ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.01.2022 року м.Дніпро Справа № 908/1703/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кузнецова В.О.,

суддів Чередка А.Є., Коваль Л.А.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Запорізького державного підприємства Радіоприлад на рішення Господарського суду Запорізької області від 13.09.2021 (повний текст рішення складено 24.09.2021, суддя Черкаський В.І.) у справі

за позовом Запорізького державного підприємства Радіоприлад, м.Запоріжжя,

до товариства з обмеженою відповідальністю Енергоімпульс ЛТД, м.Запоріжжя,

про стягнення 87 350,31 грн

ВСТАНОВИВ:

І. Короткий зміст і підстави позовних вимог

Запорізьке державне підприємство "Радіоприлад" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю Енергоімпульс ЛТД 87 350,31 грн, з яких 74 201,97 грн - штраф та 13148,34 грн - передоплата частини придбання необхідних матеріалів та обладнання.

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на порушення відповідачем зобов`язань за договором №07/09-16 від 07.09.2016 щодо своєчасного виконання комплексу електромонтажних та будівельних робіт.

ІІ. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 13.09.2021 у даній справі у позові відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано посиланням на те, що умови договору не передбачають обов`язку відповідача повернути отриману попередню оплату (аванс) за виконання робіт.

ІІІ. Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи учасників справи

3.1 Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Запорізьке державне підприємство Радіоприлад, не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Аргументуючи апеляційну скаргу, заявник вказує, що в порушення умов договору відповідачем не було виконано повний комплекс електромонтажних та будівельних робіт.

Судом першої інстанції не було надано належної оцінки доводам позивача щодо стягнення з відповідача штрафу, передбаченого п.3.2 договору в розмірі 0,2% вартості робіт за кожен день прострочення.

3.2 Доводи інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення господарського суду залишити без змін.

Щодо позовної вимоги в частині стягнення боргу відповідач зазначає, що позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права, оскільки боргових зобов`язань у відповідача перед позивачем не виникало взагалі, зазначена сума заявлена до стягнення безпідставно.

Щодо стягнення штрафних санкцій - пені за неналежне виконання умов договору, відповідач зауважує, що договором був визначений термін виконання зобов`язань - до 31.12.2016, які були виконані з боку відповідача. Штрафні санкції нараховані позивачем з порушенням строку, передбаченого ч.6 ст.232 Господарського кодексу України.

ІV. Апеляційне провадження

4.1 Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді

Згідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.10.2021 для розгляду апеляційної скарги визначена колегія у складі: головуючий суддя Кузнецов В.О., судді Коваль Л.А., Чередко А.Є.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 25.10.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Запорізького державного підприємства Радіоприлад на рішення Господарського суду Запорізької області від 13.09.2021; згідно положень ч.13 ст.8, ч.2 ст.271 Господарського процесуального кодексу України постановлено розгляд справи здійснити у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення (виклику) учасників справи.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 17.11.2021 відмовлено Запорізькому державному підприємству Радіоприлад у задоволенні клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

4.2 Стислий виклад обставин справи, встановлених судами

07.09.2016 між Запорізьким державним підприємством Радіоприлад (замовник) та товариством з обмеженою відповідальністю Енергоімпульс ЛТД (виконавець) укладено договір № 07/09-16, за умовами договору виконавець зобов`язується виконати повний комплекс електромонтажних та будівних робіт по об`єктам: Ремонт резервного КЛ 6 кВ Ф-30 в підстанції К1 в районі автовокзалу за адресою: пр. Соборний, 19, м. Запоріжжя, Ремонт резервного КЛ 6 кВ Ф-30 в підстанції К1 в районі мосту через р. Мокра Московка, м. Запоріжжя.

Пунктом п.3.1. договору визначено, що об`єм, характер та вартість робіт, передбачених цим договором, визначається кошторисами та калькуляціями, які є невід`ємною частиною цього договору.

Вартість робіт, відповідно до п. 3.2. договору, складає 23 015, 26 (двадцять три тисячі п`ятнадцять гривень 26 коп.), в т.ч. ПДВ 20% - 3 835, 88 грн.

У відповідності до п.3.4. договору замовник (ЗДП Радіоприлад) здійснює передоплату частини придбання необхідних матеріалів та обладнання.

На виконання п.3.4 договору замовником перерахована виконавцю передплата для придбання необхідних матеріалів та обладнання у сумі 13 148, 34 грн, про що свідчить платіжне доручення № 39 від 07.12.2016.

Розрахунки здійснюються на підставі підписаних сторонами актів здачі-приймання виконаних робіт (п.3.7 договору).

Відповідно до п.3.9 договору у випадку мотивованої відмови замовника прийняти виконані роботи, сторонами складається акт з переліком претензій замовника.

Дата закінчення робіт 31.12.2016 за умови отримання передплати від замовника на матеріали, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх договірних зобов`язань.

В порушення умов договору відповідач спірні роботи у повному обсязі не виконав, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

4.3 Позиція апеляційного господарського суду у справі

Імперативними приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та надані заперечення, перевіривши встановлені на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Приписами статей 173,175 Господарського кодексу України унормовано, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Укладений між сторонами договір за змістом та своєю правовою природою є договором підряду.

Частинами першою та другою статті 837 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Таким чином, двосторонній характер договору підряду зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Тобто з укладенням такого договору підрядник бере на себе обов`язок виконати певну роботу і водночас замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу, якщо умовами договору передбачено здійснення передоплати, вона має бути здійснена в установленому порядку та розмірі.

Згідно зі статтею 857 Цивільного кодексу України робота, виконана підрядником, має відповідати умовам договору підряду, а в разі їх відсутності або неповноти - вимогам, що звичайно ставляться до роботи відповідного характеру. Виконана робота має відповідати якості, визначеній у договорі підряду, або вимогам, що звичайно ставляться, на момент передання її замовникові. Результат роботи в межах розумного строку має бути придатним для використання відповідно до договору підряду або для звичайного використання роботи такого характеру.

Згідно з ч.4 ст.882 Цивільного кодексу України передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного (господарського) законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Кредитор також вважається таким, що прострочив, у випадках, встановлених частиною четвертою статті 545 Цивільного кодексу України. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Відповідно до ч.3 ст.220 Господарського кодексу України боржник не вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, поки воно не може бути виконано внаслідок прострочення кредитора.

Частинами 1,3 статті 221 Господарського кодексу України унормовано, що: кредитор вважається таким, що прострочив виконання господарського зобов`язання, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не виконав дій, що передбачені законом, іншими правовими актами, або випливають із змісту зобов`язання, до вчинення яких боржник не міг виконати свого зобов`язання перед кредитором. У разі якщо кредитор не виконав дій, зазначених у частині першій цієї статті, за погодженням сторін допускається відстрочення виконання на строк прострочення кредитора.

Підрядник має право не братися за роботу, а розпочату роботу зупинити у разі порушення замовником своїх зобов`язань за договором, внаслідок якого початок або продовження робіт підрядником виявляються неможливими чи значно ускладненими (ч.3 ст.320 Господарського кодексу України).

Матеріали справи не містять, а відповідачем не надано доказів своєчасного виконання комплексу електромонтажних та будівельних робіт.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання відповідача на листи №26/06 від 26.06.2018, № 11/04 від 11.04.2017, №7/03 від 07.03.2017 щодо узгодження вартості робіт, оскільки вказані листи надіслані на адресу позивача поза межами граничного строку закінчення виконання робіт, передбаченого п.4.2 договору (31.12.2016).

Надані відповідачем докази здійснення діагностичних, ремонтних та монтажних робіт не є належними та допустимими доказами виконання робіт за договором, з огляду на відсутність доказів підписання сторонами актів здачі-приймання виконаних робіт.

Відповідно до частини другої ст.193, частини першої 1 ст.216 Господарського кодексу України порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором; учасники господарських правовідносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Стаття 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у розумінні цього Кодексу визначає господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частина 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлює, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч.6 ст.232 Господарського кодексу України).

Відповідно до п.4.3 договору за порушення строків виконання робіт по договору виконавець сплачує штраф в розмірі 0,2 % від вартості робіт за кожен день прострочення, вказаний в п.3.2 договору.

З урахуванням п.4.2 договору строк виконання робіт за договором є таким, що настав.

У зв`язку з порушенням відповідачем строку виконання робіт позивачем нараховано штраф у розмірі 74 201,97 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок штрафу, колегія суддів вважає, що вказаний розрахунок здійснений позивачем поза межами шестимісячного строку встановленого ч.6 ст.232 Цивільного кодексу України.

Здійснивши власний розрахунок заявленої до стягнення суми штрафу, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення штрафу за період з 01.01.2017 по 30.06.2017 у розмірі 8 285,49 грн.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою №14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, №22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України).

Частиною п`ятою ст.261 Цивільного кодексу України встановлено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до пункту 1 частини другої статі 258 Цивільного кодексу України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік.

Отже, з огляду на те, що нарахування господарських санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконаним, то позовна давність спливає через рік від дня, за який нараховано санкцію.

Близька за змістом правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 22.07.2019 зі справи № 911/1563/18, від 22.08.2019 зі справи № 914/508/17, від 11.11.2019 зі справи № 904/1038/19, від 11.02.2020 у справі №916/612/19.

Встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування судом матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права. Аналогічний правовий висновок викладено у пункті 34 постанови Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 911/479/18.

Частиною четвертою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

У відзиві на позовну заяву відповідачем заявлено про застосування позовної давності.

Колегією суддів встановлено, що у спірних правовідносинах строк позовної давності сплив 30.06.2018 (з 01.01.2017 по 30.06.2017 - період нарахування штрафних санкцій + 1 рік).

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення штрафу за несвоєчасне виконання робіт за договором.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача передоплати (авансу) за договором, колегія суддів враховує таке.

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Предметом спору є об`єкт спірних взаємовідносин щодо яких виник спір між позивачем та відповідачем, певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача щодо якої позивач просить прийняти судове рішення.

В даному випадку предметом спору є визначена позивачем вимога про стягнення авансового платежу за договором підряду у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору щодо своєчасного виконання робіт.

Права замовника під час виконання роботи підрядником передбачені статтею 849 Цивільного кодексу України, відповідно до якої: замовник має право у будь-який час перевірити хід і якість роботи, не втручаючись у діяльність підрядника (частина перша статті); якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків (частина друга статті); якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином, замовник має право призначити підрядникові строк для усунення недоліків, а в разі невиконання підрядником цієї вимоги - відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення роботи іншій особі за рахунок підрядника (частина третя статті); замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору (частина четверта статті).

За приписами ст.852 Цивільного кодексу України, якщо підрядник відступив від умов договору підряду, що погіршило роботу, або допустив інші недоліки в роботі, замовник має право за своїм вибором вимагати безоплатного виправлення цих недоліків у розумний строк або виправити їх за свій рахунок з правом на відшкодування своїх витрат на виправлення недоліків чи відповідного зменшення плати за роботу, якщо інше не встановлено договором. За наявності у роботі істотних відступів від умов договору підряду або інших істотних недоліків замовник має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

Статтею 858 Цивільного кодексу України передбачена відповідальність підрядника за неналежну якість робіт.

Наведені правові норми, а також умови спірного договору не встановлюють права замовника на повернення попередньої оплати за договором підряду.

Колегія суддів звертає увагу, що частиною 2 ст.849 Цивільного кодексу передбачено право замовника на відшкодування збитків підрядником у разі відмови від договору, про що не було заявлено відповідачем.

Застосування способу захисту прав замовника у вигляді повернення підрядником передоплати як безпідставно набутого майна у порядку статті 1212 Цивільного кодексу України є можливим у випадку реалізації замовником безумовного права на відмову від договору у порядку частини 4 статті 849 Цивільного кодексу України, тобто за відсутності прострочення з боку підрядника.

Позивач наданим йому правом щодо відмови від договору в односторонньому порядку не скористався.

З урахуванням наведеного, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення попередньої оплати.

Зі змісту ст.238 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що рішення суду складається із вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин.

У вступній частині рішення зазначаються: дата і місце його ухвалення; найменування суду; прізвище та ініціали судді або склад колегії суддів; прізвище та ініціали секретаря судового засідання; номер справи; ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи; вимоги позивача; прізвища та ініціали представників учасників справи.

В описовій частині рішення зазначаються: стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача; заяви, клопотання; інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо).

У мотивувальній частині рішення зазначаються: перелік обставин, які є предметом доказування у справі; перелік доказів, якими сторони підтверджують або спростовують наявність кожної обставини, яка є предметом доказування у справі; висновок суду про те, яка обставина, що є предметом доказування у справі, визнається судом встановленою або спростованою з огляду на більшу вірогідність відповідних доказів; мотиви визнання доказів більш вірогідними щодо кожної обставини, яка є предметом доказування у справі; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду, та мотиви такого висновку; норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

У резолютивній частині рішення зазначаються: висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог; розподіл судових витрат; строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження; повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків сторін (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України. Висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог не може залежати від настання або ненастання певних обставин (умовне рішення).

Оскаржуване судове рішення наведеній правовій нормі не відповідає, оскільки судом першої інстанції не надано належної оцінки доводам позивача щодо стягнення з відповідача штрафу, передбаченого п.3.2 договору в розмірі 0,2% вартості робіт за кожен день прострочення.

4.4 Висновки апеляційного господарського суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Встановивши наведені обставини, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалене при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення господарського суду - зміні.

Керуючись ст.ст.269,275,277,281-283 Господарського процесуального кодексу України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Запорізького державного підприємства Радіоприлад задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 13.09.2021 у справі №908/1703/21 змінити, виклавши резолютивну частину в наступній редакції: "Відмовити у задоволенні позовних вимог Запорізького державного підприємства Радіоприлад до товариства з обмеженою відповідальністю Енергоімпульс ЛТД про стягнення 87 350,31 грн, з яких 74 201,97 грн - штраф та 13148,34 грн - передоплата частини придбання необхідних матеріалів та обладнання".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку відповідно до п.2 частини першої ст.287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.О. Кузнецов

Суддя Л.А.Коваль

Суддя А.Є.Чередко