РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.01.2022Справа № 910/21072/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Керрілайн" вул. Бориспільська, буд. 26-Б, офіс 24, м. Київ, 02093

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вуд Мастер" вул. Новозабарська, буд. 21-А, м. Київ, 04074

про стягнення 20 436,00 грн.

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "КЕРРІЛАЙН" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВУД МАСТЕР" про стягнення 20 436,00 грн., а саме 15720,00 грн. боргу, 4716,00 грн. штрафних санкцій, витрат по сплаті судового збору та витрат на правову допомогу в сумі 4000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на порушення відповідачем умов Договору № КЛ-192/03-17 транспортно-експедиторського обслуговування від 24.03.2017 щодо самовільного використання відповідачем коду платника при перевезенні вагону № 28803203, у зв`язку з чим до відповідача була застосована відповідальність у вигляді нарахування 15 720,00 грн. вартості транспортно-експедиційних послуг та 4 716,00 грн. штрафу у розмірі 30 % від вартості такого перевезення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.02.2021 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Через відділ діловодства суду 09.03.2021 від позивача на виконання вимог ухвали суду від 02.02.2021 надійшов супровідний лист б/н від 03.03.2021 на усунення недоліків позовної заяви з доданими до нього документами, розглянувши які суд встановив, що недоліки позовної заяви, які зумовили залишення її без руху, позивачем усунено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.03.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/21072/20 та приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, за відсутності клопотань будь-якої із сторін про інше та підстав для розгляду даної справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін з ініціативи суду, господарським судом на підставі частини 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України вирішено розгляд справи № 910/21071/20 здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Від відповідача 02.04.2021 через канцелярію суду надійшов відзив б/н від 30.03.2021 на позовну заяву, в якому останній заперечує проти заявлених позовних вимог посилаючись на те, що позивачем не надано доказів надання позивачем відповідачу послуг за Договором № КЛ-192/03-17 транспортно-експедиторського обслуговування від 24.03.2017 та доказів використання саме відповідачем коду платника ПП «Голд БЧ», а також просить суд закрити провадження у справі у зв`язку відсутністю предмету спору.

В свою чергу від позивача через канцелярію суду 02.04.2021 надійшли пояснення б/н від 26.03.2021 року, в яких товариство повідомило про надсилання на адресу відповідача засобами електронного зв`язку без використання електронного цифрового підпису в 2019-2020 роках сканкопій листів №№ 2220, 2077, 2312, 1110, 2402. Пояснення судом долучені до матеріалів справи.

Через відділ діловодства суду 12.04.2021 від позивача надійшла відповідь б/н від 07.04.2021 на відзив на позовну заяву, в якій позивач підтримав позовні вимоги та наголосив, що використаний код платника належить його контрагенту - ПП «Голд БЧ» (Республіка Білорусь), який ТОВ «Керрілайн» неодноразово надавало для перевезень відповідача в інструкціях до спірного Договору. Пояснення судом долучені до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, а також заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами суду не надано.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Наразі, від відповідача станом на час винесення рішення до суду не надходило заперечень на відповідь на відзив, жодних заяв про неможливість подання такої заяви по суті спору та/або про намір вчинення відповідних дій та/або продовження відповідних процесуальних строків.

З огляду на вищевикладене, оскільки відповідач не скористався наданим йому процесуальними правами в частині надання заперечень на відповідь на відзив тощо, суд здійснював розгляд справи виключно за наявними матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 24 березня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Керрілайн" (позивач у справі, виконавець за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вуд Мастер" (відповідач у справі, клієнт за договором) укладено Договір транспортно-експедиторського обслуговування № КЛ-192/03-17 (далі - Договір), відповідно до умов пункту 1.1 якого виконавець зобов`язується за плату і за рахунок клієнта надати та/або організувати надання послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу залізничним транспортом територією України та іноземних держав, а клієнт зобов`язується прийняти та оплатити надані послуги.

Згідно з пунктом 1.2 Договору при виконанні умов цього Договору сторони керуються вимогами Статуту залізниць України, правилами перевезення вантажів України, Угодою про міжнародне залізничне вантажне сполучення, Конвенцією про міжнародні залізничні перевезення, Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими чинними нормативно-правовими актами України та ратифікованими Україною міжнародними договорами.

Розділами 2 - 10 Договору сторони узгодили порядок погодження та виконання заявок, права та обов`язки сторін, вартість послуг та порядок розрахунків, відповідальність сторін, форс - мажорні обставини, строк дії договору тощо.

Пунктом 10.1 Договору передбачено, що даний Договір набирає чинності з дати його підписання та діє до 31.12.2017 включно, а у частині взаєморозрахунків - до повного завершення.

Якщо одна із сторін за 30 (тридцять) календарних днів до закінчення строку дії цього Договору не повідомить іншу сторону в письмовому вигляді про розірвання Договору, Договір вважається автоматично подовженим на 1 (один) рік на тих же умовах (пункт 10.2 Договору).

Вказаний Договір підписаний уповноваженими представниками виконавця і клієнта та скріплений печатками сторін.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором про транспортне експедирування, який підпадає під правове регулювання норм глави 65 Цивільного кодексу України.

Згідно положень частини 1 статті 929 Цивільного кодексу України, яка кореспондується зі статтею 316 Господарського кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо). Положення цієї глави поширюються також на випадки, коли обов`язки експедитора виконуються перевізником. Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 1 спеціального Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність», який визначає правові та організаційні засади транспортно-експедиторської діяльності в Україні і спрямований на створення умов для її розвитку та вдосконалення, транспортно-експедиторська діяльність - підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів; транспортно-експедиторська послуга - робота, що безпосередньо пов`язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування; експедитор (транспортний експедитор) - суб`єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування; клієнт - споживач послуг експедитора (юридична або фізична особа), який за договором транспортного експедирування самостійно або через представника, що діє від його імені, доручає експедитору виконати чи організувати або забезпечити виконання визначених договором транспортного експедирування послуг та оплачує їх, включаючи плату експедитору.

Згідно з частиною 3 статті 8 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» експедитори за дорученням клієнтів забезпечують оптимальне транспортне обслуговування, а також організовують перевезення вантажів різними видами транспорту територією України та іноземних держав відповідно до договорів (контрактів), згідно з якими сторони мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим та іншими законами України.

Як визначено частиною 1 статті 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність», за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

Відповідно до частини 1 статті 11 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» експедитор зобов`язаний надавати транспортно-експедиторські послуги згідно з договором транспортного експедирування і вказівками клієнта, погодженими з експедитором у встановленому договором порядку.

Пунктом 3.4.2 Договору сторонами погоджено, що клієнт зобов`язаний не менше ніж за 7 (сім) діб до дати подачі рухомого складу направляти виконавцю в електронній формі заявку на подачу рухомого складу відповідно до місячного плану перевезень.

Згідно пункту 2.1 Договору замовленням клієнта на надання послуг, передбачених цим Договором, є направлена факсом або електронною поштою заявка клієнта, засвідчена підписом уповноваженої особи клієнта та скріплена печаткою клієнта. Клієнт зобов`язується направити на поштову адресу виконавця оригінал відповідної заявки у строк та в порядку, що передбачені абзацом 1 пункту 3.4.16 цього Договору.

У відповідності до пунктів 2.2, 2.3 Договору замовлення вважається прийнятим виконавцем до виконання за наявності складеного сторонами додатку до даного Договору щодо погодження умов та вартості організації конкретного перевезення. Підтвердженням погодження замовлення клієнта є направлення виконавцем клієнту факсом або електронною поштою рахунку, який клієнт зобов`язується сплатити відповідно до пункту 4.1, цього Договору.

Відповідно до пункту 2.4 Договору протягом 5 (п`яти) робочих днів з дати сплати клієнтом рахунку згідно положень пункту 4.1 цього Договору, виконавець направляє клієнту на електронну пошту або факсом інструкції до заповнення перевізних документів (залізничних накладних) для відправлення навантаженого рухомого складу та не пізніше дати прибуття навантаженого рухомого складу на погоджену сторонами станцію призначення, інструкції до заповнення перевізних документів (залізничних накладних) для приймання порожнього рухомого складу до перевезення станцією відправлення.

У разі не отримання клієнтом від виконавця інструкцій до заповнення перевізних документів (залізничних накладних) для оформлення приймання порожнього рухомого складу до перевезення станцією відправлення до дати прибуття навантаженого рухомого складу на погоджену сторонами станцію призначення, що зазначена в перевізному документі (залізничній накладній) на відправлення вантажу, клієнт зобов`язаний звернутися до виконавця з проханням надати такі інструкції, а виконавець направити клієнту інструкції до заповнення перевізних документів(залізничних накладних) для приймання порожнього рухомого складу до перевезення станцією виправлення (пункту 2.4.1 Договору).

Згідно з пунктом 2.4.2 Договору за відсутності відповідних звернень клієнта в наведеному у пункті 2.4.1 цього Договору випадку, порожній рухомий склад вважається таким, що знаходиться у користуванні клієнта.

У відповідності до пункту 3.3.3 Договору виконавець зобов`язаний для безперешкодного руху вантажів клієнта, після перерахування клієнтом попередньої оплати згідно пункту 4.1. цього Договору, надавати клієнту коди платника, що дозволяють ідентифікувати експедитора по певній залізниці. Інформація про код платника, який надається виконавцем, є конфіденційною.

Пунктом 3.4.6 Договору сторонами визначено, що клієнт зобов`язаний здійснювати відправлення вантажів за маршрутами, погодженими сторонами у відповідному додатку до цього договору. У випадку відправлення вантажу за непогодженим сторонами маршрутом, клієнт несе відповідальність згідно пункту 5.6 цього Договору

Як зазначає позивач в позовній заяві, в порушення пунктів 2.1-2.4, 3.4.2, 3.4.6 Договору відповідачем при перевезенні вагону № 28803203 (СМГС 22287378), яке відбувалась за умовами Інкотермс DAP, дата відправлення 05.03.2019, вантажовідправник ВАТ «Мостодрев», платник по БЧ-Белинтертранс 201000/1040361, було протиправно та самовільно без погодження з позивачем використано код платника, що належить контрагенту Товариству з обмеженою відповідальністю «Керрілайн» по Республіці Білорусь - Приватному підприємству «Голд БЧ», який позивач неодноразово надавав для перевезень відповідача в інструкціях до Договору № КЛ-192/03-17 транспортно-експедиторського обслуговування від 24.03.2017.

На підтвердження вказаного факту позивачем надано декларацію від 05.03.2019, рахунок-фактуру (інвойс) №119М/437 від 05.03.2019, товарну накладну № 0837958 від 05.03.2019, накладну серія БЧ № 22287378 від 05.03.2019, вантажоодержувачем за якими є Товариство з обмеженою відповідальністю "Вуд Мастер".

У зв`язку з самовільним використанням відповідачем при перевезенні коду платника, що належить контрагенту Товариству з обмеженою відповідальністю «Керрілайн» по Республіці Білорусь - Приватному підприємству «Голд БЧ», позивачем були понесені витрати у вигляді оплати Приватному підприємству «Голд БЧ» вартості послуг перевезення вантажу за накладною серія БЧ № 22287378, вантажоодержувачем за якою є відповідач, що підтверджується договором про транспортно-експедиційне обслуговування експортно-імпортних та транзитних вантажів № 32/16 від 22.09.2016, укладеним між позивачем та Приватним підприємством «Голд БЧ», актом виконаних робіт № 3 від 31.03.2019 до вказаному договору № 32/16 від 22.09.2016 та банківською випискою.

Відповідно до пункту 5.6 Договору за використання клієнтом коду платника, наданого виконавцем відповідно до пункту 3.3.3 цього Договору, без відома виконавця, по непогодженому маршруту, клієнт сплачує виконавцеві вартість такого перевезення, всі витрати, понесені виконавцем у зв`язку з таким перевезенням та штраф у розмірі 30 % від вартості такого перевезення.

Згідно з частиною 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Згідно статті 916 Цивільного кодексу України за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата.

Стаття 931 Цивільного кодексу України встановлює, що розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом.

Згідно п. 4.8 Договору розмір плати виконавця узгоджується сторонами в додатках до цього Договору, що є невід`ємними його частинами. Плата виконавця може визначатися у фіксованій сумі, у процентному відношенні до витрат виконавця або їх обумовленої частини, а також як різниця між певною сумою витрат виконавця (ставки), погодженої сторонами у додатках до цього Договору, та більш вигідною ціною, за якою виконавець уклав договори з перевізниками та третіми особами відносно перевезення вантажів та послуг (робіт), пов`язаних з таким перевезенням.

Так, як встановлено судом за матеріалами справи, сторонами було погоджено та підписано 24.03.2017 року Додаткову угоду № 1 до Договору № КЛ-192/03-17 транспортно-експедиторського обслуговування від 24.03.2017, відповідно до положень пункту 1.1 якої загальна ставка за експедирування, яка включає в себе залізничний тариф за завантажений рейс по БЧ та комісію експедитора, складала 15 720,00 грн. у т.ч. ПДВ.

Згідно п. 3.3 Додаткової угоди № 1 від 24.03.2017 року до Договору ця додаткова угода діє з моменту підписання до 30.04.2017.

У зв`язку зі здійсненням позивачем оплати тарифів за перевезення по території Республіки Білорусь спірного вагону № 28803203, № СМГС накладної 22287378 в сумі 15720,00 грн., ТОВ «Керрілайн» звернулось до відповідача з листом № 2220 від 16.06.2019 щодо врегулювання ситуації та отримання відповідної оплати, а також з листом № 2077 від 29.09.2019, до якого було додано рахунок - фактуру № СФ-446 від 29.09.2020 на здійснення оплати за транспортно - експедиційні послуги за вагон 28803203 на суму 15720,00 грн.

Окрім цього позивач засобами електронного зв`язку неодноразово звертався до відповідача з претензіями щодо самовільного використання коду платника при перевезенні вагона № 28803203 та про сплату заборгованості в сумі 15270,00 грн., а саме № 2312 від 03.11.2020 та № 2402 від 24.11.2020.

Проте, зазначені листи та претензії залишені відповідачем без відповіді та задоволення.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно частин 1, 2 стаття 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Таким чином, як зазначено позивачем в позовній заяві, з огляду не виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань з оплати вартості транспортно-експедиційних послуг за вагон 28803203 по непогодженому маршруту, у зв`язку з самовільним використанням коду платника, у відповідача станом на момент подання позовної заяви утворилась заборгованість перед позивачем зі сплати вартості транспортно-експедиційних послуг в розмірі 15 720,00 грн. та зі сплати 4 716,00 грн. штрафу у розмірі 30 % від вартості такого перевезення, нарахованого згідно п. 5.6 Договору, які позивач просив стягнути в судовому порядку.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства, зокрема, є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи "Щодо якості судових рішень" міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Принцип змагальності необхідно розглядати як основоположний компонент концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та принцип ефективної участі.

Пункт 4 ст. 129 Конституції України змагальність сторін прямо пов`язує зі свободою в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Наразі сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за таким підходом сама концепція змагальності втрачає сенс.

Так, згідно висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторони та одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Разом з тим, на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить, насамперед, від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування у справі, який може змінюватися в процесі її розгляду (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019 зі справи № 910/4994/18).

Поряд із цим суд зазначає, що матеріали справи не містять, а позивачем в свою чергу не надано суду жодних належних та допустимих доказів в розумінні статей 76 - 79, 91 ГПК України того, що відповідачем при перевезенні вантажу у вагоні № 28803203 за накладною серія БЧ № 22287378 від 05.03.2019 було самовільно використано код платника Приватного підприємства «Голд БЧ», а не на підставі господарських правовідносин учасників перевезення (ТОВ "Вуд Мастер", ТОВ "МОСТОВДРЕВ") та Приватного підприємства «Голд БЧ», оскільки згідно наданих матеріалів вбачається наявність укладеного між позивачем як замовником та Приватним підприємством «Голд БЧ» (Республіка Білорусь) як виконавцем Договору № 31/16 про транспортно - експедиційне обслуговування експортно - імпортних та транзитних вантажів від 22.09.2016, предметом якого також є надання транспортно - експедиційних послуг за рахунок замовника, в тому числі з організації залізничних перевезень експортно - імпортних вантажів та транзитних вантажів країнами СНД, Балтії та інших країн з наданням експедиторського сервісу.

Зокрема, позивачем надано докази прийняття ним послуг за вказаним Договором № 31/16 від ПП «Голд БЧ», а саме акт виконаних робіт № 3 від 22.09.2019 щодо організації перевезення у вагоні № 28803203 та виписку банку про його оплату позивачем, проте не надано суду доказів звернення до позивача з боку ТОВ «Мостовдрев» з приводу використання спірного вагону.

Судом також взято до уваги, що за змістом позовної заяви поставка ТОВ «Мостовдрев» здійснювалась на умовах DAP Інкотермс та за відсутності замовлення відповідача на перевезення.

Так, згідно умов Інкотермс 2010, "Delivered at Place/Постачання в місці призначення" означає, що продавець здійснює поставку, коли товар наданий у розпорядження покупця на прибулому транспортному засобі, готовим до розвантаження, в узгодженому місці призначення. Продавець несе всі ризики, пов`язані з доставкою товару в зазначені місце.

Тобто доставку товару здійснює постачальник, а саме як зазначено в наданих позивачем документах (накладній СМГС серії БЧ № 22287378 від 05.03.2019) вантажовідправником є ТОВ «Мостовдрев», яким як особою, що здійснює перевезення, здійснено використання коду ПП «Голд БЧ».

Окрім цього суд зазначає, що відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору № КЛ-192/03-17 транспортно-експедиторського обслуговування від 24.03.2017 та Додаткової угоди № 1 від 24.03.2017 до нього та/або їх окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення даного Договору на час його підписання та в процесі виконання з боку сторін відсутні.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як вбачається з пункту 3.3 Додаткової угоди № 1 від 24.03.2017 до Договору ця додаткова угода діє з моменту підписання сторонами до 30.04.2017.

При цьому будь - яких інших Додаткових угод до Договору щодо визначення плати виконавця, окрім Додаткової угоди № 1 від 24.03.2017 року до Договору, матеріали справи не містять.

Отже, враховуючи умови п.п. 4.8, 4.9 Договору щодо визначення розміру плати виконавця додатками до Договору та відсутність доказів на підтвердження того, що між сторонами було досягнуто згоди щодо подальшого продовження строку дії Додаткової угоди № 1 від 24.03.2017 до Договору після 30.04.2017, суд доходить висновку про непогодження сторонами ставки за експедирування в розмірі 15720,00 грн., яку враховано позивачем при застосуванні відповідальності до замовника та визначенні розміру позовних вимог.

Відповідно до статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Відповідно до статті 252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Поряд із цим суд зазначає, що згідно з частиною 7 статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору. Аналогічні положення містить стаття 631 Цивільного кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, оскільки, як встановлено судом згідно наданих доказів, спірне перевезення вантажу у вагоні № 28803203 за накладною серія БЧ № 22287378 від 05.03.2019 мало місце поза межами строку дії Додаткової угоди № 1 від 24.03.2017 до Договору, яка діяла до 30.04.2017, суд доходить висновку про відсутність підстав для застосування передбаченої умовами п. 5.6 Договору відповідальності у вигляді оплати вартості перевезення та штрафу у розмірі 30 % від вартості такого перевезення в сумі 15720,00 грн., за порушення зобов`язання, яке мало місце не під час дії вказаних положень Договору та розміру ставки в сумі 15720,00 грн., позаяк за загальним правилом положення правочину щодо відповідальності застосовуються за прострочення виконання зобов`язання, яке виникло саме за укладеним Договором та в момент дії його відповідних умов.

Також з огляду на вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується.

Натомість, враховуючи наявні матеріали справи та виходячи з висновків суду про неможливість врахування умов Додаткової угоди № 1 від 24.03.2017 до Договору як підстави для визначення ставки за експедирування, за відсутності будь - яких інших доказів погодження ставок за Договором, суд позбавлений можливості встановити дійсний розмір ставки за експедирування та, в разі обґрунтованості вимог позивача, відповідно здійснити перевірку наданого розрахунку.

З огляду на вищенаведене в сукупності та враховуючи предмет позову і зазначені позивачем його підстави, суд дійшов висновку щодо необґрунтованості заявлених позивачем позовних вимог щодо стягнення з відповідача за Договором 15 720,00 грн. вартості транспортно-експедиційних послуг та 4 716,00 грн. штрафу у розмірі 30 % від вартості перевезення, у зв`язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Керрілайн" задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника.

Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищенаведене, оскільки позивач не довів в розумінні статті 74 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позову повністю з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 18 січня 2022 року.

Суддя А.М.Селівон