГПК з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») Європейський Суд наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні Європейського Суду від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України», в якому Суд, оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей, вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України, статті 17 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд акцентує увагу, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

У пунктах 1-3 частини першої статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Суд зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення Європейського Суду від 27.10.1993 у справі «DOMBO BEHEERB.V. v. THE NETHERLANDS»).

Разом з тим наведеного суди попередніх інстанцій не врахували та не здійснили належного дослідження сукупності наявних в матеріалах справи доказів, що стосуються предмета спору з урахуванням правил та критеріїв оцінки доказів визначених ГПК України.

Зазначаючи про те, що учасниками справи не заявлялося клопотання про призначення у справі судової експертизи, місцевий господарський суд залишив поза увагою те, що відповідна експертиза, з огляду на предмет спору, необхідність спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, може бути призначена судом і з власної ініціативи для з`ясування обставин, що мають значення для справи (стаття 99 ГПК України), зокрема, коли висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності.

Водночас Верховний Суд не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

Таким чином, суд касаційної інстанції дійшов висновку про задоволення касаційної скарги ТОВ «ЄПК Україна» та скасування оскаржуваних рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

З урахуванням мотивів, викладених у цій постанові, Верховний Суд відхиляє доводи ТОВ «Українське конструкторсько - технологічне бюро підшипникової промисловості» та Підприємства, які викладені останніми у відзивах на касаційну скаргу.

З огляду на викладене, враховуючи те, що суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі вагомі, ключові та доречні питання, порушені у касаційній скарзі, які мають значення для вирішення даного спору під час нового розгляду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.

За змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

Доводи ТОВ «ЄПК Україна» щодо порушення судами попередніх інстанцій норм права при прийнятті оскаржуваних судових рішень за результатами перегляду справи в касаційному порядку знайшли своє підтвердження з мотивів, викладених у цій постанові.

З огляду на те, що суди попередніх інстанцій не встановили обставин, що є визначальними і ключовими у цій справі, ураховуючи доводи касаційної скарги, які є нерозривними у їх сукупності, Суд вважає за можливе з огляду на повноваження, визначені ГПК України, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи судам необхідно: ураховуючи принципи господарського судочинства, перевірити вагомі (визначальні) аргументи сторін у справі, і в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством вирішити спір з належним обґрунтуванням мотивів та підстав такого вирішення у судовому рішенні, ухваленому за результатами судового розгляду.

За змістом частини третьої статті 310 зазначеного Кодексу підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Судові витрати

Верховний Суд зазначає, що питання щодо розподілу судових витрат у справі має бути вирішено за результатами нового розгляду справи.

Керуючись статтями 300, 308, 310, 315 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ЄПК Україна» задовольнити.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 06.04.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2021 зі справи № 910/6552/20 скасувати.

Справу № 910/6552/20 передати на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає

Суддя І. Колос

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Т. Малашенкова