ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" січня 2022 р.м. ХарківСправа № 922/4179/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Присяжнюка О.О.

при секретарі судового засідання Закопайло О.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКА КОМПАНІЯ "ТОРГ-ІНВЕСТ"
до Концерн "Військторгсервіс" в особі "Східної" філії "Військторгсервіс"
про стягнення коштів
за участю представників:

позивача - Примак О.М., ордер , адвокат;

відповідача - не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська компанія «Торг - Інвест» звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Концерну «Військторгсервіс» в особі філії «Східна» про стягнення заборгованості за Договором поставки № 07П-2021 від 31.12.2020 у розмірі 450124, 83 грн.

За попереднім (орієнтовним) розрахунком судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, витрати складаються з суми сплаченого судового збору за подання даного позову до суду у розмірі 6751, 87 грн.

Ухвалою господарського суду від 20.10.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/4179/21. Справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. Почато підготовче провадження і призначено підготовче засідання на "09" листопада 2021 р. об 11:00 год.

15.11.2021 року від Концерну «Військторгсервіс» в особі філії «Східна», через канцелярію суду (вх. №26889) надійшов відзив на позовну заяву, в якій відповідач вказує на те, що сторони при укладенні договору визначили, що доказом здійснення поставки товару є належним чином оформлена ТТН. Доказів визнання вказаних положень договору поставки недійсними в матеріалах справи не міститься, тобто такі положення є обов`язковими для сторін.

Однак, з огляду на те, що Позивач не надав належних та допустимих доказів в підтвердження поставки за договором. Концерн Військторгсервіс вважає, що Позивачем не доведено свої позовні вимоги, а у Відповідача відсутній обов`язок щодо сплати зазначеної Позивачем грошової суми.

Крім того, Концерн Військторгсервіс також вважає, що витрати на правову допомогу є не тільки не співмірними , а взагалі необгрунтованими , що підстави для відмови в їх задоволенні.

17.11.2021 року від Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська компанія «Торг - Інвест» , через канцелярію суду (вх.№27184) надійшло клопотання про стягнення судових витрат.

17.11.2021 року від Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська компанія «Торг - Інвест», через канцелярію суду (вх.№27184) надійшло клопотання про долучення доказів.

Ухвалою господарського суду від 09.11.2021 року, підготовче засідання відкладено на "01" грудня 2021 р. о 10:30.

В судовому засіданні 01.12.2021 постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті в судовому засіданні "15" грудня 2021 року о 11:30 год.

Протокольною ухвалою господарського суду Харківської області від 15.12.2021 оголошено перерву в судовому засіданні до 11.01.2022.

В призначене судове засідання 11.01.2022 з`явився представник позивача.

Представник позивача в судовому засіданні наполягав на задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача в судове засідання 11.01.2022 не з`явився, про причини неявки суду не повідомив. В матеріалах справи містяться копії ухвал, які повернуто до господарського суду з відмітками пошти «за закінченням терміну зберігання», що свідчить про повідомлення відповідача належним чином про дату, час та місце судових засідань.

Згідно ч. 7 ст. 120, п. 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місце проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до п. 99 постанови КМУ від 05.03.2009 № 270 "Про затвердження Правил надання послуг поштового зв`язку", рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату.

У разі відсутності адресата до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення.

Відповідно до п.п. 116, 117 розділу "Строк зберігання поштових відправлень, поштових переказів" постанови КМУ від 05.03.2009 № 270 "Про затвердження Правил надання послуг поштового зв`язку", у разі невручення рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" з поважних причин рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою не пізніше ніж через 5 календарних днів з дня надходження листа до об`єкта поштового зв`язку місця призначення із зазначенням причини невручення.

Поштові відправлення, поштові перекази повертаються також у разі неможливості вручити їх через неправильно зазначену адресу або її відсутність (змита, відірвана чи пошкоджена в інший спосіб) та з інших причин, які не дають змоги оператору поштового зв`язку виконати обов`язки щодо пересилання поштових відправлень, поштових переказів.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що неотримання ухвали суду у даній справі відповідачем та повернення її до суду з відповідними відмітками є наслідками діяння (бездіяльності) відповідача щодо її належного отримання та повідомлення суду про зміну свого місцезнаходження, тобто його власною волею.

В той же час, відповідач не був позбавлений можливості скористатися вільним доступом до електронного реєстру судових рішень в Україні, в силу статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" та ознайомитися з ухвалами господарського суду Харківської області та визначеними у ній датами та часом розгляду даної справи та забезпечити представництво його інтересів в судових засіданнях.

Згідно з частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи, зокрема, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

На підставі частини 9 статті 165, частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву у встановлений строк без поважних причин, спір вирішено за наявними в справі матеріалами.

Відповідно до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, господарським судом було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

В ході розгляду справи судом в повному обсязі досліджено письмові докази у справі відповідно до приписів ч. 1 ст. 210 ГПК України, а також з урахуванням положень ч. 2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Присутній в судовому засіданні представник позивача погодився з тим, що судом досліджено всі докази, які надано сторонами відповідно до ст. 74 ГПК України.

За ст. 219 ГПК України, рішення у справі прийнято в нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 11.01.2022, відповідно до ст. 240 ГПК України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та дослідивши подані суду докази, перевіривши відповідність доводів позивача фактичним обставинам справи, суд установив таке.

Між товариством з обмеженою відповідальністю "Українська компанія "ТОРГ ІНВЕСТ", (надалі - позивач) та Концерном "Військторгсервіс" (надалі - відповідач) в особі начальника філія "Східна" Колонко О.М., який діяв на підставі положення та довіреності від 20.10.2020 №149, був укладений Договір від 31 грудня №0711-2021, згідно умов якого позивач зобов`язується постачати відповідав асортименті продукти харчування (надалі - Товар) характеристики якого та поставки визначалися Сторонами договором поставки, а відповідач зобов`язаний прийняти Товар та своєчасно оплачувати його, на умовах визначених в Договорі.

Пунктом 1.1 Договору встановлено, що Постачальник зобов`язується поставити в асортименті продукти харчування Покупцеві, а Покупець зобов`язується прийняти оплачувати Товар. Позивач в повному обсязі виконав свої зобов`язання.

Пунктом.2.4. договору, сторонами передбачено, що право власності на Товар переходить до Покупця з дня поставки Товару. Датою поставки товару є дата підписання уповноваженими представниками Сторін товарно -транспортних накладних, які складаються удвох примірниках: один для покупця один - постачальнику.

Згідно п.2.6.,2.7. договору , сторонами передбачено, що приймання товару по найменування товару постачальник надає покупцю ТТН, сертифікат якості виробника якісне посвідчення.

У момент приймання - передачі товару постачальник надає покупцю ТТН, сертифікат якості виробника, якісне посвідчення.

Відповідно до вимог п. 3.3. Договору, розрахунок здійснюється протягом 21 календарного дня.

Пунктом 6.1 Договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання зобов`язань, Сторони несуть відповідальність, передбачену Договором та чинним законодавством України.

Згідно п.9.1. договору, договір набирає чинності з 01 січня 2021 року і діє до 31 грудня 2021року, а в чинності проведення розрахунків до повного виконання.

На виконання умов договору №0711-2021, позивачем в період з 31.12.2020 по 18.02.2021 року поставлено продуктів харчування, згідно видаткових накладі загальну суму 715 329,46грн.

Позивачем було поставлено продукцію згідно наступних видаткових накладних за які на сьогоднішній день не сплачено заборгованість, а саме:

1. Видаткова накладна ТИ00-000138 від 15.01.2021р. на суму 75 928,55грн. (частково сплачена на суму 36 527, 66 грн.;

2. Видаткова накладна ТИ00-000286 від 22.01.2021р. на суму 43 892,46 грн.;

3. Видаткова накладна ТИ00-000287 від 22.01.2021р. на суму 15 233,14 грн.;

4. Видаткова накладна ТИ00-000430 від 26.01,2021р. на суму 5 912,47 грн.;

5. Видаткова накладна ТИ00-001185 від 26.01.2021р. на суму 1 552,92 грн.;

6. Видаткова накладна ТИ00-000463 від 29.01.2021р, на суму 9 570.18 грн.;

7 Видаткова накладна ТИ00-000464від 09.01.2021р. на суму 3 532,27 грн.;

8. Видаткова накладна ТИ00-000466 від 29.01.2021р. на суму 17 983,18 грн,;

9. Видаткова накладна ТИ00-000467 від 29.01.202Ір. на суму 64 267,26 грн.;

10 Видаткова накладна ТИ00-000846 від 05.02.2021р. на суму 21 438,76 грн ;

11. Видаткова накладна ТИ00-000847 від 05.02.2021р. на суму 3 554,32 грн.;

12. Видаткова накладна ТИ00-000848від 05.02.2021р. на суму 20 438,35 грн.;

13. Видаткова накладна ТИ00-000849 від 05.02,2021р. на суму 85 711,84 грн.,

14 Видаткова накладна ТИ00-001113 від 11.02.2021р. на суму 8 045,02 грн.,

15. Видаткова накладна ТИ00-001120 від 11.02.2021р. на суму 9 666, 23 грн.;

16. Видаткова накладна ТИ00-001170 від 12.02.2021р.на суму 20 398,32 грн.;

17. Видаткова накладне ТИ00-001171 від 2.02.2021р. на суму 70 702,82 грн.;

18 Видаткова накладна ТИ00-001867 від 18.02.2021р на суму 8 824,40 грн.

Станом на 13.04.2021р. загальна заборгованість за вказаними видатковими накладними становить 450 124 (чотириста п`ятдесят тисяч сто двадцять чотири) гривні 83 коп.

Позивач звернувся з позовом до господарського суду, в якому наголошує про те, що Відповідач в порушення умов Договору, розрахунок за поставлену продукцію не здійснив по сьогоднішній день.

Такі обставини, на думку Позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу ст. 712 Цивільного кодексу України продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Правовідносини, що склалися між сторонами, є правовідносинами поставки, які регулюються нормами законодавства про поставку товару в тому числі параграфом 3 глави 54 Цивільного кодексу України.

З огляду на наявний в матеріалах справи договір, та обставини справи між позивачем та відповідачем виникли правовідносини з поставки товару.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтями 525 та 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова вiд зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Доказів сплати заборгованості суду не надано.

З урахуванням наведеного, оцінивши подані докази, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді усіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлена позивачем вимога про стягнення з відповідача боргу у розмірі 450 124 (чотириста п`ятдесят тисяч сто двадцять чотири) гривні 83 коп. є цілком обґрунтованою, документально підтвердженою та такою, що підлягає задоволенню.

Щодо заперечень Відповідача, викладених у відзиві на позов, що у товарно - транспортних накладних не вказано прізвище та ініціалів осіб, що підписували товарно -транспортні накладні та видаткові накладні, судом враховується таке.

Згідно із положеннями Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції, чинній на час, виникнення спірних правовідносин):

- підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (частина перша статті 9);

- первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо (частина друга статті 9);

- господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства (стаття 1);

- первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію (стаття 1).

Визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, тобто, судам під час розгляду справи належить досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця тощо).

У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.08.2020 у справі № 927/833/18.

Зокрема у постанові від 20.12.2018 у справі № 910/19702/17 Верховний Суд дійшов висновку, що відсутність у видаткових накладних назви посади особи, яка отримала товар за цією накладною, за наявності підпису у цій накладній, який засвідчений відтиском печатки покупця, не може свідчить про те, що такі видаткові накладні є неналежними доказами у справі. Відтиск печатки на видаткових накладних є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цими накладними.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт поставки Позивачем відповідачу товару та факт порушення Відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині своєчасної та повної оплати отриманого підтверджений матеріалами справи і не спростований Відповідачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору на Відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Також Позивачем заявлено до стягнення витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15500,0 грн.

Частинами 2-6 ст. 126 ГПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідач у відзиві на позов,вказує, що витрати на правову допомогу є не тільки не співмірними , а взагалі необгрунтованими , що є підставою для відмови в їх задоволенні.

Згідно з ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

У постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду сформулювала такі висновки щодо застосування норм права при вирішенні питання про розподіл судових витрат на правову допомогу:

1) за змістом п. 1 ч. 2 ст. 126, ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 126 цього Кодексу);

2) зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи;

3) загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 129 ГПК України. Разом із тим, у ч. 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат;

4) під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч.ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, керуючись ч.ч. 5-7, 9 ст. 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Суд, з урахуванням вимог ст.ст. 123, 124, 126, 129 ГПК України дослідивши надані Позивачем докази на підтвердження об`єму наданих послуг, встановив, що надання Позивачу правничої допомоги підтверджується доданими до заяви доказами, а саме:

1. Ордером на надання правничої допомоги.pdf.

2. Додатковою угодою 53.pdf.

3. Договором про наання правової допомоги .pdf.

4. Квитанціями про сплату юридичних послуг.pdf.

5. Розрахунком витрат на правову допомогу.pdf.

6. Актом надання послуг.pdf.

Суд зазначає, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Аналогічна правова позиція викладена у поставові Верховного Суду у справі №910/16803/19 від 19.07.2021.

Таким чином, судом встановлено, що понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15500,0 грн. є підтвердженими, а відповідачем не доведено неспівмірності цих витрат відповідно до ч. 4 ст. 126 ГПК України.

На думку суду, надані позивачем докази на обґрунтування понесених витрат з оплати правничої допомоги є належними та допустимими в розумінні ст. 78, 79 ГПК України, а відтак у суду відсутні правові підстави для відмови шодо стягнення вищеозначених витрат.

Таким чином, враховуючи наявні докази понесення позивачем реальних витрат, як вартості адвокатських витрат, суд задовольняє вимоги Позивача про стягнення з Відповідача витрат на правову допомогу адвоката, у відповідності до приписів ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Концерну "Військторгсервіс" (03151, м. Київ, вул. Молодогвардійська, 28-а, ) в особі філії "Східна" (61098, м. Харків, вул. Переможців, 6-А, код ЄДРПОУ філії: 38746882) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКА КОМПАНІЯ "ТОРГ-ІНВЕСТ" (03142, м. Київ, пр. Академіка Палладіна, б. 44, каб. 64, )- заборгованість у розмірі 450 124, 83 грн., суму судового збору у розмірі 6 751, 87 грн., 15500,0грн. витрати на правову допомогу.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКА КОМПАНІЯ "ТОРГ-ІНВЕСТ" (03142, м. Київ, пр. Академіка Палладіна, б. 44, каб. 64, ).

Відповідач:Концерн "Військторгсервіс" (03151, м. Київ, вул. Молодогвардійська, 28-а, )в особі філії "Східна" (61098, м. Харків, вул. Переможців, 6-А, код ЄДРПОУ філії: 38746882).

Повне рішення складено "13" січня 2022 р.

Суддя О.О. Присяжнюк