ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"17" січня 2022 р.м. Одеса Справа № 916/2192/21

Господарський суд Одеської області у складі судді Д`яченко Т.Г.

При секретарі судового засідання Аганін В.Ю.

розглянувши справу №916/2192/21

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю „Агропереробка" (08132, Київська обл., Києво-Святошинський район, село Петропалівка Борщагівка, вул. Шкільна, буд. 22 А; )

До відповідача: Малого приватного підприємства фірма „Ерідон" (08143, Київська обл., Києво-Святошинський район, село Княжичі, вул. Воздвиженська, буд. 46; )

про визнання недійсним договору та додаткових угод

Представники:

від позивача: Кійко О.В., адвокат за ордером

від відповідача: Пустовойтов Д.М., адвокат за ордером

Встановив: Товариство з обмеженою відповідальністю „Агропереробка" звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю „Агропереробка" до Малого приватного підприємства фірма „Ерідон" про визнання недійсним договору та додаткових угод.

Позовні вимоги направлено на визнання недійсним Договору поставки продукції виробничо-технічного призначення №560/19/103 від 24.07.2018р. та всі хдодаткових угод до нього.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 02.08.2021р. позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю „Агропереробка" від 26.07.2021р. вх. № ГСОО 2275/21 залишено без руху. Позивачу встановлено: усунути недоліки позовної заяви, які визначено судом в ухвалі суду. Встановлено позивачу строк для усунення недоліку позовної заяви не пізніше 10днів з дня отримання даної ухвали суду. Повідомлено Товариство з обмеженою відповідальністю „Агропереробка", що відповідно до вимог ч. 4 ст. 174 ГПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із позовною заявою.

09.02.2021р. до господарського суду Одеської області представником позивача супровідним листом були надані відомості, в підтвердження усунення недоліків позовної заяви, які були визначені судом в ухвалі господарського суду Одеської області від 02.08.2021р.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 16.08.2021р. прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю „Агропереробка" до розгляду та відкрито провадження у справі №916/2192/21. Справу ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на "15" вересня 2021 р. о 11:30. Запропоновано відповідачу підготувати та надати до суду і одночасно надіслати позивачеві відзив на позов, оформлений з урахуванням вимог, встановлених ст.165 ГПК України, протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали суду. Викликано учасників справи у підготовче засідання, призначене на 15.09.2021р. о 11:30.

25.08.2021р. до суду позивачем було надано уточнення позовної заяви про визнання недійсним договору поставки продукції виробничо-технічного призначення № 560/19/103 від 24.07.2018 р., додатку №560/19/103/1 -Н від 24.07.2018р., додатку № 560/19/1ОЗ/З-ЗЗР від 08.10.2018р., додатку № 560/19/103/4-Н від 16.10.2018р., додатку № 560/19/103/5-Н від 16.10.2018 р., додатку № 560/19/103/6-Н від 24.07.2018 р., додатку № 560/19/1ОЗ/7-ЗЗР від 21.12.2018р., додатку №560/19/103/8-МД/П від 21.12.2018р.

08.09.2021р. до суду відповідачем було надано відзив на позовну заяву.

15.09.2021р. до суду позивачем було надано заяву про відкладення розгляду справи.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 15.09.2021р. продовжено строк проведення підготовчого провадження у справі №916/2192/21 на 30 днів до 17.11.2021р. Відкладено підготовче засідання на "13" жовтня 2021р. о 12:30. Викликано учасників справи у підготовче засідання, призначене на 13.10.2021р. о 12:30. Запропоновано позивачу підготувати та надати до суду і одночасно надіслати відповідачу відповідь на відзив, оформлену з урахуванням вимог, встановлених ст.166 ГПК України, в строк до 01.10.2021р.

13.10.2021р. до суду відповідачем було надано клопотання про витребування доказів. Однак, 27.10.2021р. позивачем було надано заяву про залишення клопотання про витребування доказів без розгляду.

13.10.2021р. до суду позивачем було надано заяву про проведення судового засідання без його участі.

13.10.2021р. у судовому засіданні було оголошено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 27.10.2021р. о 12:00.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 13.10.2021р. повідомлено позивача по справі №916/2192/21: Товариство з обмеженою відповідальністю „Агропереробка" про судове засідання, яке відбудеться "27" жовтня 2021р. о 12:00.

27.10.2021р. судове засідання не відбулось, у зв`язку з непрацездатністю судді Д`яченко Т.Г. у період з 25.10.2021р. по 10.11.2021р. включно.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 11.11.2021р. призначено підготовче засідання у справі на "24" листопада 2021 р. о 11:30. Викликано учасників справи у підготовче засідання, призначене на 24.11.2021р. о 11:30.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 24.11.2021р. закрито підготовче провадження у справі №916/2192/21. Призначено справу до судового розгляду по суті в засіданні суду на "14" грудня 2021р. о 12:00. Викликано учасників справи у судове засідання, призначене на 14.12.2021р. о 12:00.

14.12.2021р. у судовому засіданні було оголошено перерву до 17.01.2022р. о 10:00.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 14.12.2021р. повідомлено позивача по справі №916/2192/21: Товариство з обмеженою відповідальністю „Агропереробка" про судове засідання, яке відбудеться "17" січня 2022р. о 10:00.

Позивач підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просить суд їх задовольнити.

Відповідач заперечує проти позову та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача.

У судовому засіданні 17.01.2022 року судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено 24.01.2022р.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд встановив.

24.07.2018р. Мале приватне підприємство фірма „ері дон" уклало з Товариством з обмеженою відповідальністю „Агропереробка" в особі директора ОСОБА_1 договір поставки продукції виробничо-технічного призначення №560/19/103.

Відповідно до п. 2.1. вказаного договору, ціна товару в національній валюті та її еквівалент в іноземній валюті, зазначаються в додатках до цього договору.

Відповідно до п. 2 додатку № 560/19/103/1-Н від 24.07.2018 р. до договору поставки загальна вартість товару за цим додатком становить 251809,45 грн.

Відповідно до п. 2 додатку № 560/19/103/З-ЗЗР від 08.10.2018р. до договору поставки загальна вартість товару за цим додатком становить 291003,6 грн.

Відповідно до п. 2 додатку № 560/19/103/4-Н від 16.10.2018р. до договору поставки загальна вартість товару за цим додатком становить 1206 060,00 грн.

Відповідно до п. 2 додатку № 560/19/103/5-Н від 16.10.2018р. до договору поставки загальна вартість товару за цим додатком становить 571930,56 грн.

Відповідно до п. 2 додатку № 560/19/103/6-Н від 16.10.2018р. до договору поставки загальна вартість товару за цим додатком становить 325964,66 грн.

Відповідно до п. 2 додатку № 560/19/103/7-ЗЗР від 21.12.2018р. до договору поставки загальна вартість товару за цим додатком становить 2192 895,64 грн.

Відповідно до п. 2 додатку № 560/19/103/8-МД/П від 21.12.2018р. до договору поставки загальна вартість товару за цим додатком становить 1024 327,20 грн.

Посилаючись на ч. 4 ст. 44 Закону України „Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", позивачем було зазначено суду, що питання щодо визначення цього правочину значним вираховується виходячи із загальної суми товару за договором поставки продукції виробничо-технічного призначення №560/19/103, що становить 5863911,11 грн., отже кожна додаткова угода до оспорюваного договору поставки, як само і безпосередньо договір поставки є значні.

Позивач вказує суду, що відповідно з п. 11.5.1. Статуту Товариства, затвердженого загальними зборами учасників від 01.09.2017р. ТОВ „Агропереробка", для керівництва поточною діяльністю товариства Загальними Зборами учасників призначається директор Товариства, що очолює Товариство. Відносини з ним визначаються контрактом, в якому визначаються права, обов`язки і відповідальність директора, умови його матеріальної відповідальності і звільнення з посади, враховуючи гарантії, передбачені законодавством. Всі фінансові питання, що виникають в процесі діяльності Товариства, як то: купівля, продаж, обмін та інші види відчуження або придбання основних засобів, інших активів Товариства, товарів, робіт чи послуг директор узгоджує з уповноваженим представником учасника Товариства або із Загальними Зборами учасників.

При цьому, відповідно до п. 11.4.3.7. Статуту Товариства, затвердження договорів (угод) укладених на суму, що перевищує 50% розміру статутного капіталу Товариства належить до виняткової компетенції Зборів.

Між тим, як зауважує позивач, згідно п. 10.7 Статуту Товариства, затвердженого Рішенням учасника від 08.11.2018 р., директор ТОВ „Агропереробка" має право приймати рішення про укладення, зміну чи розірвання будь-яких правочинів (договорів та інших угод) на суму, що не перевищує 100% розміру статутного капіталу Товариства, за винятком тих правочинів (договорів та інших угод), прийняття рішення про укладення, зміну чи розірвання по яким відноситься до компетенції Загальних зборів.

Згідно п.п. д) розділу 1 п. 9.5. Статуту ТОВ „Агропереробка" в редакції після 08.11.2018р. прийняття рішень про надання згоди на вчинення правочину, якщо вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 100% вартості статутного капіталу товариства станом на кінець попереднього кварталу, приймається виключно загальними зборами учасників та належать до компетенції загальних зборів Товариства.

При цьому, як було зазначено позивачем, згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, розмір статутного (складеного) капіталу на дату укладення оспорюваного договору поставки складає всього 530000,00 грн., отже укладення директором договору поставки від 24.07.2018р. на загальну суму 5863911,11 грн. на порядок перевищує дозволений ліміт на підписання директором Товариства правочинів без погодження із загальними зборами Товариства.

Також, згідно з виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, у відомостях про Керівника юридичної особи, а також відомостях про інших осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, тощо:, які є загальнодоступними, значиться ОСОБА_1 (відповідно до статуту) - керівник, отже відповідачу було відомо про те, що повноваження керівника ТОВ „Агропереробка" визначені статутом.

Ґрунтуючи заявлені позовні вимоги позивач посилався на ст. 237, 239, 2, 80, 91, 92, 241, Цивільного кодексу України, п. 13 ч. 2 ст. 19 Закону України „Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" та зазначав, що у відносинах із третіми особами від імені юридичної особи завжди діятиме певна особа, через яку вчиняються юридично значимі дії, а воля цієї особи на вчинення правочину, реалізована нею через волевиявлення від імені юридичної особи, може передбачати настання невигідних для останньої наслідків, бажати чи свідомо допускати їх настання.

Як стверджує позивач, будь-які дії ОСОБА_1 , які могли розцінюватися як схвалення договору поставки продукції виробничо-технічного призначення №560/19/103, не можуть вважатися таким, оскільки у цієї особи були відсутні повноваження не тільки на укладення вказаного правочину, а й на його схвалення.

За змістом наведених вище норм матеріального права, особи, які виступають від імені юридичної особи, зобов`язані діяти не лише в межах своїх повноважень, але й добросовісно і розумно. Окрім того, такі правовідносини мають довірчий характер між підприємцем (товариством) і його посадовою особою, протиправна поведінка посадової особи полягає у неналежному та недобросовісному виконанні певних дій, без дотримання меж нормального господарського ризику, з особистою заінтересованістю чи при зловживанні своїм посадовими обов`язками за власним умислом (розсудом), прийнятті очевидно необачних, марнотратних та завідомо корисливих на користь такої посадової особи рішень.

Також ґрунтуючи заявлені позовні вимоги позивач посилався на ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, ст.. 204, ч. 2 ст. 203, ст. 215, ч.ч. 1, 3 ст. 92 Цивільного кодексу України.

Позивач зазначає, що враховуючи укладення від імені ТОВ „Агропереробка" договору поставки на суму 5863911,11 грн., який діяв лише на підставі Статуту, про що безпосередньо свідчить преамбула цього договору, тобто без відповідного рішення загальних зборів свідчить про відсутність внутрішньої волі юридичної особи на укладення цих правочинів (договору поставки та додатків до нього), у зв`язку з чим вони підлягають визнанню недійсними.

Отже, в даному випадку, як стверджує позивач, це є підставою для здійснення висновку про недобросовісність Малого приватного підприємства фірми "Ерідон" в укладенні спірного договору поставки, яке знало про відсутність у директора ТОВ „Агропереробка" ОСОБА_1 повноважень на його укладення, але скористалося цією обставиною, задля можливості створення юридичних наслідків, за якими у ТОВ „Агропереробка" виникнуть значні зобов`язання у вигляді сплати великих процентів за користування товарним кредитом, сплаті надвеликих штрафних санкцій, розмір яких згідно п. 6.8. Договору збільшений разом із збільшенням строку позовної давності на стягнення неустойки до 3-х років. Також, вказані обставини свідчать ще про нерозумність з боку керівника ТОВ „Агропереробка" ОСОБА_1 на укладення цього правочину на вкрай невигідних для товариства умовах.

Надаючи відзив на позовну заяву, відповідачем було зазначено суду, що ТОВ „Агропереробка" вчинило всі дії по виконанню умов договору та додатків до нього, а саме: отримало товар за видатковими накладними, поставило його на облік, використало право на податковий кредит з податку на додану вартість за зареєстрованими постачальником податковими накладними, а в подальшому використало товар за призначенням при проведенні польових робіт з вирощування власної продукції та частково оплатило товар за договором. Тобто спірний договір поставки жодним чином не порушує прав позивача.

За посиланням відповідача, позивач не довів, що під час укладення оспорюваного договору відповідач вів себе недобросовісно або нерозумно. Як вбачається із витягу з ЄДР, відомості розміщені в ньому не містять жодних даних про обмеження повноважень директора позивача а, відтак, відповідач не міг знати про обмеження повноважень директора позивача, якби вони і мали місце. Поведінка позивача є суперечливою і має ознаки зловживання правом, адже жодним рішенням засновника ТОВ „Агропереробка" не було відмовлено у схваленні Договору, а в позові взагалі відсутні причини відмови Зборів учасників у схваленні правочину та звернення до суду із позовом. Відсутні підстави для визнання недійсним правочину, оскільки в тексті самого договору поставки не має суми договору, адже ціна та загальна вартість товару, що постачається за таким договором поставки визначається додатками та видатковими накладними.

На спростування доводів позивача, відповідачем було зазначено суду, що в постанові Великої Палата Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 668/13907/13-ц зроблено правовий висновок про те, що «для визнання недійсним договору з тієї підстави, що його було укладено представником юридичної особи з перевищенням повноважень, необхідно встановити, по-перше, наявність підтверджених належними і допустимими доказами обставин, які свідчать про те, що контрагент такої юридичної особи діяв недобросовісно або нерозумно. При цьому тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці контрагента за договором несе юридична особа. По-друге, дії сторін такого договору мають свідчити про відсутність реального наміру його укладення і виконання". Як убачається з доказів долучених до позову та доданих до цього відзиву у сторін договору були реальні наміри для виконання договору. Так між сторонами існують довготривалі відносини за договором поставки, що включають в себе підписання сторонами додатків до цього договору, а також вчинення відповідних дій щодо їх виконання, як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача (поставка Товарів, їх отримання, часткова оплата та відображення їх позивачем в податковому обліку при реєстрації ПДВ).

За ґрунтуванням позивача, в позові не має жодного обґрунтування порушення прав позивача чи третьої особи у зв`язку з укладенням договору поставки. Так в постанові Верховного Суду №916/2040/20 від 29.06.2021 за позовом ДП „Дослідне господарство імені О. В. Суворова" Національного наукового центру „Інститут виноградарства і виноробства імені В. Є. Таїрова" до МПП фірми „Ерідон" про визнання договору недійсним вказаний такий правовий висновок: «при вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. При цьому, відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, проаналізувавши норми чинного законодавства, дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 2 Закону України „Про судоустрій та статус суддів", суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ст.4 Господарського процесуального кодексу України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному законом порядку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У розумінні зазначених приписів суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Процесуально-правовий зміст захисту права полягає у тому, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. (ст. 4 ГПК України).

Частиною 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Приписами статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Положеннями ст. 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Надаючи оцінку доводам позивача та обґрунтуванням позовних вимог, викладеним Товариством з обмеженою відповідальністю „Агропереробка" в позовній заяві, та направленим на визнання недійсним договору та додаткових угод, суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, 24.07.2018р. між Малим приватним підприємством фірма „Ерідон", як постачальником, та Товариством з обмеженою відповідальністю „Агропереробка", як покупцем, було укладено Договір поставки №560/19/103 за умовами якого постачальник зобов`язується поставити продукцію виробничо-технічного призначення, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити вартість такого товару. Найменування, асортимент та кількість товару, який підлягає поставці за цим Договором, зазначаються в Додатках, які є його невід`ємною частиною. (п. 1.2. Договору).

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 Цивільного кодексу України).

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

При цьому, відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 07.04.2021 у справі № 910/1255/20 та від 21.04.2021 у справі № 904/5480/19, ухвалених після подання касаційної скарги у цій справі і висновки з яких Верховний Суд вважає за необхідне врахувати на підставі частини четвертої статті 300 ГПК України.

Як з`ясовано судом за наявними в матеріалах справи документами та доказами, позивач у позовній заяві жодним чином не обґрунтовує наявність порушених, невизнаних або оспорених прав, свобод чи його інтересів як учасника оскаржуваного правочину у зв`язку з його укладенням.

Судом з`ясовано, що на виконання умов оспорюваного правочину та додатків до нього, відповідачем було передано, а позивачем прийнято товар на суму 9709354,76 грн., про що свідчать видаткові накладні, а також судом враховано, що позивачем було частково оплачено такий товар.

Також судом прийнято до уваги, що ухвалою господарського суду Одеської області від 14.04.2020р. по справі №916/279/20 було затверджено між сторонами мирову угоду.

Отже, з огляду на наведені вище обставини, суд зазначає, що за відсутності належного обґрунтування з наданням відповідних доказів та встановлення наявності порушеного права позивача, як учасника оспорюваного правочину, незалежно від встановлених інших обставин справи, відсутні підстави для задоволення позову про визнання недійсним договору.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.05.2011 у справі "Серявін та інші проти України" (Seryavin and Others v. Ukraine, заява № 4909/04) вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема судів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

ЄСПЛ також зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення ЄСПЛ від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України" (Trofimchuk v. Ukraine, заява № 4241/03).

Оскільки позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору у цій справі, не довів порушення своїх прав, що є достатньою підставою для відмови в позові, суд не вбачає підстав за для надання оцінці іншим аргументам, що було визначено позивачем.

Відповідно до пунктів 3 та 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Приписами ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального Кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Згідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи усе вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю „Агропереробка" до Малого приватного підприємства фірма „Ерідон" про визнання недійсним договору та додаткових угод.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судові витрати у розмірі 2270,00 грн. покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України

ВИРІШИВ:

1.У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю „Агропереробка" до Малого приватного підприємства фірма „Ерідон" про визнання недійсним договору та додаткових угод - відмовити у повному обсязі.

2.Витрати по сплаті судового збору у розмірі 2270,00 грн. покласти на позивача.

Повний текст рішення складено 24 січня 2022 р.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня складання повного рішення.

Суддя Т.Г. Д`яченко