ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.01.2022 справа № 914/3221/21

Господарський суд Львівської області у складі судді Н.Є. Березяк, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін

справу №914/3221/21

за позовом: Львівського міського комунального підприємства «Львіводоканал», м. Львів,

до відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівавтокомплектація», м. Львів,

про: стягнення заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення в розмірі 43 896,12 грн, з яких: 37 632,01 грн основного боргу, 409,96 пені, 377,80 грн інфляційних втрат, 476,35 грн 3 % річних,

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Львівського міського комунального підприємства «Львіводоканал» до Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівавтокомплектація» про стягнення заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення в розмірі 43 896,12 грн, з яких: 37 632,01 грн основного боргу, 409,96 пені, 377,80 грн інфляційних втрат, 476,35 грн 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконання відповідачем договірних зобов`язань в частині повної та своєчасної оплати за договором про водопостачання та водовідведення.

Ухвалою суду від 02.11.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику представників сторін.

Згідно списку розсилки поштової кореспонденції від 03.11.2021 копія ухвали суду від 02.11.2021 надіслана позивачу на визначену у позовній заяві адресу та відповідачу - на адресу реєстрації, яка зазначена в позовній заяві та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань, проте остання повернулась на адресу суду з відміткою пошти: «за закінченням терміну зберігання».

Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін від учасників справи до суду не надходило.

Судом вжито всіх передбачених законом заходів з метою повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи. Зокрема, судом направлено на його

Приписами ч. 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Як зазначив Верховний Суд України в постанові від 08.07.2019 у праві №904/10192/14, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Сам лише факт не отримання скаржником кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду, оскільки зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

Крім того, суд зазначає, що статтею 42 ГПК України визначено права та обов`язки учасників судового процесу, зокрема учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Частиною 2 статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» визначено, що усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень (далі - Реєстр) - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

З огляду на вказане учасники справи не були позбавлені права та можливості ознайомитись з ухвалами у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Також суд зазначає, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 (Закон України від 17.07.1997 № 475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа «Скопелліті проти Італії» від 23.11.1993), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа «Папахелас проти Греції» від 25.03.1999).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Суд нагадує, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі «Красношапка проти України»).

Суд нагадує, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див.рішення Суду у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02.12.2010).

До того ж організація провадження таким чином, щоб воно було швидким та ефективним, є завданням саме національних судів (див. рішення Суду у справі Білий проти України, no. 14475/03, від 21.10.2010).

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Таким чином, відсутність будь-яких заяв або клопотань відповідача, з урахуванням направлення судом на адресу відповідача копії ухвали у справі, свідчить про незацікавленість відповідача у розгляді справи.

Суд, враховуючи належне повідомлення учасників справи про дату судового засідання, достатність документів наявних у матеріалах справи для вирішення спору по суті, не вважає відсутність представника відповідача у даному судовому засіданні перешкодою для вирішення спору по суті.

Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне:

Як вбачається з матеріалів справи, 08.07.2010 між Львівським міським комунальним підприємством «Львівводоканал» (позивачем) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Львівавтокомплектація» (відповідачем) було укладено договір №570130 про надання послуг з водопостачання та водовідведення.

За умовами п. 1.1 договору, виробник послуг бере на себе зобов`язання надавати послуги з водопостачання та водовідведення в будинок №16 по вул. Володимира Великого, а виконавець послуг зобов`язується оплачувати послуги за затвердженими рішеннями Виконавчого комітету Львівської міської ради у терміни та за тарифами, передбачені цим договором та додатками до нього.

Відповідно до п. 6.3 договору, виконавець послуг до 20 числа, наступного за світним місяця, проводить розрахунок з виробником послуг по нарахованих коштах згідно виставленого рахунку.

Як стверджує позивач, починаючи з грудня 2015 року відповідач не здійснював своєчасну оплату послуг відповідно до умов Договору, у зв`язку з чим виникла заборгованість перед позивачем. З огляду на це позивачем було звернено до виконання стягнення суми боргу за період з 01.12.2015 по 30.11.2018, що підтверджується рішенням по справі №914/2445/18 від 05.03.2019.

У лютому 2019 відповідачем було частково сплачено попередню заборгованість та поточну, проте нова заборгованість, яка утворилась після задоволення стягнення по 30.11.2018 продовжувала збільшуватись та не була вчасно та повністю погашеною.

02 грудня 2019 Позивач уклав Колективний договір про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення з ТОВ «УПРАВИТЕЛЬ ЛАЗ», відповідно до якого споживачі будинку за адресою: м. Львів, вул. Володимира Великого, 16 самостійно сплачували свої зобов`язання за надання послуги з водопостачання та водовідведення.

Останні покази об`ємів спожитої води за приладами обліку, що числилися за Відповідачем були зняті 07.12.2019, що підтверджується долученою до позовної заяви копією Акту 70852 від грудня 2019.

Так, відповідно до зведених загальних довідок за період з 01.12.2018 по 07.12.2019 на підставі проведення конкретизованого розрахунку за Відповідачем рахується борг у розмірі 37 632, 01 грн.

Позивачем вживалося заходи досудового врегулювання спору, а саме: звернення з претензією сплатити поточну суму заборгованості, яка утворилась за поточний період було скеровано Відповідачу 15.06.2021 (№ ДВ-7722 - копія додається до матеріалів справи), проте станом на сьогодні жодної відповіді так і не отримано, від червня місяця жодних надходжень на рахунок Позивача не було, що і стало підставою звернення до господарського суду з позовом до ТОВ «Львівавтокомплектація» з матеріально -правовою вимогою про стягнення 37632,01 грн основного боргу, 5409,96 грн пені, 377,80 грн інфляційних втрат, 476,35 грн 3% річних - за неналежне виконання грошового зобов`язання.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтовані та підлягають до задоволення частково.

При ухваленні рішення, суд виходив з наступного.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов`язань, є зокрема, договори та інші правочини.

Як передбачено ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Частиною 1, 3 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом, підставою виникнення правовідносин між сторонами є договір про водопостачання та водовідведення.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За умовами п. 6.3. договору, виконавець послуг до 20 числа, наступним за звітним місяця, проводить розрахунок з виробником послуг по нарахованих коштах за водопостачання та водовідведення відповідно до виставленого рахунку шляхом перерахування коштів на поточний рахунок виробника.

Як вбачається із зведених довідок ЛМКП «Львівводоканал» за період з 12.2018 по 12.2019 у відповідача станом на кінець 2018 існувала заборгованість по договору, яка утворилася за попередні періоди отримання послуг, починаючи з 2015 року. Крім того, з представлених доказів, зокрема, виставлених рахунків за 2018-2019 роки та цієї ж зведеної довідки, судом також встановлено, що протягом звітного 2019 року у відповідача вже наявна заборгованість була збільшена до 37 632,01 грн.

Як вже зазначалось, відповідно до зведених загальних довідок за період з 01.12.2018 по 07.12.2019 на підставі проведення конкретизованого розрахунку за Відповідачем рахується борг у розмірі 37 632, 01 грн.

Оскільки відповідач не довів перед судом належного виконання взятого на себе зобов`язання щодо оплати вартості послуг з водопостачання та водовідведення у повному розмірі, то вимоги позивача про стягнення з відповідача 37 632,01 грн заборгованості підлягають до задоволення в повному обсязі

Разом з тим, враховуючи тривале невиконання відповідачем грошового зобов`язання зі сплати виниклої заборгованості, позивач просить сягнути з останнього за період з 01.12.2018 по 07.12.2019 - 5409,63 грн пені, 377,80 грн інфляційних втрат та 476,35 грн 3% річних від простроченої суми.

Згідно ст.625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Щодо вимоги позивача про стягнення 3 % річних за період з 01.12.2018 по 07.12.2019, то суд самостійно здійснивши перерахунок заявлених позивачем до стягнення 3 % річних, встановив, що стягнення 476,35 грн 3 % річних є обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення.

Щодо вимоги позивача про стягнення 377,80 грн інфляційних втрат за вказаний вище період, суд самостійно здійснивши перерахунок встановив, що за обрані позивачем періоди сума інфляційних втрат становить 453,07 грн, однак, суд не вправі виходити за межі заявлених вимог, тому заявлена сума інфляційних втрат підлягає до стягнення у повному обсязі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Стаття 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» передбачає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань врегульовано Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Відповідно до п. 7.2. договору, при несплаті або частковій несплаті за надані послуги виконавець послуг сплачує виробнику послуг пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день протермінування платежу, яка склалася з моменту укладення цього договору, починаючи з 20 числа місяця наступного за розрахунковим.

Щодо нарахування позивачем 5409,96 грн - пені за період з 01.12.2018 по 07.12.2019, то перевіривши її розрахунок судом встановлено наступне.

В силу приписів ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, тобто, як зазначає позивач, з 01.12.2018 (ч. 3 ст. 254 ЦК України), оскільки іншого умовами договору не передбачено.

Умовами укладеного між сторонами договору про надання послуг не передбачено нарахування пені поза межами шестимісячного строку, встановленого ч. 6 ст. 232 ГК України.

За таких обставин, позивачем безпідставно здійснено нарахування пені за період з 01.12.2018 по 07.12.2019, оскільки таке нарахування повинно було проводитись з 01.12.2018 по 31.05.2019, у відповідності до ч. 6 ст. 232 ГК України.

З огляду на вимоги ст. 79, 86 ГПК України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно здійснює перерахунок, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем) (п. 59 постанови палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду ВС від 16.03.2020 № 922/1658/19).

Відтак, суд самостійно здійснивши перерахунок пені в межах шестимісячного строку , не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, встановив, що до стягнення підлягає пеня в розмірі 1178,14 грн.

Частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судові витрати на підставі статей 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, судовий збір покладається на відповідача в розмірі 2051,16 грн.

З огляду на викладене, виходячи з положень чинного законодавства України, матеріалів та обставин справи, враховуючи практику застосування законодавства вищими судовими інстанціями, керуючись статтями 10, 12, 20, 73, 74, 75, 76, 79, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1.Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівавтокомплектація» (79026, м. Львів, вул. Стрийська, 45, ) на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал» (79017, м. Львів, вул. Зелена, 64, ) 37632,01 грн основного боргу, 476,35 грн 3% річних, 377,80 грн інфляційних втрат, 1178,14 грн пені та 2051,16 грн витрат по сплаті судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ІV Господарським процесуальним кодексом України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Березяк Н.Є.