ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2022 року м. ОдесаСправа № 915/1499/20
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №1

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді Савицького Я.Ф.,

суддів Головея В.М.,

Разюк Г.П.,

секретар судового засідання Бебик А.М.

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю РосКосметика

на рішення Господарського суду Миколаївської області

від 11 жовтня 2021 року (повний текст складено 21.10.2021)

по справі № 915/1499/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю РосКосметика

до відповідача: Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві

про: відшкодування за рахунок державного бюджету шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування, що обмежують права позивача, а саме: 50 000,00 грн. моральної шкоди та 12 000,00 грн. збитків у вигляді грошових коштів, сплачених за надання правової допомоги по відновленню порушеного права позивача, -

суддя суду першої інстанції: Мавродієва М.В.

час та місце винесення рішення: 11.10.2021, м. Миколаїв, вул. Адміральська, 22, Господарський суд Миколаївської області

Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.

В судовому засіданні 19.01.2022 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 Товариство з обмеженою відповідальністю (ТОВ) "РосКосметика" (далі також - позивач) звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві (далі також відповідач, ТУ ДБР у м. Миколаєві, Управління) про відшкодування за рахунок державного бюджету шкоди, завданої незаконними діями слідчих ТУ ДБР у м. Миколаєві, у загальній сумі 62 000,00 грн., з яких:

- 12 000,00 грн., сплачених адвокату Беліку В.Г. за надання юридичної допомоги по відновленню порушеного права позивача,

- 50 000,00 грн. моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані бездіяльністю та незаконними діями органів досудового розслідування у кримінальному проваджені №0000800, яке триває більше ніж 30 місяців, чим позивачу завдано моральної шкоди у вигляді душевних та психічних страждань, та матеріальної шкоди у вигляді необхідності понесення ним витрат на оплату юридичної допомоги у такому кримінальному провадженні.

11.02.2021 позивач збільшив розмір заявленої до стягнення моральної шкоди до 1100 000,00 грн.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 11.10.2021 у справі №915/1499/20 (суддя Мавродієвої М.В.) у задоволені позову Товариства з обмеженою відповідальністю РосКосметика відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову місцевий господарський суд виходив із того, що суб`єкту господарювання не може бути заподіяно моральну шкоду, позаяк здатність відчувати моральні страждання за своєю правовою природою може належати тільки людині. В той же час, юридична особа має право, зокрема, на спростування недостовірної інформації і право на недоторканність ділової репутації. Разом з тим, питання відшкодування шкоди, заподіяної діловій репутації юридичної особи позивачем у позові не поставлено та не обґрунтовано.

Щодо позовних вимог в частині відшкодування збитків у вигляді сплаченої грошової винагороди адвокату у зв`язку з поданням юридичної допомоги, місцевий господарський суд зазначив, що витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, відносяться до судових витрат та питання їх відшкодування вирішується судом під час розгляду справи по суті. При цьому, судові витрати не є збитками в розумінні статті 22 Цивільного кодексу України, не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися як збитки. Таким чином, ті витрати, які могли бути стягнуті позивачем по кримінальних, цивільних та адміністративним справам в якості судових витрат (витрат на правову допомогу), не можуть стягуватись в якості збитків в окремому позовному провадженні.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до наданого позивачем акту від 20.11.2019 , що виконані адвокатом роботи стосуються виключно підготовки заяв та клопотань у кримінальному проваджені №0000800, а тому, заявлена позивачем в якості збитків сума грошової винагороди адвокату за надання правової допомоги по відновленню порушеного права останнього слідчими ТУ ДБР у м. Миколаєві, могла бути стягнута позивачем по кримінальному провадженню №0000800 в якості судових витрат (витрат на правову допомогу).

Не погодившись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "РосКосметика" звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Миколаївської області від 11.10.2021 у справі №915/1499/20 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Посилаючись на приписи ст. 1176 Цивільного кодексу України апелянт зазначає, що порядок відшкодування шкоди завданої фізичній особі встановлено Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Однак, закон, що врегульовує порядок відшкодування шкоди, завданої юридичній особі незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, відсутній.

Втім, апелянт зазначає, що за приписами ч. 10 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України, якщо спірні відносини не врегульовані законом і відсутній звичай ділового обороту, який може бути до них застосований, суд застосовує закон, що регулює подібні відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - виходить із загальних засад і змісту законодавства (аналогія права).

Таким чином, апелянт наполягає на тому, що оскаржуване ним рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права, зокрема ч. 10 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України, оскільки судом не застосовано до спірних правовідносин аналогію закону та права.

Зазначаючи про порушення норм матеріального права, апелянт вказує про безпідставність не застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин норм Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Крім того, скаржник вважає, що суд першої інстанції не з`ясував того факту, що самоправство має ознаки кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 356 Кримінального кодексу України.

Водночас, на думку позивача, відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення грошових коштів у зв`язку з наданням юридичної допомоги, місцевий господарський суд не зазначив, в якій справі і який суд під час розгляду справи по суті повинен був вирішити питання про відшкодування юридичної допомоги адвоката, яку надано при досудовому розслідуванні кримінального провадження №0000800 від 04.04.2018 року про вчинення працівниками Миколаївської митниці Державної фіскальної служби України кримінального правопорушення за ознаками, передбаченими ч. 1 ст. 364 Кримінального кодексу України.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.11.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю РосКосметика на рішення Господарського суду Миколаївської області від 11.10.2021 у справі №915/1499/20, справу призначено до розгляду на 19 січня 2022 року об 11:00 год.

10.12.2021 від Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач не погоджується з її доводами, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Зокрема, відповідач вважає, що посилання ТОВ "РосКосметика" на положення Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" є помилковими, оскільки зазначений Закон регулює відносини з відшкодування шкоди лише фізичній особі, при цьому вказана правова позиція узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 03.09.2019 у справі №916/1423/17.

Крім того, Управління наголошує на тому, що позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і діями слідчих органу досудового розслідування, а сам по собі факт зобов`язання слідчих ТУ ДБР у м. Миколаєві розглянути клопотання представників ТОВ «РосКосметика», відповідно до ухвал слідчого судді Заводського районного суду міста Миколаєва від 08.04.2019 та 24.06.2019, або факт скасування постанови про закриття кримінального провадження не підтверджує заподіяння шкоди позивачу. Також, відповідач звертає увагу на те, що ТОВ «РосКосметика» не надано докази на підтвердження того, що внаслідок саме дій працівників ТУ ДБР у м. Миколаєві позивачу завдано моральної шкоди.

Щодо відшкодування правової допомоги, відповідач зазначає, що відповідні витрати, понесені у кримінальному провадженні, зокрема і витрати на правову допомогу, не є шкодою, що може бути відшкодована у господарській справі за рахунок коштів державного бюджету.

Посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №462/6473/16-ц, Управління вказує, що питання про розподіл процесуальних витрат за результатами судового розгляду у кримінальному провадженні вирішується у тій справі, в якій вони були понесені, тобто - за правилами Кримінального процесуального кодексу України, а тому, не можуть бути стягнути відшкодовані у господарській справі за рахунок коштів державного бюджету.

Представники сторін у судове засідання 19.01.2022 не з`явились, про дату, час і місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, що вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 06.12.2021.

Згідно з частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

Частиною 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Судова колегія зазначає, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті.

Зважаючи на те, що в матеріалах справи містяться докази повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги у справі №915/1499/20, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, явка учасників судового процесу ухвалами суду не визнана обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представників сторін, за наявними у матеріалах справи документами.

При цьому, судом також врахований принцип ефективності судового процесу, який діє у господарському судочинстві і направлений на недопущення затягування процесу, а також враховано положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яким передбачено, що справа має бути розглянута судом у розумний строк.

У судовому засіданні 19.01.2022 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

У судовому засіданні 19.01.2022 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Згідно зі ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи, Другим слідчим відділом Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідування, розташованого у місті Миколаєві, здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000800 про вчинення кримінального правопорушення працівниками Миколаївської митниці Державної фіскальної служби України за ознаками, передбаченими ч.1 ст. 364 КК України, зареєстрованого Генеральною прокуратурою України 03.04.2018 на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 26.03.2018 у справі №757/6020/18-к за заявою ТОВ РосКосметика від 12.01.2018 (а.с. 8).

25.03.2019 директор ТОВ РосКосметика Дубовик М.В. звернувся до слідчого ТУ ДБР у м. Миколаєві Васильєва А.О. з клопотанням №1/РК-11 від 22.03.2019, в якому зазначав, що кримінальним правопорушенням, щодо якого здійснюється досудове розслідування №0000800 завдані ТОВ РосКосметика майнова і моральна шкоди, досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні розпочате, у зв`язку з чим останній просив залучити ТОВ РосКосметика до кримінального провадження №0000800 як потерпілого та надіслати Товариству витяг, пам`ятку про права потерпілого і постанову про визнання потерпілим (а.с. 67).

Слідчий Другого СВ СУ ТУ ДБР у м. Миколаєві Васильєв А.О. постановою від 26.03.2019 відмовив директору ТОВ РосКосметика Дубовику М.В. у задоволенні вказаного клопотання посилаючись на те, що відповідно до диспозиції ч.1 ст. 364 КК України, кримінальна відповідальність за цією статтею настає за умови заподіяння наслідків у вигляді істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб. Відповідно до примітки 1 ст. 364 КК України істотною шкодою у статтях 364, 364-1, 365, 365-2, 367 вважається така шкода, яка в сто і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян. Станом на момент вчинення злочину у 2017 році це складає 80 000,00 гривень. Однак, під час досудового розслідування кримінального провадження №0000800 з попередньою правовою кваліфікацією, передбаченою ч.1 ст. 364 КК України, директором ТОВ РосКосметика Дубовиком М.В. не надано підтверджуючих документів щодо завдання підприємству збитків, які були більше, ніж на 80 000,00 гривень (а.с. 69).

Ухвалою слідчого судді Заводського районного суду міста Миколаєва від 08.04.2019 у справі №487/2586/19 задоволено скаргу представника ТОВ РосКосметика Дубовика М.В. на бездіяльність слідчого Другого СВ СУ ТУ ДБР у м. Миколаєві Васильєва А.О. та зобов`язано останнього розглянути клопотання представника ТОВ РосКосметика Дубовика М.В. (а.с. 13, 14, 71).

Судом першої інстанції встановлено, що на виконання вказаної ухвали суду від 08.04.2019, менеджера з логістики ТОВ РосКосметика Житнікова А.В. 26.04.2020 визнано потерпілим та допитано його в якості потерпілого (а.с.73), а також, вручено пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого у кримінальному провадженні №0000800 (а.с. 42).

29.05.2019 директор ТОВ РосКосметика Дубовик М.В. звернувся до слідчого ТУ ДБР у м. Миколаєві Балаєнка М.В. з клопотанням №РК-28/05-2019 від 28.05.2019, в якому просив слідчого провести процесуальні дії, а саме витребувати з ДФС України копії заяви Товариства №11/Ж-3 від 29.11.2017 з резолюціями про її виконання; встановити виконавців, яким було доручено проводити розгляд такої заяви, та які приймали участь в її розгляді 04.01.2018 в м. Києві за участю представників Товариства; допитати виконавців на предмет небажання реагувати на злочини свої підлеглих (а.с. 77).

Слідчий Другого СВ СУ ТУ ДБР у м. Миколаєві Балаєнко М.С. листом №05.3/05.3/4939 від 31.05.2019 повідомив директору ТОВ РосКосметика Дубовику М.В. про те, що підстав для задоволення або відмови в задоволенні вказаного клопотання не вбачається, посилаючись на те, що відповідно до положень ст.220 КПК України останній не є суб`єктом звернення (а.с. 78).

Ухвалою слідчого судді Заводського районного суду міста Миколаєва від 24.06.2019 у справі №487/4645/19 задоволено скаргу директора ТОВ РосКосметика Дубовика М.В. на бездіяльність слідчого ТУ ДБР у м. Миколаєві та зобов`язано слідчого ТУ ДБР у м. Миколаєві Балаєнко М.В. розглянути клопотання директора ТОВ РосКосметика Дубовика М.В., подане ним 29.05.2019 (а.с. 15, 16, 80).

Слідчий Другого СВ СУ ТУ ДБР у м. Миколаєві Балаєнко М.С. постановою від 03.07.2019 закрив кримінальне провадження №000800 від 03.04.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 364 КК України, у зв`язку з відсутністю в діях Миколаївської митниці ДФС складу кримінального правопорушення, існування не скасованої постанови слідчого про закриття кримінального провадження, у кримінальному провадженні щодо того самого діяння, що розслідувалось, а також закінчив строк досудового розслідування та жодній особі не було повідомлено про підозру (а.с. 84-88).

Слідчим ТУ ДБР у м. Миколаєві Балаєнко М.В. направлено на адресу ТОВ РосКосметика лист-повідомлення №05.3/05.3/7550 від 30.07.2019 (а.с. 81), за змістом якого 26.04.2019 менеджера з логістики ТОВ РосКосметика Житнікова А.В. визнано потерпілим та вручено пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого у кримінальному провадженні №0000800.

Також, у вказаному листі слідчим повідомлено про те, що вчиняти інші будь-які слідчі (розшукові) та процесуальні дії у вказаному кримінальному провадженні не можливо, оскільки воно закрито в порядку ст. 284 КК України.

Ухвалою слідчого судді Заводського районного суду міста Миколаєва від 16.08.2019 у справі №487/2586/19 скасовано постанову слідчого Другого слідчого відділу Слідчого управління ТУ ДБР у м. Миколаєві Балаєнко М.С. від 03.07.2019 про закриття кримінального провадження №000800 від 03.04.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 364 Кримінального кодексу України, на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с. 17, 18).

16.07.2020 ОСОБА_1 , як потерпілий у кримінальному провадженні №000800, звернувся до слідчого Другого слідчого відділу Слідчого управління ТУ ДБР у м. Миколаєві Балаєнко М.С. з клопотанням від 10.07.2020 про виконання процесуальних дій, а саме: відповідно до ч.1 ст. 277 КПК України скласти письмове повідомлення про підозру державному інспектору Миколаївської митниці Державної фіскальної служби України Какшинському О.В. та заступнику Миколаївської митниці Державної фіскальної служби України начальнику управління митних правопорушень та міжнародної взаємодії Сизову М.В. у вчинені кримінального правопорушення за ознаками, передбаченими ч.1 ст. 364 Кримінального кодексу України, та вручити їм відповідно до ч.ч.1, 4 ст. 278 Кримінального процесуального кодексу України (а.с. 98, 99).

За твердженням позивача, слідчий Другого слідчого відділу Слідчого управління ТУ ДБР у м. Миколаєві Балаєнко М.С. на цей час не розглянув таке клопотання.

Листом від 16.07.2020 за вих.№05.3/05.3/15018 слідчим Другого слідчого відділу Слідчого управління ТУ ДБР у м. Миколаєві Балаєнко М.С. надано відповідь на клопотання ОСОБА_1 від 10.07.2020, в якій слідчий повідомив про відсутність підстав для задоволення такого клопотання, посилаючись на те, що постанову слідчого від 03.07.2019 про закриття кримінального провадження №000800 скасовано в частині, а саме лише з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України, тобто, в зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, про що прямо зазначено в ухвалі суду та будь-яких записів щодо відновлення досудового розслідування в кримінальному провадженні у ній немає, а також, що досудове розслідування у такому кримінальному провадженні закрито на підставі ст. 284 КПК України (а.с. 94).

Натомість, судом встановлено, що листом від 29.07.2020 №15-1010-19 прокуратура Миколаївської області повідомила в.о директора ТУ ДБР у м. Миколаєві про те, що процесуальним керівником досудове розслідування у кримінальному проваджені №0000800 відновлено з внесенням відповідних даних до ЄРДР, з огляду на що прокурор просив вжити відповідних заходів щодо організації подальшого досудового розслідування у такому кримінальному провадженні (а.с. 89).

Позивач вважає, що здійснення розслідування кримінального провадження №0000800 слідчими ТУ ДБР у м. Миколаєві протягом більш ніж 30 місяців (з 03.04.2018), є порушенням вимог ст.219 КПК України, тобто незаконними діями.

Місцевим господарським судом встановлено, що постановою слідчого Другого слідчого відділу Слідчого управління ТУ ДБР у м. Миколаєві Балаєнко М.С. від 27.08.2020 кримінальне провадження №0000800 закрите у зв`язку з закінченням строку досудового розслідування, визначеного ст. 219 КПК України, у якому жодній особі не було повідомлено про підозру, на підставі абз.2 п.10 ч.1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (а.с. 90-93).

29.09.2020 ОСОБА_1 звернувся до Заводського районного суду міста Миколаєва із скаргою щодо скасування постанови слідчого Другого слідчого відділу Слідчого управління ТУ ДБР у м. Миколаєві Балаєнко М.С. від 27.08.2020 про закриття кримінального провадження №0000800 від 03.04.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 364 КК України.

Ухвалою слідчого судді Заводського районного суду міста Миколаєва від 04.11.2020 у справі №487/2586/19 ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні скарги про скасування постанови слідчого Другого слідчого відділу Слідчого управління ТУ ДБР у м. Миколаєві Балаєнко М.С. від 27.08.2020 про закриття кримінального провадження (а.с. 96).

Позивач стверджує, що в порушення вимог ч.2 ст. 9 КПК України, слідчі ТУ ДБР у м. Миколаєві з моменту відкриття 03.04.2018 кримінального провадження №0000800 ухиляються від прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень у такому провадженні, що є незаконними діями та має ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 364 Кримінального кодексу України.

Вказані дії слідчих позивач вважає протиправними та такими, що призвели до понесення ним моральних та матеріальних збитків.

В підтвердження матеріальної шкоди позивач зазначає, що 01.03.2019 між адвокатом Бєліком Валерієм Григоровичем та ТОВ РосКосметика укладений договір про надання правової допомоги адвокатом, відповідно до умов якого адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу замовнику в кримінальному провадженні №0000800 від 04.04.2018 досудове розслідування якого здійснює ТУ ДБР у м. Миколаєві та проявляє повну бездіяльність, а замовник зобов`язаний оплатити замовлення (п.1.1 Договору про надання правової допомоги) (а.с.23).

За правову допомогу замовник сплачує адвокату винагороду в розмірі 12 000,00 грн. (п.3.1 Договору про надання правової допомоги).

На виконання Договору від 01.03.2019 про надання правової допомоги між ТОВ РосКосметика та адвокатом Бєліком Валерієм Григоровичем підписано акт приймання-передачі виконаних юридичних послуг адвокатом на загальну суму 12 000,00 грн. (а.с.24).

25.11.2019 ТОВ РосКосметика в якості оплати послуг адвоката за договором б/н від 01.03.2019 за платіжним дорученням №923 перерахувало на користь адвоката Бєліка Валерія Григоровича грошові кошти у загальній сумі 12 000,00 грн. (а.с. 25).

Вказані кошти позивач вважає збитками, понесеними з метою відновлення порушеного права позивача бездіяльністю та незаконними діями слідчими ТУ ДБР у м. Миколаєві при здійсненні досудового розслідування у кримінальному проваджені №0000800.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

За змістом статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною першою статті 91, статтею 201 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя, честь, гідність і ділова репутація, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Водночас, судова колегія звертає увагу, що чинне законодавство не містить визначення поняття ділової репутації юридичної особи, оскільки воно є морально-етичною категорією й одночасно, як зазначено вище, особистим немайновим благом, якому закон надає значення самостійного об`єкта судового захисту.

Однак, під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин, що впливає з п. 26 ч. 1 ст. 1 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг від 12.07.2001 №2664-III (зі змінами та доповненнями).

За змістом цієї норми діловою репутацією є сукупність документально підтвердженої інформації про особу, що дає можливість зробити висновок про відповідність її господарської та/або професійної діяльності вимогам законодавства, а для фізичної особи - також про належний рівень професійних здібностей та управлінського досвіду, а також відсутність в особи судимості за корисливі кримінальні правопорушення і за злочини у сфері господарської діяльності, не знятої або не погашеної в установленому законом порядку.

Отже, під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, потрібно розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Таким чином, виходячи з комплексного аналізу наведених норм, суд апеляційної інстанції зазначає, що юридична особа, яка звертається до суду з позовом про стягнення моральної шкоди, повинна довести факт спричинення їй немайнової шкоди внаслідок приниження її ділової репутації, посягання на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

При цьому, за загальним правилом, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та шкодою, вини.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч.1 ст. 1166 Цивільного кодексу України).

Поряд з цим, спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 Цивільного кодексу України.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст. 1176 Цивільного кодексу України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч.1 ст. 1176 Цивільного кодексу України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173, 1174 Цивільного кодексу України).

Норми статей 1173, 1174 Цивільного кодексу України є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, цими правовими нормами передбачено, зокрема, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії (бездіяльність) цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою полягає в тому, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права.

Тобто, визначивши характер спірних правовідносин та застосовуючи до них приписи статей 1167, 173, 1174, 1176 Цивільного кодексу України, суд має встановити, зокрема: кому завдана шкода (фізичній чи юридичній особі з урахуванням суб`єктного складу злочину у відповідності до статей 191, 212, 358 Кримінального кодексу України); чим підтверджується заподіяння позивачеві втрат немайнового характеру та в чому конкретно вони полягали/проявились (наприклад: у приниженні ділової репутації юридичної особи, у посяганні на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошення комерційної таємниці, або у вчиненні дій спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності), за яких обставин та якими конкретно рішеннями, діями, бездіяльністю вони заподіяні; невідповідність цих рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади ….чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; факт заподіяння цими рішеннями, діями чи бездіяльністю шкоди саме юридичній особі та її розмір; причино-наслідковий зв`язок між незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду на підставі цих статей саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Разом із тим, виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди юридичній особі, завданої органами державної влади саме позивач має довести на підставі належних і допустимих доказів, які втрати немайнового характеру настали у юридичної особи; якими конкретно рішеннями, діями, бездіяльністю вони заподіяні; невідповідність цих рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади …. вимогам закону чи іншого нормативного акта; факт заподіяння цими рішеннями, діями чи бездіяльністю шкоди саме юридичній особі та її розмір; причино-наслідковий зв`язок між незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю та шкодою.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України змагальність сторін є однією з основних засад господарського судочинства.

Реалізація принципу змагальності сторін полягає в тому, що в силу положень ч. 2 та ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Проаналізувавши матеріали справи, апеляційна колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що слідчими ТУ ДБР у м. Миколаєві при здійсненні досудового розслідування у кримінальному проваджені №0000800 було вчинено неправомірні дії (бездіяльність), що підтверджується наявними у матеріалах справи ухвалами та постановами слідчих суддів.

Водночас, апеляційний суд зазначає, що у справі відсутні докази того, що неправомірні дії Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, призвели до приниження ділової репутації Товариства з обмеженою відповідальністю РосКосметика. Не доведено також і факту понесення останнім збитків у своїй підприємницькій діяльності або наявності посягання на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошення комерційної таємниці, або вчинення дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до діяльності позивача.

Так, наявні матеріали справи не містять, а позивачем не надано доказів, зокрема довідок (актів, звітів тощо) про зменшення вартості нематеріальних активів; свідоцтв про зменшення вартості котирування акцій юридичної особи; висновків судової експертизи; експертної оцінки вартості нематеріальних активів; повідомлень в засобах масової інформації; результатів проведення перевірок контрольними органами (якщо ці перевірки були викликані діями відповідачів) тощо, на підтвердження того, що неправомірні дії відповідача призвели до приниження ділової репутації, зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності ТОВ "РосКосметика".

Колегія суддів зазначає, що рішення суду, яким визнано неправомірними дії (бездіяльність) органу державної влади, саме по собі не може бути достатнім доказом завдання позивачу немайнової шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідача та заподіяною шкодою, яку має довести позивач.

Окремо, судова колегія зауважує, що зміст позовної заяви свідчить про те, що свої вимоги про відшкодування моральної шкоди, позивач обґрунтовує спричиненням йому душевних та психічних страждань неправомірними діями (бездіяльністю) слідчих ТУ ДБР у місті Миколаєві. Тобто, питання відшкодування шкоди, заподіяній діловій репутації Товариства з обмеженою відповідальністю «РосКосметика», у позові не заявлялось і на обставини приниження своєї ділової репутації позивач у суді першої інстанції не посилався, що виключає, відповідно до імперативних положень ч. 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, можливість суду апеляційної інстанції розглянути підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Також, судова колегія звертає увагу, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Проте, розмір моральної шкоди у розмірі 1 100 000,00 грн. позивачем нічим не обґрунтований, ніякими доказами не підтверджується, та встановлений виключно на його припущеннях без застосування будь-якої методики розрахунків з визначення такого розміру моральної шкоди.

Судова колегія також зауважує, що здатність відчувати моральні страждання за своєю правовою природою може належати тільки людині, натомість, посилаючись на завдання ТОВ "РосКосметика" моральної шкоди з боку відповідача, позивач безпідставно ототожнює своїх працівників (фізичних осіб) і з самим товариством як юридичною особою.

При цьому, як правильно вказано судом першої інстанції, зазначені позивачем обставини понесення ним психічних та душевних страждань не можуть бути прийняті до уваги, оскільки здатність відчувати такі страждання може належати тільки людині, а не суб`єкту господарювання.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що здійснення дій на виконання посадовими особами органів державної влади своїх процесуальних обов`язків, навіть у випадку подальшого їх скасування, не може трактуватися, як приниження честі, гідності або підрив ділової репутації позивача.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка міститься в постанові від 05.09.2018 у справі №910/6099/17.

При цьому, недоречними є посилання скаржника на помилкове не застосування судами до спірних правовідносин приписів частини сьомої статті 1176 Цивільного кодексу України та Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", оскільки позовні вимоги у цій справі заявлені юридичною особою, а положення вказаного Закону не поширюються на вимоги юридичних осіб. Аналогічна правова позиція є сталою, послідовно викладалась в постановах Верховного Суду, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 у справі № 916/1423/17, постанові Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 910/10399/18.

Враховуючи вказане, колегія суддів відхиляє як помилкові доводи скаржника про необхідність застосування до спірних правовідносин Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" з огляду на характер спірних правовідносин та суб`єктно-об`єктний склад, оскільки такі доводи є наслідком помилкового довільного тлумачення скаржником змісту норм вказаного Закону, відповідно до положень якого підлягає відшкодуванню шкода, завдана саме громадянинові, але аж ніяк не юридичній особі, на чому безпідставно наполягає скаржник.

Аргументи скаржника про необхідність застосування до юридичних осіб положень вказаного Закону за аналогією права (аналогію закону) колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки за умовами ч.1 ст. 8 Цивільного кодексу України та ч.10 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України, аналогія закону та аналогія права застосовуються виключно у разі, якщо спірні правовідносини не врегульовані законом. Між тим, апеляційна колегія зазначає, що правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої юридичній особі, регламентовані Цивільним кодексом України, а саме: Главою 82 "Відшкодування шкоди".

З огляду на викладене, враховуючи недоведеність позивачем самого факту заподіяння йому, як юридичній особі, моральної шкоди, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок Господарського суду Миколаївської області щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення 1 100 000,00 грн. моральної шкоди.

Щодо стягнення 12 000,00 грн., які позивач визначає збитками у вигляді грошових коштів, сплачених за надання правової допомоги по відновленню порушеного права позивача в межах кримінального провадження №0000800, колегія суддів зазначає таке.

Процесуальні витрати, понесені, в тому числі і у кримінальному провадженні, не є збитками в розумінні статті 224 Господарського кодексу України та статті 22 Цивільного кодексу України. Останні не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися під виглядом збитків. Натомість дані витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду у справі №915/1375/20 від 16.11.2021 та у справі №915/1477/20 від 01.12.2021, в яких позивачем також було ТОВ "РосКосметика". Крім того, вказана позиція наведена у постановах Верховного Суду від 31.05.2021 у справі №910/6235/20, від 24.03.2021 у справі №922/445/20 та від 01.06.2020 у справі №910/12945/19, а також, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.06.2020 у справі №598/1781/17.

Витрати, зокрема, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката, є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.

Отже, витрати, пов`язані із наданням правової допомоги (оплата послуг адвоката) не є тотожними реальним збиткам (грошовій вартості втраченого майна та додаткових витрат на його відновлення) та не набувають відповідних ознак внаслідок нереалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку.

Апеляційна колегія зауважує, що за приписами ч.1 ст. 126 Кримінального процесуального кодексу України питання стосовно процесуальних витрат суд вирішує у вироку суду або ухвалою. При цьому, суд повинен вирішити питання, зокрема, про те, на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі (п. 13 ч.1 ст. 368 Кримінального процесуального кодексу України).

Разом з цим, частиною 2 ст. 126 Кримінального процесуального кодексу України передбачено право сторін кримінального провадження, свідків, експертів, спеціалістів, перекладачів тощо на оскарження судового рішення щодо процесуальних витрат, якщо це стосується їхніх інтересів.

Таким чином, питання про розподіл процесуальних витрат за результатами судового розгляду у кримінальному провадженні вирішується, у тій справі, в якій вони були понесені, за правилами Кримінального процесуального кодексу України. Якщо це питання не було вирішене судом, сторони кримінального провадження, свідок, експерт, спеціаліст і перекладач мають можливість оскаржити в цій частині ухвалене у справі судове рішення в апеляційному та касаційному порядку. А тому такі витрати не можуть бути стягнуті з обвинуваченого за позовом, поданим за правилами цивільного судочинства.

Аналогічні висновки вкладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 по справі №462/6473/16-ц.

Крім того, постановою від 17.06.2020 у справі №598/1781/17 Велика Палата Верховного Суду підтримала власний правовий висновок щодо порядку розподілу процесуальних витрат у кримінальному провадженні, визначивши, що процесуальні витрати, понесені у кримінальному провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову до обвинуваченого. Такі витрати повинні бути розподілені судом у межах розгляду того кримінального провадження, у ході розгляду якого вони виникли.

Нормами Кримінального процесуального кодексу встановлено, що, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат (п. 13 ч. 1 ст. 368, ч. 4 ст. 374 КПК). Оскільки ст. 126 Кримінального процесуаль6ного кодексу України визначено, що означене питання може бути вирішено й ухвалою суду, Велика Палата Верховного Суду робить висновок, що у випадку заявлення учасниками кримінального провадження клопотання про компенсацію процесуальних витрат суд, ухвалюючи остаточне рішення за результатами розгляду кримінального провадження (вирок або ухвалу), вирішує питання щодо розподілу процесуальних витрат.

Отже, питання щодо відшкодування витрат понесених позивачем на надання правової (правничої) допомоги мають бути вирішено у тому процесі, в якому вони мали місце, зокрема кримінальному, цивільному або адміністративному та такі витрати не можуть стягуватися в якості збитків в окремому позовному провадженні.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність відмови у задоволенні позову і в частині вимог про стягнення 12 000,00 грн., сплачених адвокату Беліку В.Г. за надання юридичних послуг у кримінальному провадженні №0000800, оскільки вказані витрати на правову допомогу по відновленню порушеного права позивача слідчими ТУ ДБР у м. Миколаєві повинні стягуватися позивачем у відповідному кримінальному провадженні.

Наведена позиція застосована у численних постановах Верховного Суду щодо аналогічних вимог ТОВ «РосКосметика», зокрема, від 01.12.2021 у справі №915/1477/20, від 16.11.2021 у справі №915/1375/20.

Відповідно до положень статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З урахуванням викладеного вище у сукупності, судова колегія вказує, що оскаржуване рішення суду першої інстанції винесено у відповідності до норм чинного законодавства, а також, наведених правових позицій Верховного Суду, тому наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи про неправильне застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права колегія суддів відхиляє з підстав їх необґрунтованості.

Інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд касаційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але, це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Таким чином, враховуючи викладене та беручи до уваги унормовані статтею 269 Господарського процесуального кодексу України межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку, надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації даних спірних відносин та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.

Відтак, Південно-західний апеляційний господарський суд зазначає, що рішення Господарського суду Миколаївської області від 11.10.2021 у справі №915/1499/20 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю РосКосметика без задоволення.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за її подання та розгляд не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «РосКосметика» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 11.10.2021 у справі №915/1499/20 - без змін.

Постанова відповідно до вимог ст. 284 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у 20-денний строк.

Повний текст постанови складений 20.01.2022.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Головей В.М.

Суддя Разюк Г.П.

Враховуючи припинення відправлення поштової кореспонденції Південно-західним апеляційним господарським судом, надіслати копію цієї постанови від 19.01.2022 у справі №915/1499/20 на електронні адреси, зазначені учасниками справи (згідно з наявної в матеріалах справи інформації).