ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2022 року Справа № 915/1697/21

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Смородінової О.Г.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін матеріали справи

за позовом: Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» (54034, м. Миколаїв, вул. Миколаївська, буд. 5-а; адреса електронної пошти: , ; ідентифікаційний код 31319242)

до відповідача: Миколаївської міської ради (54027, м. Миколаїв, вул. Адміральська, буд. 20; адреса електронної пошти: , ; ідентифікаційний код 26565573)

про: стягнення 15 041,12 грн,

Суть спору:

22.11.2021 Обласне комунальне підприємство «Миколаївоблтеплоенерго» звернулося до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою № 3781/33/1 від 17.11.2021 (з додатками), в якій позивач просить суд:

- прийняти позовну заяву до розгляду і розглянути позов за правилами спрощеного позовного провадження;

- стягнути з Миколаївської міської ради основний борг за теплову енергію в сумі 13671,26 грн на користь ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» на р/р НОМЕР_1 МОУ ВАТ «Державний ощадний банк України», МФО 326461, ОКПО 31319242;

- стягнути з Миколаївської міської ради 905,03 грн суми, на яку підлягає збільшенню борг з урахуванням індексу інфляції, 464,83 грн - три відсотки різних на користь ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» на р/р НОМЕР_2 МОУ ВАТ «Державний ощадний банк України», МФО 326461, ОКПО 31319242;

- стягнути з Миколаївської міської ради 2270,00 грн. судового збору на користь ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» на р/р НОМЕР_2 МОУ ВАТ «Державний ощадний банк України», МФО 326461, ОКПО 31319242.

Позовні вимоги ґрунтуються на підставі: нарядів на підключення/відключення опалення; наказів Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» № 192 від 08.04.2020, № 236 від 12.04.2021, № 694 від 30.10.2018, № 744 від 09.11.2018, № 839 від 14.12.2018, № 19 від 17.01.2020, № 144 від 18.03.2020, № 757 від 01.12.2020; рішень Виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1087 від 04.11.2020; договору оренди нерухомого майна або індивідуально визначеного майна, що належить до комунальної власності від 12.10.2012 з актами приймання-передавання нежитлового приміщення до нього; відомостей споживання теплової енергії; рахунків-фактур; листування учасників справи; застосування норм статей 24 Закону України «Про теплопостачання», статей 11, 322, 509, 525, 526, 625 Цивільного кодексу України; та мотивовані тим, що в опалювальних сезонах 2018-2019, 2019-2020, 2020-2021 років позивач здійснював постачання теплової енергії до нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою: м. Миколаїв, Бузький бульвар, 15. Відповідні нежитлові приміщення площею 40,1 кв.м. у період з 05.11.2018 по 12.04.2021 знаходились на утриманні Миколаївської міської ради. Внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань по сплаті послуг за теплопостачання виникла заборгованість на суму 13 671,26 грн. Крім того, за періоди 2018 (з 05.11.2018), 2019, 2019-2020, 2020-2021 (по 12.04.2021) відповідачеві нараховано 905,03 грн інфляційних втрат та 464,83 грн відсотків річних.

Ухвалою суду від 29.11.2021 позовну заяву було прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі № 915/1697/21 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; встановлено для учасників справи процесуальні строки для подання заяв по суті справи.

Копія вказаної ухвали була направлена учасникам справи, на їх адреси місцезнаходження, визначені у відповідності до приписів ч. 2 ст. 27 ГПК України.

Так, позивач отримав копію ухвали 06.12.2021, що вбачається з наявного в матеріалах справи повідомлення про вручення.

Відповідач отримав копію ухвали 30.11.2021, що вбачається з наявного в матеріалах справи повідомлення про вручення.

14.12.2021 до суду від відповідача надійшов відзив на позову заяву б/н від 14.12.2021 (вх. № 18864/21), в якому заявник заперечує проти позовних вимог, посилаючись, зокрема, на те, що між сторонами відсутні договірні відносини у спірний період та позивачем не доведено факт отримання відповідачем послуг постачання теплової енергії в нежитловому приміщенні за адресою: м. Миколаїв, Бузький бульвар, 15 і взагалі не підтверджено наявності системи опалення.

Станом на час розгляду справи інших заяв чи клопотань як по суті справи, так і з процесуальних питань, від учасників справи до суду не надходило.

За правилами ст. 248 ГПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Суд розглянув дану справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (ст. 252 ГПК України).

Ознайомившись з матеріалами справи, дослідивши надані докази у їх сукупності, суд -

В С Т А Н О В И В:

Предметом даного позову виступає майнова вимога позивача, як постачальника теплової енергії, до відповідача, як власника майна (споживача), про стягнення з останнього заборгованості за поставлену теплову енергію, а також відсотків річних та інфляційних втрат, внаслідок порушення відповідачем грошового зобов`язання.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Таким чином, до предмета доказування у даній справі належить встановлення обставин щодо порушення відповідачем грошового зобов`язання щодо оплати позивачу грошових коштів за фактичне користування тепловою енергією.

Позивач на підтвердження власної правової позиції надав суду такі докази:

- наряди на підключення/відключення опалення;

- накази Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» № 192 від 08.04.2020, № 236 від 12.04.2021, № 694 від 30.10.2018, № 744 від 09.11.2018, № 839 від 14.12.2018, № 19 від 17.01.2020, № 144 від 18.03.2020, № 757 від 01.12.2020;

- рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1087 від 04.11.2020;

- договір оренди нерухомого майна або індивідуально визначеного майна, що належить до комунальної власності від 12.10.2012 з актами приймання-передавання нежитлового приміщення до нього;

- відомості споживання теплової енергії;

- рахунки-фактури;

- листування учасників справи.

Відповідач будь-яких доказів на підтвердження власної правової позиції суду не надав.

Статтями 73, 74 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як слідує з положень ст. 77, 78 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до змісту ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням наведеного судом встановлено, що у відповідності з метою і предметом діяльності (встановлених в статуті підприємства) Обласне комунальне підприємство «Миколаївоблтеплоенерго» є комунальним унітарним підприємством, яке створене, зокрема, з метою забезпечення задоволення потреб населення та інших споживачів у послугах теплопостачання і гарячого водопостачання. Предметом діяльності підприємства є, зокрема, виробництво, транспортування, постачання, розподіл та реалізація теплової енергії для забезпечення потреб населення, підприємств, установ, організацій послугами з теплопостачання та гарячого водопостачання.

В опалювальних сезонах 2018-2019 р.р., 2019-2020 р.р., 2020-2021 р.р. позивач здійснював постачання теплової енергії до нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою: м. Миколаїв, Бузький бульвар, 15, що підтверджується нарядами, наказами на підключення до централізованої системи опалення та відключення від централізованої системи опалення (а.с. 3-8).

Відповідач, заперечуючи на позов стверджує, що доказів того, що саме Миколаївській міській раді надавалися відповідні послуги позивачем не надано, будь-які договори за спірний опалювальний період у позивача з відповідачем відсутні.

У даній господарській справі судом дійсно встановлено, що договір на надання послуг з централізованого опалення між позивачем та відповідачем не укладався.

Листування між сторонами, яке міститься у справі, свідчить про звернення позивача до відповідача з проханням терміново вирішити питання щодо укладання Миколаївською міською радою договорів на купівлю-продаж теплової енергії вільних нежитлових приміщень та оплати рахунків, зокрема, за спірною адресою.

При цьому, матеріали справи свідчать про те, що 12.10.2012 був укладений договір оренди нерухомого або індивідуально визначеного майна № 7308, що належить до комунальної власності між Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради та Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії Миколаївського обласного управління Акціонерного товариства «Ощадбанк», предметом якого виступали нежитлові приміщення, що розташовані за адресою м. Миколаїв, Бузький бульвар, 15 на першому поверсі житлового будинку, загальною площею 40,1 кв.м. Водночас, 12.06.2018 ПАТ «Державний ощадний банк України» передав, а Управління комунального майна ММР прийняло нежитлові приміщення за адресою Бузький бульвар, 15, загальною площею 40,1 кв.м., про що складений акт приймання-передавання нежитлового приміщення по договору оренди № 7308 від 12.02.2012.

Виходячи з вищезазначеного, нежитлові приміщення площею 40,1 кв.м. з 12.06.2018 були вільними, в орендне користування не передані, а отже в опалювальні періоди, заявлені в позовних вимогах, а саме 05.11.2018 по 12.04.2021 знаходились на утриманні Миколаївської міської ради. Вказані обставини відповідачем не заперечені та не спростовані в ході розгляду справи.

Дослідивши надані суду докази, оцінивши їх у відповідності з вимогами ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, проаналізувавши фактичні обставини справи згідно з вимогами чинного законодавства, яке регулює спірні відносини, суд дійшов таких висновків.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються положеннями Закону України «Про теплопостачання», Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч.ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність.

Згідно зі ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 275 ГК України, за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Відповідно до ч. 2 ст. 275 ГК України, відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про теплопостачання» теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу; транспортування теплової енергії - господарська діяльність, пов`язана з передачею теплової енергії (теплоносія) за допомогою мереж на підставі договору.

У відповідності до статті 16 Закону України «Про теплопостачання» встановлення тарифів на теплову енергію суб`єктам природних монополій у сфері теплопостачання відноситься до повноважень Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, у сфері теплопостачання.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про теплопостачання», основними обов`язками споживача теплової енергії є: своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Відповідно до п.п. 9 п. 3 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 № 1198 споживач теплової енергії - фізична особа, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.

Відповідно до п. 4 Правил, користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією (далі - договір), крім підприємств, що виробляють та використовують теплову енергію для цілей власного виробництва. Договори укладаються відповідно до типових договорів. Форми типових договорів затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Відповідно до п. 14 Правил, споживач зобов`язаний укласти з теплопостачальною організацією договір до початку подачі теплоносія до системи теплоспоживання.

Таким чином, законодавством України передбачено, що постачання теплової енергії здійснюється за договором купівлі-продажу, обов`язок із своєчасного укладення якого покладено саме на споживача теплової енергії.

У порушення зазначених норм законодавства в приміщеннях, які перебувають у власності відповідача, спожито у спірний період теплову енергію без укладання договору з позивачем.

Разом із тим, факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Тобто відсутність між сторонами договору не може слугувати підставою для звільнення споживача від оплати отриманих послуг.

Відповідна правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, у постановах Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 922/2790/17, від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц (провадження № 61-11107св18) та від 13 листопада 2019 року у справі № 686/14833/15-ц (провадження № 61-26205св18).

Відсутність договору про постачання теплової енергії при підтвердженні факту її постачання обставинами справи не звільняє осіб, які використовують теплову енергію без укладення договору на теплопостачання від обов`язку оплати за фактично спожиту теплову енергію.

Так, позов про стягнення вартості теплової енергії підлягає задоволенню, якщо підтверджено, що між сторонами склалися фактичні договірні відносини. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 922/2790/17 та постанові від 21.05.2019 року у справі № 922/4239/16.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем склалися фактичні договірні відносини щодо постачання та споживання теплової енергії у нежитлових приміщеннях, розташованих за адресою: м. Миколаїв, Бузький бульвар, 15, які належать відповідачу.

Факт теплопостачання підтверджено нарядами на підключення та відключення будинку до теплових мереж на початку/по завершенні опалювального сезону та відповідними відомостями споживання теплової енергії, звітами про споживання теплової енергії. За період з 05.11.2018 по 12.04.2021 позивач поставив у належні відповідачу нежитлові приміщення теплову енергію на загальну суму 13 671,26 грн.

Відповідачем контррозрахунку вартості поставленої позивачем енергії у спірний період не надано, доводів позивача щодо визначення розміру теплового навантаження пропорційно займаної площі приміщень від загальної площі та загального теплоспоживання будинку - не заперечено, а отже позовних вимог не спростовано.

Станом на день розгляду справи суду не подано доказів оплати заборгованості в розмірі 13 671,26 грн, строк оплати якої настав, як і не спростовано факту наявності вказаної заборгованості.

У даній господарській справі суд установив, що Обласним комунальним підприємством «Миколаївоблтеплоенерго» належними, допустимими і достовірними доказами доведено, а Миколаївською міською радою не спростовано порушення відповідачем прав та охоронюваних законом інтересів позивача як постачальника теплової енергії.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» в частині стягнення з Миколаївської міської ради основного боргу за теплову енергію в сумі 13 671,26 грн є обґрунтованими, матеріалами справи підтверджені та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Окрім основного боргу позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача:

1. Інфляційні втрати на загальну суму 905,03 грн, у тому числі:

- за зобов`язаннями листопада 2018 року на суму 98,42 грн за період з 01.02.2019 по 30.04.2021;

- за зобов`язаннями грудня 2018 року на суму 172,78 грн за період з 01.02.2019 по 30.04.2021;

- за зобов`язаннями січня 2019 року на суму 106,41 грн за період з 01.06.2019 по 30.04.2021;

- за зобов`язаннями лютого 2019 року на суму 80,48 грн за період з 01.06.2019 по 30.04.2021;

- за зобов`язаннями березня 2019 року на суму 59,85 грн за період з 01.06.2019 по 30.04.2021;

- за зобов`язаннями квітня 2019 року на суму 23,14 грн за період з 01.06.2019 по 30.04.2021;

- за зобов`язаннями листопада 2019 року на суму 31,73 грн за період з 01.02.2020 по 30.04.2021;

- за зобов`язаннями грудня 2019 року на суму 48,80 грн за період з 01.02.2020 по 30.04.2021;

- за зобов`язаннями січня 2020 року на суму 58,94 грн за період з 01.03.2020 по 30.04.2021;

- за зобов`язаннями лютого 2020 року на суму 60,11 грн за період з 01.04.2020 по 30.04.2021;

- за зобов`язаннями березня 2020 року на суму 38,30 грн за період з 01.05.2020 по 30.04.2021;

- за зобов`язаннями квітня 2020 року на суму 10,97 грн за період з 01.05.2020 по 30.04.2021;

- за зобов`язаннями листопада 2020 року на суму 29,03 грн за період з 01.01.2021 по 30.04.2021;

- за зобов`язаннями грудня 2020 року на суму 45,24 грн за період з 01.02.2021 по 30.04.2021;

- за зобов`язаннями січня 2021 року на суму 31,52 грн за період з 01.03.2021 по 30.04.2021;

- за зобов`язаннями лютого 2021 року на суму 9,31 грн за період з 01.04.2021 по 30.04.2021.

2. 3 % річних на загальну суму 464,83 грн, у тому числі:

- за зобов`язаннями листопада 2018 року на суму 55,33 грн за період з 21.01.2019 по 31.05.2021;

- за зобов`язаннями грудня 2018 року на суму 97,16 грн за період з 21.01.2019 по 31.05.2021;

- за зобов`язаннями січня 2019 року на суму 67,31 грн за період з 01.06.2019 по 31.05.2021;

- за зобов`язаннями лютого 2019 року на суму 50,88 грн за період з 01.06.2019 по 31.05.2021;

- за зобов`язаннями березня 2019 року на суму 37,85 грн за період з 01.06.2019 по 31.05.2021;

- за зобов`язаннями квітня 2019 року на суму 14,63 грн за період з 01.06.2019 по 31.05.2021;

- за зобов`язаннями листопада 2019 року на суму 13,48 грн за період з 01.02.2020 по 31.05.2021;

- за зобов`язаннями грудня 2019 року на суму 20,74 грн за період з 01.02.2020 по 31.05.2021;

- за зобов`язаннями січня 2020 року на суму 23,33 грн за період з 20.02.2020 по 31.05.2021;

- за зобов`язаннями лютого 2020 року на суму 24,03 грн за період з 25.03.2020 по 31.05.2021;

- за зобов`язаннями березня 2020 року на суму 15,66 грн за період з 24.04.2020 по 31.05.2021;

- за зобов`язаннями квітня 2020 року на суму 4,36 грн за період з 05.05.2020 по 31.05.2021;

- за зобов`язаннями листопада 2020 року на суму 7,16 грн за період з 11.01.2021 по 31.05.2021;

- за зобов`язаннями грудня 2020 року на суму 13,12 грн за період з 01.02.2021 по 31.05.2021;

- за зобов`язаннями січня 2021 року на суму 10,47 грн за період з 24.02.2021 по 31.05.2021;

- за зобов`язаннями лютого 2021 року на суму 6,67 грн за період з 01.04.2021 по 31.05.2021.

- за зобов`язаннями березня 2021 року на суму 2,01 грн за період з 08.05.2021 по 31.05.2021;

- за зобов`язаннями квітня 2021 року на суму 0,64 грн за період з 08.05.2021 по 31.05.2021.

Щодо заявлених до стягнення сум 3% річних та інфляційних витрат суд зазначає таке.

За приписами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні та проценти, що сплачуються відповідно до ст. 625 ЦК України, складають зміст додаткових вимог, оскільки законодавець опосередковано визнає їх мірами відповідальності (відповідальність за порушення грошового зобов`язання).

Як інфляційні нарахування на суму боргу, так і сплата трьох відсотків річних від простроченої суми, не мають характеру штрафних санкцій, а виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора у зв`язку зі знеціненням коштів внаслідок інфляційних процесів та компенсації користування цими коштами.

Ст. 625 Цивільного кодексу України застосовується до всіх грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов`язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов`язання.

На підставі ст. 625 ЦК України позивач правомірно нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3% річних.

Водночас, перевіривши відповідні нарахування позивача, суд встановив, що як інфляційні втрати, так і 3% річних позивачем розраховано з помилками, зокрема, виходячи з такого:

Період прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання визначається судом з урахуванням приписів ч. 2 ст. 530 ЦК України, відповідно до яких якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За такого, судом були взяті до уваги дати виставлення відповідачу рахунків на оплату спожитої теплової енергії, з урахуванням яких і перевірявся період прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання.

Водночас, суд також зауважує, що позивачем було виставлено відповідачу 18 рахунків на оплату спожитої теплової енергії (за зобов`язаннями листопада 2018 року - квітня 2019 року, листопада 2019 року - квітня 2020 року; листопада 2020 року - квітня 2021 року), однак надано до матеріалів справи докази направлення відповідачу лише 9 із них (за зобов`язаннями листопада 2018 року - квітня 2019 року, січня - березня 2020 року), при цьому, з наданих позивачем доказів направлення рахунку за січень 2020 року неможливо встановити дати отримання відповідачем вказаного рахунку.

Таким чином, лише щодо рахунків за зобов`язаннями листопада 2018 року - квітня 2019 року, лютого - березня 2020 року суд може визначити та перевірити дату порушення відповідачем виконання грошового зобов`язання, а отже, оцінити обґрунтованість позовних вимог. За відсутності доказів направлення відповідачу інших рахунків, суд відмовляє в стягненні відповідача інфляційних втрат і 3% річних, нарахованих позивачем за зобов`язаннями листопада 2019 року - січня 2020 року, квітня 2020 року, листопада 2020 року - квітня 2021 року.

Крім того, при перевірці здійснених позивачем нарахувань за зобов`язаннями січня - квітня 2019 року, березня 2020 року судом додатково встановлено таке.

При розрахунку 3 % річних позивачем було неправильно визначено початок періоду прострочення по рахунками за січень-квітень 2019 року, оскільки, виходячи з дати отримання вказаних рахунків відповідачем (30.05.2019), семиденний строк для виконання обов`язку тривав для відповідача до 06.06.2019, а, отже прострочення мало місце з 07.06.2019. Аналогічно позивачем було неправильно визначено початок періоду прострочення по рахунком за березень 2020 року, оскільки, виходячи з дати отримання вказаного рахунку відповідачем (17.04.2020), семиденний строк для виконання обов`язку тривав для відповідача до 24.04.2020, а, отже прострочення мало місце з 25.04.2020.

Також, за увесь період прострочення підприємством у розрахунку взято за основу 365 днів у році, в той час коли 2020 рік був високосним, і за основу для розрахунків за 2020 рік має бути 366 днів у році.

Враховуючи вищевикладене судом також здійснено перерахунок розміру інфляційних втрат та 3 % річних за допомогою програми ipLex та встановлено таке.

Обґрунтованою сумою нарахування інфляційних втрат з огляду на вказані судом зауваження, є 670,16 грн, а саме:

- за зобов`язаннями листопада 2018 року на суму 104,17 грн за період з 01.02.2019 по 30.04.2021;

- за зобов`язаннями грудня 2018 року на суму 182,92 грн за період з 01.02.2019 по 30.04.2021;

- за зобов`язаннями січня 2019 року на суму 110,83 грн за період з 01.06.2019 по 30.04.2021;

- за зобов`язаннями лютого 2019 року на суму 83,78 грн за період з 01.06.2019 по 30.04.2021;

- за зобов`язаннями березня 2019 року на суму 62,31 грн за період з 01.06.2019 по 30.04.2021;

- за зобов`язаннями квітня 2019 року на суму 24,09 грн за період з 01.06.2019 по 30.04.2021;

- за зобов`язаннями лютого 2020 року на суму 62,44 грн за період з 01.04.2020 по 30.04.2021;

- за зобов`язаннями березня 2020 року на суму 39,62 грн за період з 01.05.2020 по 30.04.2021.

Таким чином, саме у вказаній сумі (670,16 грн) інфляційні втрати підлягають до стягнення з відповідача. В задоволенні ж позовних вимог в решті суми - 234,87 грн належить відмовити.

Обґрунтованою сумою нарахування 3 % річних з огляду на вищевказані судом зауваження, є 360,95 грн, а саме:

- за зобов`язаннями листопада 2018 року на суму 55,27 грн за період з 21.01.2019 по 31.05.2021;

- за зобов`язаннями грудня 2018 року на суму 97,05 грн за період з 21.01.2019 по 31.05.2021;

- за зобов`язаннями січня 2019 року на суму 66,66 грн за період з 07.06.2019 по 31.05.2021;

- за зобов`язаннями лютого 2019 року на суму 50,40 грн за період з 07.06.2019 по 31.05.2021;

- за зобов`язаннями березня 2019 року на суму 37,49 грн за період з 07.06.2019 по 31.05.2021;

- за зобов`язаннями квітня 2019 року на суму 14,49 грн за період з 07.06.2019 по 31.05.2021;

- за зобов`язаннями лютого 2020 року на суму 23,99 грн за період з 25.03.2020 по 31.05.2021;

- за зобов`язаннями березня 2020 року на суму 15,60 грн за період з 25.04.2020 по 31.05.2021.

Отже, саме у вказаній сумі (360,95 грн) 3 % річних підлягають до стягнення з відповідача. В задоволенні ж позовних вимог в решті суми - 103,88 грн належить відмовити.

Таким чином, враховуючи вищенаведені норми та обставини, розглянувши даний спір із застосуванням норм матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, згідно з наявними в матеріалах справи доказами, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 238 ГПК України, у резолютивній частині рішення зазначаються, зокрема відомості про розподіл судових витрат.

Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог з відповідача належить стягнути на користь позивача (пропорційно до розміру задоволених позовних вимог) 2218,88 грн ((14702,37 / 15 041,12) * 2270,00 = 2218,88) судового збору.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 219, 220, 233, 238, 240, 241, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Миколаївської міської ради (54027, м. Миколаїв, вул. Адміральська, буд. 20; ідентифікаційний код 26565573) на користь Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» (54034, м. Миколаїв, вул. Миколаївська, буд. 5-а; ідентифікаційний код 31319242) основний борг за теплову енергію в сумі 13 671,26 грн, інфляційні втрати в сумі 670,16 грн, три відсотки річних в сумі 360,95 грн, а також 2218,88 грн судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 234,87 грн та трьох відсотків річних в сумі 103,88 грн відмовити позивачу.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дати складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені статтею 256 і підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Сторони та інші учасники справи:

Позивач: Обласне комунальне підприємство «Миколаївоблтеплоенерго» (54034, м. Миколаїв, вул. Миколаївська, буд. 5-а; ідентифікаційний код 31319242);

Відповідач: Миколаївська міська рада (54027, м. Миколаїв, вул. Адміральська, буд. 20; ідентифікаційний код 26565573).

Повне рішення складено та підписано судом 28.01.2022.

Суддя О.Г. Смородінова