РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.01.2022Справа № 910/17750/21
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Дніпрокор"

до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

про стягнення 885158,53 грн.

Суддя Усатенко І.В.

Представники учасників сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "Дніпрокор" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" про стягнення 885158,53 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором поставки товару № 360 (6) 19УК від 25.07.2019.

Ухвалою суду від 08.11.2021 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

15.11.2021 від позивача через канцелярію суду надійшов супровідний лист на виконання ухвали від 08.11.2021 про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.11.2021 відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, надано відповідачу строк на подання відзиву.

14.12.2021 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує, оскільки, частина грошових зобов`язань за договором є податком на додану вартість, в зв`язку з чим відсотки та втрати від інфляцію на суму ПДВ не нараховуються. Також відповідач вказав, що обов`язок з оплати суми ПДВ у нього не виник, оскільки, позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження виконання обов`язку щодо надання податкових накладних. Відповідач зазначив, що позивачем невірно визначено початок строку розрахунку санкцій, в зв`язку з чим розрахунок є необґрунтованими, а сума 3% річних та втрат від інфляції не підлягає стягненню.

22.12.2021 через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він спростовує доводи відповідача та долучає зареєстровану податкову накладну.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

25.07.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю фірма "Дніпрокор" (постачальник) та Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (покупець) укладено договір поставки товару № 360(6)19УК відповідно до п. 1.1, 1.2 якого постачальник зобов`язується поставити, а покупець прийняти і сплатити товар: 1. навантажувач дизельний САТ DP50NT у кількості 1 штука, вартістю 1521000,00 грн без ПДВ; 2. навантажувач дизельний CHL CPCD30-XC5C у кількості 1 штука, вартістю 468000,00 грн без ПДВ. Загальна вартість товару становить 2386800,00 грн, в тому числі ПДВ. Строк поставки товару: серпень-листопад 2019.

Вартість за договором - 1989000,00 грн. Крім того ПДВ - 397800,00 грн. Разом з ПДВ - 2386800,00 грн. Оплата за поставлений товар здійснюється протягом 45 календарних днів з дати поставки, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника. Оплата покупцем частини вартості товару у розмірі суми ПДВ здійснюється після отримання ним від постачальника податкової накладної, оформленої та зареєстрованої в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлених ПК України випадках та порядку (п. 3.1 - 3.3 договору).

Згідно п. 4.1 договору поставка товару відбувається на умовах згідно з Інкотермс 2010 DPР склад вантажоодержувача, Запорізьке відділення ВП "Складське господарство", 71054, Запорізька область, м. Енергодар, вул Промислова, 133, склад № 6.

Постачальник зобов`язаний надати покупцю податкову накладну за формою, визначеною чинною редакцією наказу Міністретсва фінансів України № 1307 від 31.12.2015, складену в електронній формі з дотриманням умов щодо її реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи, і зареєстровану в Єдиному реєстрі податкових наклданих, шляхом направлення її на 2 електронні адреси покупця ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 протягом терміну, визначеного чинною редакцією ПКУ (п. 4.6 договору).

Згідно п. 10.1 договору він вважається укладеним з моменту підписання сторонами і діє один рік.

Постачальник виконав свій обов`язок з поставки товару, що підтверджується долученими до матеріалів справи видатковими накладними: № 4884 від 17.09.2019 на суму 561600,00 грн, № 109 від 16.01.2020 на суму 1825200,00 грн. Видаткові накладні підписані та скріплені печатками контрагентів.

Як зазначає позивач з посиланням на підписаний сторонами акт звірки, відповідач частково оплатив вартість отриманого товару на суму 1705480,37 грн.

Вартість товару у розмірі 681319,63 грн відповідачем оплачена не була.

Відповідач не заперечує обставин щодо обсягу здійснених ним оплат. Доказів в підтвердження оплати товару у повному обсязі чи у більшому, ніж зазначено позивачем та зафіксовано у акті звірки розмірі, суду надано не було.

Згідно з ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до ст. 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Приписом ст. 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України унормовано, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Оплата за поставлений товар здійснюється протягом 45 календарних днів з дати поставки, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника. Оплата покупцем частини вартості товару у розмірі суми ПДВ здійснюється після отримання ним від постачальника податкової накладної, оформленої та зареєстрованої в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлених ПК України випадках та порядку (п. 3.1 - 3.3 договору).

Позивачем до матеріалів справи долучено зареєстровану належним чином податкову накладну № 138 від 16.01.2020 на суму 1825200,00 грн, з яких ПДВ становить 304200,00 грн. Крім того, позивач долучив докази направлення відповідної накладною відповідачу 22.01.2020.

З огляду на подані позивачем докази, судом не приймаються до уваги доводи відповідача про не дотримання позивачем пункту 4.6 договору. Суд звертає увагу відповідача, що з його відзиву не вбачається з приводу якої конкретної поставки за договором він вважає не доведеним дотримання позивачем вимог п. 4.6 договору. Оскільки ПДВ за поставкою згідно накладної від 17.09.2019 № 4884 становить 93600,00 грн (вартість товару оплачена у повному обсязі з простроченням), а за поставкою згідно накладної від 16.01.2020 № 109 ПДВ становить 304200,00 грн. Проте відповідач вказує суму ПДВ - 113553,27 грн

Також, суд наголошує, що договором передбачено відстрочення платежу на 45 календарних днів від дати поставки, проте не передбачено відстрочення платежу на 45 календарних днів від дати надання покупцю податкової накладної, в зв`язку з чим заперечення відповідача в цій частині також є необґрунтованими.

Суд погоджується з доводами відповідача щодо невірно визначених дат прострочення виконання грошових зобов`язань. З урахуванням передбаченого договором відстрочення платежу на 45 календарних днів, товар за накладною від 17.09.2019 № 4884 мав бути оплачений до 01.11.2019, тобто відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання з 02.11.2019. За накладною від 16.01.2020 № 109 товар мав бути оплачений не пізніше 02.03.2020, а відповідач прострочив грошове зобов`язання з 03.03.2020.

Матеріалами справи підтверджено наявність у відповідача обов`язку оплатити вартість всього отриманого товару, в зв`язку з чим вимоги позивача про стягнення заборгованості у розмірі 681319,63 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Позивач також просив стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 61018,78 грн та втрати від інфляції у розмірі 142820,12 грн, нараховані за період з 01.11.2019 по 28.10.2021.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як уже було встановлено судом вище, позивач невірно визначив періоди початку прострочення з боку відповідача і відповідно періоди нарахування санкцій. Суд здійснив перерахунок за період з 02.11.2019 по 28.10.2021 з урахуванням дат виникнення зобов`язань та зменшенням бази нарахування на суми часткових оплат в день їх здійснення, оскільки, прострочення має становити повний день.

Однак, суми, визначені позивачем, є меншими ніж суми 3% та втрат від інфляції, розраховані судом. Суд задовольняє позовні вимоги про стягнення 3% та втрат від інфляції у визначеному позивачем розмірі, так як згідно приписів ст. 237 ГПК України, у суду відсутні повноваження для виходу за межі позовних вимог.

З огляду на вищезазначене, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо заперечень відповідача про безпідставність нарахування втрат від інфляції та 3% річних на суми податку на додану вартість, суд відзначає, що предметом розгляду у даній справі є господарські правовідносини, врегульовані цивільним та господарським законодавством , та умовами укладеного між сторонами договору. З огляду на зазначене, відповідач мав перед позивачем грошові зобов`язання у визначеному договором розмірі, які підлягають виконанню та на які згідно приписів ст. 625 ЦК України можуть нараховуватись втрати від інфляції та 3% річних, а тому посилання відповідача на норми податкового законодавства у господарських правовідносинах є безпідставними.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст. 74 ГПК України.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 статті 76 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 ГПК України.

Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З приводу висвітлення всіх доводів сторін суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Отже, з урахуванням вище зазначеного, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 13, 74, 129, 232, 236-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, м. Київ, вулиця Назарівська, буд. 3, ідентифікаційний код 24584661) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Дніпрокор" (69118, Запорізька область, м. Запоріжжя, вулиця Чубанова, 1, ідентифікаційний код 13612779) суму основного боргу у розмірі 681319 (шістсот вісімдесят одна тисяча триста дев`ятнадцять) грн 63 коп., втрати від інфляції у розмірі 142820 (сто сорок дві тисячі вісімсот двадцять) грн 12 коп., 3% річних у розмірі 61018 (шістдесят одна тисяча вісімнадцять) грн 12 коп., судовий збір у розмірі 13277 (тринадцять тисяч твісті сімдесят сім) грн. 38 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Суддя І.В.Усатенко