ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" січня 2022 р. Справа №921/265/21

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Г.Т. Кордюк

суддів Н.М. Кравчук

Б.Д. Плотніцького,

при секретарі судового засідання Матіїшин Х.В.,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплодар Плюс» б/н від 22.11.2021 (вх.№ 01-05/3934/21 від 24.11.2021)

на ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 11.11.2021

за заявою Комунального некомерційного підприємства «Лановецька міська лікарня» №967 від 01.11.2021 (вх. №8826 від 01.11.2021) про розстрочку виконання рішення

у справі № 921/265/21

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплодар Плюс»

до відповідача: Комунального некомерційного підприємства «Лановецька міська лікарня»

за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Лановецької міської ради

про стягнення 807 567,87 грн.,

за участю представників від:

стягувача (позивача) - Майка М.Б. (адвокат);

боржника (відповідача) - Богатюк О.В. (в.о. головного лікаря);

третьої особи - не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

01.11.2021 до Господарського суду Тернопільської області звернулось Комунальне некомерційне підприємство Лановецька міська лікарня із заявою №967 від 01.11.2021 (вх. №8826) про розстрочку виконання рішення Господарського суду Тернопільської області від 16.09.2021 у справі №921/265/21, яким з Комунального некомерційного підприємства Лановецька міська лікарня стягнуто на користь ТОВ «Теплодар Плюс» борг у розмірі 692 195,04 грн.

Обґрунтовуючи вимоги поданої заяви, КНП Лановецька міська лікарня стверджено, що після прийняття судового рішення, станом на 01.11.2021, ним здійснені часткові проплати боргу на суму 55 000 грн. У зв`язку з цим, на момент звернення відповідача до суду із вказаною заявою неоплачена частина боргу складає 637 195,04 грн. КНП Лановецька міська лікарня зазначено, що основним фінансовим забезпеченням лікарні є кошти, які заклад отримує за медичні послуги від Національної служби здоров`я України за договором №2693- Е421-Р000, та використовує на виплату заробітної плати персоналу, закупівлю лікарських засобів, виробів медичного призначення та інші видатки згідно статутної діяльності. Лікарня також отримує кошти від надання платних послуг згідно затвердженого переліку, в межах 70-80 тисяч гривень в місяць. Водночас, згідно розпорядження №68 від 13.10.2021 начальника штабу з ліквідації наслідків медико-біологічної надзвичайної ситуації природного характеру державного рівня, пов`язаної з поширенням корона вірусної хвороби COVID-19, лікарня здійснює стаціонарне лікування пацієнтів з гострою респіраторною хворобою COVID-19, що потребує безперебійного забезпечення лікарськими те дезінфекційними засобами, виробами медичного призначення, медичного кисню та засобів індивідуального захисту. Число хворих, що перебуває на лікуванні у відповідача є змінним і складає близько 50-70 осіб.

У зв`язку з наведеним відповідач зазначає про відсутність у нього можливості погасити суму боргу згідно рішення №921/265/21 від 16.09.2021 на протязі короткого періоду часу та просить, в порядку ст. 331 ГПК України, розстрочити виконання рішення строком на 11 місяців згідно наступного графіка: до 30 листопада 2021 року 58 000 грн., до 31 грудня 2021 року 58 000 грн., до 31 січня 2022 року 58 000 грн., до 28 лютого 2022 року 58 000 грн., до 31 березня 2022 року 58 000 грн., до 30 квітня 2022 року 58 000 грн., до 31 травня 2022 року 58 000 грн., до 30 червня 2022 року 58 000 грн., до 31 липня 2022 року 58 000 грн., до 31 серпня 2022 року 58 000 грн., до 30 вересня 2022 року 57 195,04 грн.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 11.11.2021 у справі №921/265/21 вищезазначену заяву боржника задоволено частково. Виконання рішення Господарського суду Тернопільської області від 16.09.2021 у справі №921/265/21 у частині стягнення з Комунального некомерційного підприємства «Лановецька міська лікарня» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплодар Плюс» 637 195,04 грн. боргу розстрочено строком на 11 місяців відповідно до графіку, який зазначений у заяві боржника.

Суд першої інстанції встановив, що за відсутності достатнього фінансування з місцевого бюджету, пандемії COVID-19, включення відповідача до переліку закладів охорони здоров`я другої хвилі по Тернопільській області, виконання відповідачем рішення у даній справі без його розстрочення може призвести до унеможливлення виконання ним соціально важливих функцій щодо здійснення відповідачем стаціонарного лікування пацієнтів з гострою респіраторною хворобою Covid-19, що потребує безперебійного забезпечення лікарськими та дезінфекційними засобами, виробами медичного призначення, медичного кисню та засобів індивідуального захисту. З огляду на це місцевий господарський суд дійшов до висновку про можливість розстрочення виконання рішення суду згідно з графіком, який запропонований відповідачем у повному обсязі, окрім розстрочення платежу в сумі 57 195,04 грн. по 30.09.2021, оскільки відповідно до приписів ч. 5 ст. 331 ГПК України розстрочка не може перевищувати одного року з дня ухвалення рішення у справі, тобто не може перевищувати 16.09.2021.

Позивач подав апеляційну скаргу на вказану ухвалу суду першої інстанції, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні заяви відповідача про розстрочення виконання рішення суду.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що:

1)розстрочивши виконання рішення у даній справі на 11 місяців, суд першої інстанції не врахував ступінь вини відповідача, який допускав систематичні неоплати, хоча зважаючи на його соціальний статус, позивач протягом трьох років всерівно здійснював безперебійне постачання теплової енергії;

2)висновок місцевого господарського суду про те, що здійснення відповідачем стаціонарного лікування пацієнтів з гострою респіраторною хворобою Covid-19, що потребує безперебійного забезпечення лікарськими та дезінфекційними засобами, виробами медичного призначення, медичного кисню та засобів індивідуального захисту, є надзвичайною подією в розумінні ч. 4 ст. 331 ГПК України, не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки на території України не введено надзвичайного або військового стану.

3)всупереч засадам рівності, які визначені ст. 7 ГПК України, суд надав перевагу відповідачу по відношенню до позивача за критерієм соціальної значимості сфери діяльності;

4)суд першої інстанції не дотримав балансу інтересів сторін, оскільки не врахував скрутне матеріальне становище позивача, яке суттєво погіршиться внаслідок розстрочення рішення суду в даній справі та призведе до неможливості виконання своїх зобов`язань щодо теплопостачання за іншими договорами, в яких споживачами є також соціально значимі суб`єкти в сфері освітньої діяльності.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач погодився з висновками місцевого господарського суду та навів мотиви, аналогічні викладеним в оскаржуваній ухвалі суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу місцевого господарського суду без змін.

У судове засідання 10.01.2022 з`явились представники позивача та відповідача. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлений про час, дату та місце слухання справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №959 згідно якого ухвала суду від 29.11.2021 про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до розгляду вручена 06.12.2021. З огляду на належне повідомлення учасників справи суд ухвалив у відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України здійснювати розгляд справи без участі представника третьої особи.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні заяви відповідача про розстрочення виконання рішення суду.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти апеляційної скарги позивача та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу місцевого господарського суду без змін.

Згідно з ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши представників сторін, дослідивши доводи і заперечення наведені в апеляційній скарзі та у відзиві, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі встановленими судом першої інстанції та неоспореними обставинами, а також обставини, встановленими судом апеляційної інстанції, і визначеними відповідно до них правовідносини вбачається, що у провадженні Господарського суду Тернопільської області перебувала справа №921/265/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Теплодар Плюс до відповідача Комунального некомерційного підприємства Лановецька міська лікарня про стягнення 807567,87 грн боргу.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 16.09.2021 у справі №921/265/21 частково задоволено позовні вимоги ТОВ «Теплодар Плюс». Закрито провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України у частині позовних вимог про стягнення з Комунального некомерційного підприємства Лановецька міська лікарня 115 372,74 грн. боргу, у зв`язку з відсутністю предмету спору. Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства Лановецька міська лікарня на користь ТОВ «Теплодар Плюс» 692 195,04 грн. боргу, 10 382,93 грн. судового збору в повернення сплачених судових витрат. Відмовлено в задоволенні решти позову.

Предметом апеляційного оскарження є ухвала суду першої інстанції про задоволення заяви відповідача щодо розстрочення рішення суду на 11 місяців, а предметом апеляційного перегляду - наявність/відсутність підстав для розстрочення рішення суду на 11 місяців.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення.

За приписами процесуального закону, розстрочення - це виконання рішення частинами, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 331 ГПК України передбачено що, вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1)ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2)стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3)стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення; 4)щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Положеннями ч. 5 ст. 331 ГПК України зазначається, що розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

При цьому, Господарський процесуальний кодекс України не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання, у зв`язку з чим суд повинен оцінювати докази, які підтверджують зазначені обставини, за правилами ст. 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), за змістом якої жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У ч. 1 ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення.

Для вирішення питання щодо надання розстрочки виконання судового рішення, господарським судом першої інстанції з`ясовано на підставі доказів, які підтверджують вжиття відповідачем належних заходів для зменшення дебіторсьокої заборгованості.

Так, відповідачем добровільно і самостійно були вжиті заходи щодо виконання судового рішення в частині сплати частини боргу за отриману теплову енергію за спірними у справі №921/265/21 договорами в розмірі 55 000 грн., а саме: 15 000 грн. згідно платіжного доручення №68 від 29.09.2021; 10 000 грн. згідно платіжного доручення №72 від 01.10.2021; 10 000 грн. згідно платіжного доручення №77 від 21.10.2021; 20 000 грн. згідно платіжного доручення №78 від 28.10.2021.

Більше того матеріалами справи підтверджено, що відповідач відмовився від поданої апеляційної скарги на рішення суд упершої інстанції, що також підтверджує визнання ним заборгованості перед позивачем.

Отже, апеляційний господарський суд погоджується зі судом першої інстанції про те, що КНП «Лановецька міська лікарня» не має наміру ухилятися від виконання судового рішення. З огляду на це спросутовуються доводи скаржника про те, що розстрочивши виконання рішення у даній справі на 11 місяців, суд першої інстанції не врахував ступінь вини відповідача, який допускав систематичні неоплати, хоча зважаючи на його соціальний статус, позивач протягом трьох років всерівно здійснював безперебійне постачання теплової енергії.

Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття таких заходів, не вимагається. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

До обставин, які ускладнюють виконання судового рішення належать, зокрема, скрутне матеріальне становище боржника, наявність загрози банкрутства юридичної особи боржника, стихійне лихо, інші надзвичайні події, тощо (рішення Конституційного Суду України від 26.06.2013р. у справі №1-7/2013).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 р. у справі «Шмалько проти України» (заява №60750/00) зазначено, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43). У зв`язку з тим, що відстрочка та розстрочка подовжує період відновлення порушеного права стягувача при їх наданні суди, в цілях вирішення питання про можливість їх надання, а також визначення строку подовження виконання рішення суду повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення. Межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Обставини, які зумовлюють надання розстрочки виконання рішення суду повинні бути об`єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення. Отже, питання щодо надання розстрочки виконання рішення суду повинно вирішуватися із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі.

Згідно практики Європейського суду з прав людини в окремих справах проти України було встановлено, що короткі затримки, менші ніж один рік, не вважаються настільки надмірними, щоб піднімати питання про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції («Корнілов та інші проти України», заява №36575/02, ухвала від 07.10.2003 р.). І навіть два роки та сім місяців не визнавались надмірними і не розглядалися як такі, що суперечать вимогам розумного строку, передбаченого статтею 6 Конвенції (ухвала від 17.09.2002 р. у справі «Крапівницький та інші проти України», заява №60858/00).

Судами також з`ясовано, що в день набрання рішенням суду від 16.09.2021 у справі №921/265/21 законної сили, розпорядженням Керівника робіт з ліквідації наслідків медико-біологічної надзвичайної ситуації природного характеру державного рівня пов`язаної із поширенням корона вірусної хвороби (COVID-19) за №68 від 13.10.2021 відповідача включено до Переліку закладів охорони здоров`я по Тернопільській області, що визначені для госпіталізації пацієнтів з гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2.

З листа Національної служби здоров`я України за №23685/2-17-21 від 27.10.2021 та листа Міністерства фінансів України за №07050-11-2/25432 від 28.09.2018 вбачається, що основним фінансовим забезпеченням відповідача є кошти, які заклад отримує за медичні послуги від Національної служби здоров`я України за договором №2693- Е421-Р000, та використовує на виплату заробітної плати персоналу, закупівлю лікарських засобів, виробів медичного призначення та інші видатки згідно статутної діяльності. Лікарня також отримує кошти від надання платних послуг згідно затвердженого переліку, в межах 70-80 тисяч гривень в місяць. При цьому лікарня здійснює стаціонарне лікування пацієнтів з гострою респіраторною хворобою COVID-19, що потребує безперебійного забезпечення лікарськими те дезінфекційними засобами, виробами медичного призначення, медичного кисню та засобів індивідуального захисту. Число хворих, що перебуває на лікуванні у відповідача є змінним і складає близько 50-70 осіб.

З наведених доказів та оцінці їх в сукупності, судом першої інстанції правильно зроблено висновок про виняткові обставини, що ускладнюють виконання рішення суду відповідачем, оскільки його фінансовий результат обмовлений соціально важливою необхідністю здійснювати стаціонарне лікування пацієнтів з гострою респіраторною хворобою COVID-19.

Покликання апелянта на невідповідність висновку місцевого господарського суду про те, що здійснення відповідачем стаціонарного лікування пацієнтів з гострою респіраторною хворобою Covid-19, що потребує безперебійного забезпечення лікарськими та дезінфекційними засобами, виробами медичного призначення, медичного кисню та засобів індивідуального захисту, є виключною обставиною в розумінні ч. 4 ст. 331 ГПК України, не не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. Відповідно спростовуються твердження апелянта про порушення місцевим господарським судом засад рівності, які визначені ст. 7 ГПК України.

Суд першої інстанції надав належну правову оцінку як доводам відповідача, так і доводам позивача у цій справі, вирішуючи питання щодо строку розстрочки виконання рішення суду.

Питання щодо надання розстрочки виконання рішення суду повинно вирішуватися із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі. Таким чином, необхідною умовою задоволення заяви про надання розстрочки виконання рішення суду є з`ясування факту дотримання балансу інтересів сторін, оцінки доводів відповідача та заперечень позивача, зокрема, щодо і його фінансового стану, на підтвердження якого доказів останній в суді першої інстанції не надав.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на це доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дотримав балансу інтересів сторін, оскільки не врахував скрутне матеріальне становище позивача, яке суттєво погіршиться внаслідок розстрочення рішення суду в даній справі та призведе до неможливості виконання своїх зобов`язань щодо теплопостачання за іншими договорами, в яких споживачами є також соціально значимі суб`єкти в сфері освітньої діяльності, є бездоказовим, оскільки про ці обставини позивач не вказував у суд першої інстанції, відповідно такі не були предметом розгляду та оцінки місцевого господарського суду.

При наданні правової оцінки рішенню суду, апеляційним судом враховано висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/190/18, що відстрочення або розстрочення виконання рішення спрямоване на забезпечення повного виконання рішення суду та є допоміжним процесуальним актом реагування суду на перешкоди, які унеможливлюють або ускладнюють виконання його рішення. Водночас розстрочення або відстрочення виконання судового рішення не є правоперетворюючим судовим рішенням. Саме розстрочення впливає лише на порядок примусового виконання рішення.

Таким чином, розстрочення або відстрочення виконання судового рішення не змінює цивільне або господарське зобов`язання, у тому числі в частині строків його виконання. Натомість таке розстрочення або відстрочення унеможливлює примусове виконання судового рішення до спливу строків, визначених судом. Розстрочення виконання судового рішення не припиняє договірного зобов`язання відповідача, а тому не звільняє останнього від наслідків порушення відповідного зобов`язання, зокрема шляхом сплати сум, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України.

З огляду на наведене, аргументи, викладені відповідачем про заперечення доводів апеляційної скарги є такими, що відповідають встановленим обставинам по справі.

Апелянтом не спростовано наведених висновків суду першої інстанції, які тягли б за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення та не доведено неправильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставин по справі та його правильні висновки, а тому апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплодар Плюс» б/н від 22.11.2021 (вх.№ 01-05/3934/21 від 24.11.2021) підлягає залишенню без задоволення, а ухвала місцевого господарського суду - залишенню без змін.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи залишення апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд дійшов до висновку про покладення на апелянта судового збору в розмірі 2270,00 грн.

Керуючись ст. ст. 236, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплодар Плюс» б/н від 22.11.2021 (вх.№ 01-05/3934/21 від 24.11.2021) залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 11.11.2021 у справі №921/265/21 залишити без змін.

Судовий збір в розмірі 2270,00 грн. покласти на апелянта.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя: Г.Т. Кордюк

Судді: Н.М. Кравчук

Б.Д. Плотніцький

Повний текст постанови складено 11.01.2022.