ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" січня 2022 р.м. ХарківСправа № 922/3655/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Прохорова С.А.

при секретарі судового засідання Яковенко Ю.В.

розглянувши в загальному позовному провадженні справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ФАКТОР ПЛЮС" (01133, м. Київ, вул. Євгена Коновальця (Щорса), 31, ) третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Приватне акціонерне товариство Мульті Весте Україна 2 (ідентифікаційний код 35574379, 01135, місто Київ, проспект Перемоги, будинок 16)
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лтава Град" (03150, м. Київ, вул. Лабораторна, 33/37, )
про розірвання договору та припинення права
за участю представників:

позивача Служавий Є.І. (довіреність від 20.08.2021)

відповідача Подлєснова Л.П. (ордер ХВ №72958 від 08.11.2021), Литвин В.В. (ордер №3-004 від 07.10.2021)

третьої особи не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ФАКТОР ПЛЮС" (позивач) звернулось до Господарcького суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лтава Град" (відповідач) в якій просить суд:

- розірвати договір купівлі-продажу земельних ділянок від 14.03.2019 року;

- припинити речове право (право власності) в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про реєстрацію права власності ТОВ Лтава град (, адреса: 03150, місто Київ, Лабораторна, будинок 33/37) на земельну ділянку, що розташована за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська 128, площею 4,9414 га. кадастровий номер: :03:001:0004;

- припинити речове право (право власності) в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про реєстрацію права власності ТОВ Лтава град (, адреса: 03150, місто Київ, Лабораторна, будинок 33/37) на земельну ділянку, що розташована за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська 128 ріг вул. Енергетична, площею 5,2491 га, кадастровий номер: :03:002:0010.

В обґрунтування своїх вимог, позивач посилається на невиконання відповідачем своїх зобов`язань по сплаті вартості земельних ділянок, отриманих за договором.

Судові витрати просить покласти на відповідача.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.09.2021, для розгляду справи було визначено суддю Прохорова С.А.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 14.09.2021 було залишено позовну заяву без руху.

27.09.2021 позивач подав до Господарського суду Харківської області заяву про усунення недоліків.

Ухвалою суду від 28.09.2021 було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження та розпочато підготовче провадження.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву (вх. №25316 від 28.10.2021) в якому він заперечує проти вимог позивача, зазначаючи, що спосіб захисту, як розірвання договору, що вже частково виконаний з боку продавця, який передав товар, і покупця, який прийняв товар, не відповідає суті порушення договору, що полягає в несплаті грошових коштів.

22.11.2021 позивачем надані пояснення у справі (вх. №27401) в яких він підтримує свої вимоги.

Ухвалою суду від 22.11.2021 було продовжено строки підготовчого провадження до 26.12.2021.

Ухвалою суду від 22.11.2021 було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

24.11.2021 до суду надійшла заява представника ТОВ "Лтава Град" (вх. №27807) про відвід судді Господарського суду Харківської області Прохорова С.А. від розгляду справи № 922/3655/21, яку було визнано необґрунтованою ухвалою від 25.11.2021.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 26.11.2021 (суддя Добреля Н.С.) було відмовлено в задоволенні заяви про відвід судді Господарського суду Харківської області Прохорова С.А.

30.11.2021 відповідачем надані додаткові пояснення (вх. №28210) з урахуванням пояснень позивача від 22.11.2021.

Також, 01.12.2021 відповідачем були заявлені клопотання про залучення третьої особи (вх. №28299), витребування доказів (вх. №28296), призначення експертизи (вх. №28298) та залишення позовної заяви без руху (вх. №28300).

Ухвалою від 08.12.2021 суд ухвалив повернутися до стадії підготовчого провадження у справі.

Також, цією ухвалою, було задоволено клопотання ТОВ "Лтава Град" про залучення третьої особи та залучено Приватне акціонерне товариство Мульті Весте Україна 2 до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача та відмовлено в задоволенні клопотань про залишення позовної заяви без руху, про витребування доказів і призначення експертизи.

Відповідачем надані до суд додаткові пояснення (вх. №29583 від 15.12.2021) та вх. №29907 від 20.12.2021).

Позивачем 15.12.2021 разом з заявою про надання доказів направлення позову третій особі (вх. №29590) подано копію додаткової угоди №1 від 01.06.2019 до спірного договору купівлі - продажу земельних ділянок.

Згідно вимог статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Основними засадами (принципами) господарського судочинства зокрема є: 1) верховенство права, 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, 4) змагальність сторін, 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення.

Згідно ч. 5 ст. 13 ГПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи вимоги зазначених норм, судом, з метою дотримання завдань господарського судочинства та здійснення всіх дій, що необхідні для реалізації завдань підготовчого провадження (остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; з`ясування заперечень проти позовних вимог; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; вирішення відводів; визначення порядку розгляду справи; вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті) були прийняті та долучені всі подані сторонами докази та пояснення.

Ухвалою суду від 20.12.2021 було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

22.12.2021 третьою особою подано до суду клопотання (вх. 3 7935) про розгляд справи без участі його представника. Пояснень щодо своєї позиції стосовно обставин спору третьою особою надано не було.

В ході розгляду даної справи господарським судом Харківської області, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

В ході розгляду даної справи судом було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи - у відповідності до приписів ч. 1 ст. 210 ГПК України, а також з урахуванням положень ч. 2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Присутні в судовому засіданні представники сторін погодилися з тим, що судом досліджено всі докази, які надано сторонами у відповідності до ст. 74 ГПК України.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 10.01.2022 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд зазначає наступне.

14 березня 2019 ТОВ «ФК «Фактор Плюс», як Іпотекодержатель, уклало Договір купівлі-продажу земельних ділянок з Товариством з обмеженою відповідальністю «Лтава град» () посвідчений 14.03.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Джуринською Л.В., за реєстровим № 531.

Відповідно п. 1 цього договору, ТОВ «ФК Фактор Плюс» Продавець, як Іпотекодержатель за Договором відступлення права вимоги за іпотечним договором передав у власність, а ТОВ «Лтава град» Покупець прийняв у власність Предмет іпотеки (земельні ділянки розташовані за адресою: Харківська область, м. Харків, вул. Плеханівська 128).

В пункті 2 наведеного договору визначено, земельні ділянки відчужились Продавцем на підставі дублікату Іпотечного договору, посвідченого 07 липня 2009 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юрченко В.В., за реєстровим №1392 виданого 14 березня 2019 року державним нотаріусом Київського державного нотаріального архіву Гуль Л.О. за реєстровим № 1-76.

Згідно п. 4 відповідного договору, продаж земельних ділянок вчинено за 10 955 000 (десять мільйонів дев`ятсот п`ятдесят тисяч п`ять тисяч) гривень 00 копійок, які Покупець зобов`язаний сплатити Продавцю не пізніше 31.12.2019 року. Шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Продавця.

В подальшому, як було встановлено під час розгляду справи, сторонами було укладено додаткову угоду №1 від 01.06.2019 до Договору купівлі-продажу земельних ділянок від 14.03.2019, згідно якої сторони змінили умови пункту 4 Договору вказавши, що продаж земельних ділянок вчинено за 10 954 767,12 грн без ПДВ, які Покупець зобов`язаний сплатити Продавцю не пізніше 31.05.2021 року. Шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Продавця.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що право власності на нерухоме майно, а саме: земельну ділянку, кадастровий номер: :03:001:0004, яка розташована за адресою м. Харків, вул. Плеханівська 128, площа 4,9414 га (Земельна ділянка 1) зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Лтава град» на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 14.03.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Джуринською Л.В. за реєстровим № 531.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що право власності на нерухоме майно, а саме: земельну ділянку, кадастровий номер: :03:002:0010, м. Харків, вул. Плеханівська 128 ріг вул. Енергетична, площа 5,2491 га (Земельна ділянка 2) зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Лтава град» на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 14.03.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Джуринською Л.В. за реєстровим №531.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що в порушення умов договору купівлі-продажу Товариство з обмеженою відповідальністю «Лтава град» не сплатило Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс» вартість набутих земельних ділянок у розмірі та строки, визначені договором купівлі - продажу від 14.03.2019 р, що є істотним порушенням договору та спричинило значну шкоду, що виражається у неотриманні грошових коштів за ці ділянки.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що предметом позову є основна та похідна від неї позовні вимоги, а саме, розірвання договору та припинення речового права відповідача на предмет цього договору - земельні ділянки.

Підставою позову є наявність заборгованості за Договором.

Надаючи правову кваліфікацію зазначеним обставинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. З ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:

а) визнання прав;

б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;

в) визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

ґ) відшкодування заподіяних збитків;

д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Позивач в якості способу захисту прав посилається на ст.ст. 651, 655, 691, 692, 694 Цивільного кодексу України.

Глава 54 ЦК України містить спеціальне регулювання відносин щодо купівлі - продажу, зокрема і щодо способів захисту прав продавця, порушених покупцем.

Відповідно до частини четвертої статті 692 ЦК України, якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу.

Таким чином, лише у випадку, коли покупець відмовився і прийняти, і оплатити товар, продавець може за своїм вибором або вимагати виконання договору з боку покупця, або відмовитися від договору.

Друга можливість надана продавцю, виходячи з того, що якщо покупець не виконав жодного свого обов`язку, не сплатив ціни товару та відмовився його прийняти (наприклад, надіслав продавцю заяву про відмову прийняти товар, безпідставно не прийняв запропоноване продавцем виконання зобов`язання з його боку, безпідставно повернув надісланий товар тощо), то така поведінка свідчить про втрату інтересу покупця до виконання договору.

Продавець своєю чергою також може втратити інтерес до договору, при цьому він володіє товаром і має можливість розпорядитися ним, зокрема продати його іншій особі, аби отримати покупну ціну. Тобто продавець теж вправі відмовитися від договору купівлі-продажу, тобто розірвати його шляхом вчинення одностороннього правочину чи вимагати виконання договору з боку покупця за умови, якщо покупець втратив інтерес до договору, не прийнявши та не оплативши товар. У таких випадках позовна вимога продавця про розірвання договору в судовому порядку задоволенню не підлягає, оскільки розірвання договору пов`язується законом із вчиненням одностороннього правочину, а не із судовим рішенням.

Натомість у спірних правовідносинах, продавець (Позивач) передав у власність покупця, а покупець (Відповідач) в свою чергу, прийняв Товар (земельні ділянки) та зареєстрував на них право власності, але як стверджує Позивач, не здійснив оплати.

За таких умов в спірних правовідносинах підлягає застосуванню частина третьої статті 692 ЦК України, відповідно до якої у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Наведена норма не передбачає можливості продавця за своїм вибором вдатися до іншого способу захисту, зокрема не передбачає можливості розірвання договору в судовому порядку. Якщо порушення права продавця полягає в тому, що він не отримав грошових коштів від продавця, то способу захисту, який належним чином захистить саме це право, відповідає позовна вимога про стягнення неотриманих коштів.

Натомість такий спосіб захисту, як розірвання договору, що вже частково виконаний з боку продавця, який передав товар, і покупця, який прийняв товар, не відповідає суті порушення договору, що полягає в несплаті грошових коштів. Така несплата (повна або часткова) може бути наслідком не навмисного порушення договору з боку покупця (який бажає збагатитися за рахунок затримки оплати), а добросовісної помилки покупця, наприклад, через існування розбіжностей між сторонами щодо суми, належної до сплати, щодо взаємних розрахунків між сторонами.

Крім того, такий спосіб захисту, як розірвання договору, може бути використаний продавцем не з метою відновлення його права на одержання грошових коштів, а з метою невиправданого збагачення, якщо, наприклад, ринкова ціна на продане майно збільшилася, в тому числі завдяки його поліпшенню покупцем. Такі несправедливі наслідки можуть настати через невідповідність зазначеного способу захисту суті порушення права.

Аналогічна правова позиція підтверджується практикою Верховного Суду та викладена, зокрема, у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року по справі № 916/667/18.

Так в своїй постанові Велика палата Верховного суду зазначила наступне:

"Щодо позовної вимоги про розірвання спірного договору в частині продажу позивачкою на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 своєї частки в розмірі 60 % статутного капіталу ТОВ «Інвест-курорт-1»

7.39. Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про задоволення зазначеної позовної вимоги на підставі частини другої статті 651 ЦК України, відповідно до якої договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, установлених договором або законом; істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. На думку судів, відсутність проведення розрахунку за частку 60 % статутного капіталу ТОВ «Інвест-курорт-1», а саме передання майнових прав без отримання зустрічного грошового задоволення, дає підстави для висновку, що позивач була позбавлена того, на що розраховувала при укладенні спірного договору купівлі-продажу.

7.40. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що розірвання договору належить до загальних способів захисту прав сторін договору.

7.41. Водночас глава 54 ЦК України містить спеціальне регулювання відносин щодо купівлі-продажу, зокрема і щодо способів захисту прав продавця, порушених покупцем.

7.42. Відповідно до частини четвертої статті 692 ЦК України, якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу. Таким чином, лише у випадку, коли покупець відмовився і прийняти, і оплатити товар, продавець може за своїм вибором або вимагати виконання договору з боку покупця, або відмовитися від договору. Друга можливість надана продавцю, виходячи з того, що якщо покупець не виконав жодного свого обов`язку, не сплатив ціни товару та відмовився його прийняти (наприклад, надіслав продавцю заяву про відмову прийняти товар, безпідставно не прийняв запропоноване продавцем виконання зобов`язання з його боку, безпідставно повернув надісланий товар тощо), то така поведінка свідчить про втрату інтересу покупця до виконання договору. Продавець своєю чергою також може втратити інтерес до договору, при цьому він володіє товаром і має можливість розпорядитися ним, зокрема продати його іншій особі, аби отримати покупну ціну. Тобто продавець теж вправі відмовитися від договору купівлі-продажу, тобто розірвати його шляхом вчинення одностороннього правочину чи вимагати виконання договору з боку покупця за умови, якщо покупець втратив інтерес до договору, не прийнявши та не оплативши товар. У таких випадках позовна вимога продавця про розірвання договору в судовому порядку задоволенню не підлягає, оскільки розірвання договору пов`язується законом із вчиненням одностороннього правочину, а не із судовим рішенням.

7.43. Натомість у цій справі покупці отримали товар (частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю), але, як стверджує позивачка, не здійснили оплати. За таких умов підлягає застосуванню частина третьої статті 692 ЦК України, відповідно до якої у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Наведений припис не передбачає можливості продавця за своїм вибором вдатися до іншого способу захисту, зокрема не передбачає можливості розірвання договору в судовому порядку. Якщо порушення права продавця полягає в тому, що він не отримав грошових коштів від продавця, то способу захисту, який належним чином захистить саме це право, відповідає позовна вимога про стягнення неотриманих коштів.

7.44. Натомість такий спосіб захисту, як розірвання договору, що вже частково виконаний з боку продавця, який передав товар, і покупця, який прийняв товар, не відповідає суті порушення договору, що полягає в несплаті грошових коштів. Така несплата (повна або часткова) може бути наслідком не навмисного порушення договору з боку покупця (який бажає збагатитися за рахунок затримки оплати), а добросовісної помилки покупця, наприклад, через існування розбіжностей між сторонами щодо суми, належної до сплати, щодо взаємних розрахунків між сторонами (зокрема, як у цій справі).

7.45. Крім того, такий спосіб захисту, як розірвання договору, може бути використаний продавцем не з метою відновлення його права на одержання грошових коштів, а з метою невиправданого збагачення, якщо, наприклад, ринкова ціна на продане майно збільшилася, в тому числі завдяки його поліпшенню покупцем. Такі несправедливі наслідки можуть настати через невідповідність зазначеного способу захисту суті порушення права.

7.46. Виконання судового рішення про стягнення з покупця майна, одержаного ним за договором, розірваним судом, може бути складнішим, ніж виконання судового рішення про стягнення коштів. Зокрема, майно може бути вже відчуженим добросовісній третій особі, щодо якої рішення суду про повернення майна від покупця не матиме значення і від якої це майно не можна буде витребувати в іншому судовому процесі. Натомість застосування способу захисту, встановленого частиною третьою статті 692 ЦК України, призводить до повного поновлення порушеного права продавця.

7.48. Під час виконання судового рішення про стягнення з покупця грошових коштів у розмірі покупної ціни проданого майна у разі необхідності може бути накладений арешт на це майно (якщо воно зберіглося у покупця), а за рахунок його реалізації може бути задоволено вимогу продавця як стягувача.

7.49. Відповідно до частини третьої статті 692 ЦК України продавець має право вимагати не тільки оплати товару (тобто стягнення грошових коштів у розмірі покупної ціни проданого майна), а й сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

7.50. Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - це прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Такі висновки сформульовано в пункті 34 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18).

7.51. У частині третій статті 692 ЦК України зазначений термін використано у другому значенні. Тобто під сплатою процентів за користування чужими грошовими коштами розуміється відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання згідно зі статтею 625 ЦК України. Така відповідальність виступає способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає в отриманні компенсації його майнових втрат, спричинених неналежним виконанням грошового зобов`язання. Подібні висновки сформульовано, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

7.52. Отже, у цій справі позивачка, пред`явивши позовну вимогу про розірвання спірного договору, обрала неналежний спосіб захисту її права. У зв`язку із цим судові рішення в цій частині слід скасувати і прийняти нове рішення, яким у позові відмовити."

У подальшому зазначена правова позиція підтверджувалась у судових рішеннях Верховного Суду та Східного апеляційного господарського суду:

у Постанові Верховного Суду від 01 червня 2021 року по справі № 911/796/202, в якій, серед іншого, зроблено висновок, що «Оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту його права, у судів першої та апеляційної інстанцій не було підстав перевіряти доводи сторін та робити висновки по суті вимог».

у Постанові Верховного Суду від 18 травня 2021 року по справі № 924/774/183, в якій, серед іншого, зроблено висновок, що «Способом захисту в цьому разі є примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України). Позовна вимога про стягнення майна на підставі приписів глави 83 ЦК України відповідає такому способу захисту. У цих висновках суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена в пунктах 7.56- 7.61 постанови від 08.09.2020 у справі № 916/667/18».

у Постанові Верховного Суду від 06 квітня 2021 року по справі № 910/14092/194 в якій, серед іншого, зроблено висновок, що «Застосовуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 08.09.2020 у справі №916/667/18, колегія суддів дійшла висновку, що позивач, пред`явивши позовну вимогу про розірвання спірного договору, обрав неналежний спосіб захисту його права, що є самостійною підставою для відмови в позові».

Позивач посилається в позові як на підставу розірвання Договору купівлі-продажу на ч. 2 ст. 651 ЦК України. При цьому, Позивач вважає, що несплата грошових коштів за Договором купівлі - продажу по своїй природі носить характер істотного порушення умов договору, що спричинило значну шкоду, що виражається у неотриманні грошових коштів за земельні ділянки.

Як вже було зазначено, розірвання договору належить до загальних способів захисту прав сторін договору. В той час як Глава 54 ЦК України містить спеціальне регулювання відносин щодо купівлі-продажу, зокрема і щодо способів захисту прав продавця, порушених покупцем.

За наявності прострочення оплати за договором купівлі-продажу підлягає застосуванню саме ч. З ст. 692 ЦК України, відповідно до якої у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Ця норма не передбачає можливості продавця за своїм вибором вдатися до іншого способу захисту, зокрема не передбачає можливості розірвання договору в судовому порядку.

До того ж Договір купівлі-продажу також не містить положень щодо можливості розірвання договору в односторонньому порядку у випадку несплати покупцем ціни договору.

Також згідно ч. 2 ст. 651 ЦК України: Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Таким чином, істотним слід вважати таке порушення договору, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення мети (цілей) договору.

Зазначене підтверджується постановою Верховного Суду від 07.05.2020 року у справі № 910/5027/19, постановою Верховного Суду від 30.01.2018 року у справі №908/491/17, постановою Верховного Суду України від 18.09.2013 року, прийнятою за результатами перегляду справи № 6-75цс13 на спільному засіданні палат у цивільних та господарських справах, в яких вказано, що «в ч. 2 ст. 651 ЦК України йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу суддівського розсуду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору».

Згідно зі ст. 655 ЦК України: За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 692 ЦК України: Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Таким чином, метою укладеного між сторонами Договору купівлі - продажу з огляду на норми ЦК України, які регулюють договірні відносини купівлі-продажу, є набуття Відповідачем права власності на спірне майно та отримання Позивачем визначеної договором плати за це майно.

Позивач, укладаючи Договір купівлі-продажу, мав на меті саме отримання доходу - коштів за продані земельні ділянки.

Водночас, звертаючись до господарського суду із даним позовом, метою ТОВ «Фінансова компанія «Фактор Плюс» є повернення лише майна, що є предметом Договору купівлі-продажу, а не досягнення для себе основної мети укладеного Договору купівлі-продажу - отримання коштів за передане Відповідачу майно.

Порушення умов Договору купівлі-продажу не може вважатися істотним, якщо таке порушення може бути усунуте боржником.

Крім того, як вбачається з наданої позивачем додаткової угоди №1, сторонами були змінені умови щодо строків його виконання в частині здійснення оплати та встановлено обов`язок відповідача по оплаті вартості земельних ділянок до 31.05.2021, що спростовує доводи позивача про тривале порушення відповідачем своїх обов`язків.

Таким чином, враховуючи мету укладеного Договору купівлі-продажу, а саме - отримання коштів за продане Відповідачу майно, у випадку не тривалого прострочення Відповідачем оплати за Договором купівлі-продажу - це не є істотним порушенням умов цього Договору в розумінні ч. 2 ст. 651 ЦК України, та Позивач не позбавлений права звернутися до суду з позовом про примусове стягнення з Відповідача заборгованості за передане за Договором купівлі-продажу майно, що й відновить порушене право Позивача на отримання оплати за спірне майно.

Також суд вважає безпідставним посилання позивача на ст. 694 ЦК України, якою передбачено, що якщо покупець прострочив оплату товару, проданого в кредит, продавець має право вимагати повернення неоплаченого товару, оскільки звичайний договір купівлі-продажу не передбачає права продавця вимагати повернення неоплаченого товару.

Так, згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 692 ЦК України: покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

З викладеного слідує, що за загальним правом, оплата за договором купівлі - продажу зазвичай здійснюється після прийняття товару покупцем, тобто з відстроченням платежу на встановлений в договорі строк після прийняття товару покупцем. Також договір купівлі-продажу може містити положення щодо розстрочення платежу.

Наявність в п. 4 Договору купівлі-продажу (в редакції додаткової угоди) положення про здійснення оплати в строк не пізніше 31 травня 2021 року, тобто про здійснення оплати після передачі земельних ділянок Відповідачу, відповідає ч. 1 ст. 692 ЦК України. Договір купівлі-продажу не передбачає угоди сторін про продаж земельних ділянок в кредит.

При цьому Позивач не навів жодного доказу, щоб підтверджував факт продажу земельних ділянок у кредит, та чому Позивач вважає, що до спірних правовідносин застосовується ч. 4 ст. 694 ЦК України, а не ч. З ст. 692 ЦК України (щодо стягнення коштів та процентів за користування чужими коштами)

Відповідно до ч. 1 ст. 1057 ЦК України: договором, виконання якого пов`язане з переданням у власність другій стороні грошових коштів або речей, які визначаються родовими ознаками, може передбачатися надання кредиту як авансу, попередньої оплати, відстрочення або розстрочення оплати товарів, робіт або послуг (комерційний кредит), якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, відстрочення та розстрочення платежу є різновидом комерційного кредиту.

Разом з цим, розбіжність між моментом оплати товару та моментом його отримання, не означає, що така умова за своєю правовою природою автоматично є комерційним кредитом (продажем товару в кредит).

Передбачене договором надання відстрочки і розстрочки оплати товару може бути комерційним кредитом, якщо подібні умови платежів визначені в договорі саме як надання комерційного кредиту/продажу товару в кредит.

Виходячи зі змісту ст. ст. 694, 1057 Цивільного кодексу України зобов`язання комерційного кредитування/продаж товару в кредит виникає не автоматично, а при досягненні угоди про це.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача про розірвання договору купівлі-продажу земельних ділянок.

Позовні вимоги в частині припинення права власності відповідача на земельні ділянки, що були предметом спірного договору також не підлягають задоволенню, оскільки вони є похідними вимогами від вимоги про розірвання договору.

Таким чином, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог ТОВ "ФК "Фактор Плюс" в повному обсязі.

Щодо інших аргументів сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються судом в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10.02.2010). Крім того, аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц.

Також суд має вирішити питання розподілу та стягнення судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Судовий збір, відповідно приписів ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на позивача.

Інших судових витрат учасниками справи заявлено не було.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 1, 4, 5, 20, 73, 74, 76-79, 86, 126, 129, ст. ст. 236-239 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Згідно із ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду.

Учасники справи:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ФАКТОР ПЛЮС" (01133, м. Київ, вул. Євгена Коновальця (Щорса), 31, ).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Приватне акціонерне товариство Мульті Весте Україна 2 (ідентифікаційний код 35574379, 01135, місто Київ, проспект Перемоги, будинок 16).

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Лтава Град" (03150, м. Київ, вул. Лабораторна, 33/37, ).

Повне рішення складено "20" січня 2022 р.

Суддя С.А. Прохоров