ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2022 року м. ОдесаСправа № 915/691/21
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Принцевської Н.М., Головея В.М.

секретар судового засідання, за дорученням головуючого судді: Іванов І.В.

за участю представників учасників справи:

від Товариства з обмеженою відповідальністю "Харвест Олсідз", м. Миколаїв - не з`явився;

від Фізичної особи - підприємця Єремєєвої Ірини Михайлівни, м. Миколаїв - адвокат Скалов С.Ю., ордер ВЕ №1049523.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Харвест Олсідз", м. Миколаїв

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.09.2021 року, м. Миколаїв, суддя Олейняш Є.М., повний текст рішення складено та підписано 11.10.2021 року

у справі № 915/691/21

за позовом Фізичної особи - підприємця Єремєєвої Ірини Михайлівни, м. Миколаїв

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Харвест Олсідз", м. Миколаїв

про стягнення грошових коштів у розмірі 600 000 грн.,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

В травні 2021 року Фізична особа - підприємець Єремєєва Ірина Михайлівна, м.Миколаїв звернулася до Господарського суду Миколаївської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Харвест Олсідз", м. Миколаїв, в якій просила суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 600 000 грн., а також відшкодувати за рахунок відповідача судові витрати у справі у розмірі 9000 грн.

Зокрема, посилаючись на вимоги ст. 11, 526, 638, 639, 930, 1212 Цивільного кодексу України, ст. 181, 193 Господарського кодексу України, позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що останній перерахував на розрахунковий рахунок відповідача 600 000 грн. за транспортно-експедиційні послуги. Проте, відповідач не надав позивачу будь-яких послуг та договір між ними щодо надання таких послуг укладено не було, з огляду на що заявник вважає, що вказані вище кошти мають бути повернуті відповідачем, як безпідставно отримані.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 30.09.2021 року у справі №915/691/21 (суддя Олейняш Е.М.) позовні вимоги Фізичної особи - підприємця Єремєєвої Ірини Михайлівни, м. Миколаїв задоволено у повному обсязі, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Харвест Олсідз", м. Миколаїв на користь Фізичної особи-підприємця Єремєєвої Ірини Михайлівни м. Миколаїв 600 000 грн. грошових коштів та 9 000 грн. витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що, оскільки матеріали господарської справи не містять будь-яких доказів фактичного надання транспортно-експедиторських послуг (доказів складання та оформлення транспортного документа або комплекта документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення), відсутні правові підстави вважати, що між сторонами було укладено договір про надання транспортно-експедиторських послуг, як і недоведено фактичне надання транспортно-експедиторських послуг.

З огляду на наведене вище, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, оскільки оплата позивачем відповідачу грошових коштів в сумі 600 000 грн. фактично відбулась без відповідної правової підстави.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Харвест Олсідз", м. Миколаїв з рішенням суду першої інстанції не погодилось, тому звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просило суд рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.09.2021 року у справі № 915/691/21 скасувати в повному обсязі та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог Фізичної особи - підприємця Єремєєвої Ірини Михайлівни, м. Миколаїв відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи.

Зокрема, скаржник, посилаючись на обставини справи, зазначає, що після надання позивачу транспортно-експедиційних послуг відповідач зареєстрував в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну від 15.01.2021 року № 1 на суму 1200000 грн., в т.ч. 200000 грн. ПДВ, отримувачем послуг зазначено позивача Фізичну особу - підприємця Єремєєву І.М., м. Миколаїв та 03.03.2021 року позивачем було сплачено відповідачу кошти за отримані транспортно-експедиційні послуги на підставі рахунку від 01.01.2021 року №15 у сумі 600000 грн.

Як вказує апелянт, до 16.04.2021 року (дата направлення вимоги про повернення безпідставно отриманих коштів) позивачем надання транспортно-експедиційних послуг не оспорювалось. У разі незгоди із зареєстрованою податковою накладною від 15.01.2021 року позивач мав можливість її відхилити, але останнім цього здійснено не було, тобто позивач фактично прийняв надані йому послуги по факту. Окрім того, відповідачем відповідно до вимог Податкового кодексу України сплачено 200000 грн. податку на додану вартість.

Посилаючись на правову позицію Верховного Суду України від 03.06.2015 року у справі №6-100цс15, а також вимоги Податкового кодексу України, відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що правовою підставою отримання коштів від позивача була саме податкова накладна від 15.01.2021 року №1, яка була прийнята позивачем та будь-яких зауважень щодо суми, зазначеної в ній, від останнього не надходило.

Також, скаржник звертає увагу колегії суддів на ту обставину, що хоча ч. 2 ст. 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» визначено, що договір транспортного експедирування укладається у письмовій формі, однак названий закон не містить вимоги, щоб договір транспортного експедирування було викладено у формі единого документа, підписаного сторонами та вважає, що у даному випадку доказом укладення договору транспортно-експедиційних послуг та отримання відповідних послуг (вчинення правочину) від відповідача є податкова накладна, виписана однією стороною в договорі (підрядником) на постачання послуг на користь другої сторони (замовника), з огляду на що, така поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків, що також на думку скаржника підтверджується наявною електронною перепискою між сторонами, а саме: скріншотами переписки по електронній пошті, з яких вбачається погодження позивачем податкової накладної від 15.01.2021 року № 15 на суму 1200000 грн., отримання нею в електронному вигляді договору про надання транспортно-експедиційних послуг від 01.01.2021 року № 1 та акту виконаних робіт.

Скаржник наполягає на тому, що представником відповідача не спростовано наявність електронної переписки та ведення переговорів з приводу укладення договору та отримання відповідних послуг, а навпаки, навіть в позовній заяві вказано про погодження істотних умов договору про надання транспортно-експедиційних послуг в усній формі, відтак, відповідач вважає, що недотримання письмової форми договору транспортного експедирування за загальним правилом не зумовлює його недійсність. Крім того, скаржник зазначив, що судом першої інстанції не надано в оскаржуваному рішенні висновку щодо оплати позивачем 600000 грн. саме 03.03.2021 року.

Наведені вище обставини, на думку апелянта, є підставами для скасування рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.09.2021 року у справі №915/691/21.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 07.12.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Харвест Олсідз", м. Миколаїв на рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.09.2021 року у справі № 915/691/21, справу призначено до судового розгляду.

16.12.2021 року поштою, до Південно-західного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Фізична особа-підприємець Єремєєва Ірина Михайлівна, м. Миколаїв просила суд апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Харвест Олсідз", м. Миколаїв на рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.09.2021 року у справі № 915/691/21 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. Судовою колегією відзив долучено до матеріалів справи.

У відзиві позивач, посилаючись на безпідставність доводів скаржника, зазначає, що позивачем і у позовних вимогах, і під час судового розгляду було наголошено, що між сторонами лише була досягнута усна домовленість щодо зацікавленості укладення такого договору в майбутньому, але сам договір мав бути укладеним в письмовій формі.

Відтак, суд першої інстанції, розглядаючи позов, дійшов вірних висновків, що матеріали справи не містять доказів укладення між сторонами письмового договору на надання транспортно-експедиційних послуг, а також про відсутність будь - яких доказів про погодження сторонами істотних умов договору у спрощений спосіб. Крім цього, суд першої інстанції, правомірно наголосив про неможливість укладення договору транспортного експедирування у спрощений спосіб в силу спеціального правового регулювання приписами ч. 1 ст. 930 Цивільного кодексу України, ст. 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність", оскільки договір транспортного експедирування укладається лише у письмовій формі.

Також, позивач у відзиві зазначив, що суд першої інстанції правомірно дійшов висновків щодо відсутності належних доказів направлення договору та акту виконаних робіт на електронну адресу , оскільки відповідачем будь яких таких документів або обставин на спростування наведених фактів не надано. При цьому, на переконання позивача, посилання на відомості щодо юридичної особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Злата Юг», згідно з якими вказана юридична особа та позивачка Фізична особа-підприємець Єремєєва І.М. зареєстровані за одною поштовою адресою, та те, що Єремєєва І.М. колись обіймала посаду директора у вказаному вище підприємстві жодним чином не свідчить про будь - яку належність електронної адреси як позивачу, так і Товариству з обмеженою відповідальністю «Злата Юг».

Крім того, на думку позивача, щодо доводів скаржника про належність податкової накладної до доказу про наявність між сторонами договірних відносин, суд першої інстанції надав вірну правову оцінку вказаній податковій накладній, наявній у матеріалах справи, та правомірно визнав її недостатнім доказом на підтвердження укладення між сторонами договору про надання транспортно-експедиційних послуг.

В судовому засіданні, яке проводилося в режимі відеоконференції, представник позивача підтримав свої заперечення на апеляційну скаргу апелянта, викладені письмово у відзиві, просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення - без змін.

Представник скаржника в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, про що свідчить наявне у матеріалах справи повідомлення про надіслання ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду про відкриття провадження у справі та призначення її до розгляду на вказану ним електронну адресу.

Крім того, 17.01.2022 року скаржник, електронною поштою скерував до Південно-західного апеляційного господарського суду заяву (вх. №4216/21/Д4), в якій просив судовий розгляд по даній справі відкласти на іншу дату у зв`язку із неможливістю присутності його представника в судовому засіданні, який зайнятий в іншому процесі по справі №474/875/21.

Колегія суддів, розглянувши заяву апелянта про відкладення розгляду справи на іншу дату, дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на таке.

Згідно із нормами ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Так, відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи.

Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Так, адвокатом Оленою Петриною до наданої до суду апеляційної інстанції заяви про відкладення розгляду справи на іншу дату жодних належних та допустимих доказів відсутності у неї об`єктивної можливості приймати участь в якості представника відповідача суду апеляційної інстанції надано не було, участь у засіданні у випадку такої необхідності могла б прийняти особисто відповідачка, та оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, явка учасників судового процесу ухвалою суду не визнана обов`язковою, колегія суддів вважає, що підстав для відкладення розгляду справи №915/691/21 на іншу дату у даному випадку не вбачається, з огляду на що можливо розглянути справу за відсутності представника відповідача.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Харвест Олсідз", м. Миколаїв не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.09.2021 року у справі № 915/691/21 не потребує скасування, виходячи з наступного.

Господарським судом Миколаївської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

01.01.2021 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Харвест Олсідз», м.Миколаїв Фізичній особі-підприємцю Єремєєвій І. М., м. Миколаїв було виставлено рахунок на оплату № 15 від 01.01.2021 року на суму 1 200 000 грн. з ПДВ для проведення оплати за транспортно-експедиційні послуги на підставі договору ТЕП №1 від 01.01.2021 року.

15.01.2021 року відповідачем було подано та зареєстровано податкову накладну № 1 від 15.01.2021 року на суму 1 200 000 грн. з найменуванням опису товарів/послуг продавця - транспортні послуги, отримувач послуг - Фізична особа - підприємець Єремєєва І.М.

31.01.2021 року податкову накладну № 1 від 15.01.2021 року прийнято та зареєстровано через «Єдине вікно подання електронних документів» Державною податковою службою України.

03.03.2021 року позивач здійснив відповідачу оплату у розмірі 600000 грн. з ПДВ за транспортно-експедиційні послуги згідно рахунку №15 від 01.01.2021 року, що підтверджується платіжним дорученням № 105 від 03.03.2021 року.

Також у матеріалах справи наявний лист від 16.04.2021 року, який направлено позивачем на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Харвест Олсідз», м. Миколаїв за допомогою кур`єрської служби доставки (КСД) та Акціонерного товариства «Укрпошта», що підтверджується поштовою накладною та описом внутрішнього вмісту відправлення (КСД) від 20.04.2021 року, а також рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, описом вкладення у цінний лист та поштовою квитанцією від 23.04.2021 року, у якому Фізична особа-підприємець Єремєєва І.М. зазначила відповідачу про те, що нею 03.03.2021 року здійснено оплату згідно платіжного доручення № 105 від 03.03.2021 року на суму 600 000 грн.

Також у цьому листі позивач вказала, що договір № 1 від 01.01.2021 року з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «Харвест Олсідз», м. Миколаїв не надано та не підписано, у зв`язку з чим повідомила про неможливість погодження суттєвих умов договору, розірвання та припинення усіх усних домовленостей щодо укладення договору транспортно-експедиційних послуг. Посилаючись на приписи ст. 1212 Цивільного кодексу України, позивач запропонувала відповідачу повернути безпідставно отримані кошти в сумі 600 000 грн.

Крім того, у матеріалах справи є скріншоти електронного листування від 29.01.2021 року, від 03.03.2021 року між адресатом «Злата Злата» та адресатом ТОВ «Харвест Олсідз» , з яких вбачається погодження адресатом «Злата Злата» подадкової накладної без її ідентифікації (29.01.2021 року), а також ТОВ «Харвест Олсідз» запропоновано підписати договір ТЕП № 1 від 01.01.2021 року та акт приймання-передачі виконаних робіт № 1 від 01.01.2021 року (03.03.2021 року). При цьому в матеріалах справи відсутні належні докази наявності додатків до електронних листів, їх ідентифікації.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів, як то, договорів, укладених між сторонами на надання будь-яких послуг, актів виконаних робіт, накладних тощо, матеріали справи не містять. Як і не містять доказів на підтвердження обставини повернення позивачу відповідачем коштів у розмірі 600 000 грн., сплачених позивачем на рахунок останнього.

Предметом спору у даній справі є встановлення судом наявності або відсутності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно набутих коштів у розмірі 600000 грн. у порядку, визначеному ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви неприйняття аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

За змістом ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту.

Згідно з п.1 ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є укладання господарського договору та іншої угоди, що передбачені законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч.1. ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання виконання його обов`язку. Частиною 2 ст. 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цього Кодексу.

Відповідно до частини 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Отже, системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч.1 ст. 177, ч.1 ст. 202, ч.1 ст. 1212 Цивільного кодексу України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 206 Цивільного кодексу України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність; юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видається документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів.

За приписами ч. 1 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Стаття 180 Господарського кодексу України передбачає, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч. 1ст. 639 Цивільного України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Згідно з ч. 2 ст. 642 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна зі сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України (ч. 8 ст. 181 Господарського кодексу України).

З огляду на вказані приписи не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду по справі № 338/180/17 від 05.06.2018 року.

За приписами ст. 929 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.

Аналогічні положення передбачено у ст. 316 ГК України.

При цьому, правові та організаційні засади транспортно-експедиторської діяльності в Україні визначає Закон України "Про транспортно-експедиторську діяльність", який спрямований на створення умов для її розвитку та вдосконалення.

За вимогами ч. 1, 2 ст. 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договір транспортного експедирування укладається у письмовій формі.

У той же час, відповідно до ч. 1 ст. 930 Цивільного кодексу України договір транспортного експедирування укладається у письмовій формі.

При цьому відповідно до ч. 1, 2 ст. 218 Цивільного кодексу України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Відтак, зважаючи на наведені вище правові норми, колегія суддів зазначає, що спеціальний закон у даному випадку вимагає укладання договору про транспортне експедирування саме у письмовій формі. При цьому, на підтвердження обставин укладення такого виду договору, доказуванню підлягають дві основні обставини: або наявність у сторін єдиного документу у вигляді письмового договору, або наявність письмових належним чином оформлених доказів укладення такого договору спрощеній формі, та виконання договору експедитором і прийняття виконання замовником.

З матеріалів спрааи вбачається, що 01.01.2021 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Харвест Олсідз», м.Миколаїв Фізичній особі-підприємцю Єремєєвій І. М., м.Миколаїв було виставлено рахунок на оплату № 15 від 01.01.2021 року на суму 1 200 000 грн. з ПДВ для проведення оплати за транспортно-експедиційні послуги на підставі договору ТЕП №1 від 01.01.2021 року.

15.01.2021 року відповідачем було подано та зареєстровано податкову накладну № 1 від 15.01.2021 року на суму 1 200 000 грн., з найменуванням опису товарів/послуг продавця - транспортні послуги, отримувач послуг - Фізична особа - підприємець Єремєєва І.М.

31.01.2021 року податкову накладну № 1 від 15.01.2021 року прийнято та зареєстровано через «Єдине вікно подання електронних документів» Державною податковою службою України.

03.03.2021 року позивач здійснив відповідачу оплату у розмірі 600000 грн. з ПДВ за транспортно-експедиційні послуги, згідно рахунку №15 від 01.01.2021 року, що підтверджується платіжним дорученням № 105 від 03.03.2021 року..

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України. Тобто, вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Конструкція статті 1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм глави 83 Цивільного кодексу України, свідчать про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Положення глави 83 Цивлільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, у тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi цієї статті України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З норми ст. 76 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Приписами ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального Кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту статті 79 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що ця стаття покладає на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Аналогічний висновок Верховного Суду викладений у постанові від 16.02.2021 у справі №927/645/19.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою ВС у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.1 ст.32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Згідно із ч. 1, 2, 3 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду, надавши оцінку наявним у справі доказам по даній справі, вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 30.09.2021 року є правомірним, з огляду на те, що ані суду першої інстанції, ані суду першої інстанції скаржником жодним чином не підтверджено наявність реального здійснення такої господарської операції, як укладення в письмовій формі, з належним підтвердженням такої домовленості, договору про надання транспортно-експедиційних послуг між позивачем та відповідачем.

Відтак, Господарський суд Миколаївської області з дотриманям матеріальних норм та процесуального закону правильно дійшов висновку про задоволення позовних вимог Фізичної особи - підприємця Єремєєвої І.М., м. Миколаїв про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Харвест Олсідз», м.Миколаїв коштів у розмірі 600 000 грн., як таких, що набуті відповідачем без відповідної правової підстави, оскільки належних, допустимих та вірогідних доказів щодо наявності між сторонами договірних відносин про надання транспортних експедиційних послуг, а також фактичних доказів виконаних експедиторських послуг матеріали справи не містять.

Поряд із зазначеним вище, щодо доводів скаржника, викладених ним в апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає наступне.

Так, апелянт стверджує, що 01.01.2021 року між позивачем та відповідачем в усній формі було погоджено істотні умови договору про надання транспортно-експедиційних послуг.

За вимогами ч. 1, 2, 4 ст. 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договір транспортного експедирування укладається у письмовій формі. Істотними умовами договору транспортного експедирування є: відомості про сторони договору: для юридичних осіб - резидентів України: найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України; для юридичних осіб - нерезидентів України: найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; для фізичних осіб - громадян України: прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; для фізичних осіб - іноземців, осіб без громадянства: прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), адресу місця проживання за межами України; вид послуги експедитора; вид та найменування вантажу; права, обов`язки сторін; відповідальність сторін, у тому числі в разі завдання шкоди внаслідок дії непереборної сили; розмір плати експедитору; порядок розрахунків; пункти відправлення та призначення вантажу; порядок погодження змін маршруту, виду транспорту, вказівок клієнта; строк (термін) виконання договору; а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Доказами досягнення згоди щодо істотних умов можуть, зокрема, слугувати: щодо предмету - довіреність, електронні листи, телефонограми; щодо ціни, строку, пунктів відправлення та призначення вантажу, відомостей про сторони - електронні листи, повідомлення, акти надання послуг, виставлені рахунки на оплату; щодо виду послуг експедитора - довіреність; щодо виду та найменування вантажу - надання клієнтом експедитору контракту, інвойсу, інших товаросупровідних документів; щодо прав, обов`язків та відповідальності сторін - сторони мають право не узгоджувати їх окремо, а керуватися нормами чинного законодавства та звичаями ділового обороту; щодо порядку погодження змін маршруту, виду транспорту, вказівок клієнта - мають право узгоджувати конклюдентними діями сторін, які вирішували б всі питання шляхом обміну письмовими або електронними листами та повідомленнями.

Отже, колегія суддів зауважує, що законом чітко визначено, що укладання договору транспортного експедирування повинно відбуватися тільки в письмовій формі .

Проте, відповідачем під час розгляду справи судом першої інстанції на підтвердження своїх заперечень, ані під час подання останнім відзиву на позовну заяву від 06.09.2021 року, ані під час реалізації права на особисту участь в судовому засіданні 30.09.2021 року, не було надано суду жодного документа, який би свідчив про наявність між позивачем та відповідачем договірних відносин у встановленій законом формі, та, відповідно, досягнення згоди щодо всіх істотних умов в момент укладання такого виду договору або при наданні послуг.

При цьому, посилання скаржника, як на підтвердження договірних відносин, на наявні у матеріалах справи скріншоти електронної переписки між сторонами не приймаються колегією суддів до уваги, з огляду на таке.

Так, у постанові Верховного Суду від 28.12.2019 року у справі № 922/788/19, суд касаційної інстанції зазначив, що електронне листування між сторонами справи не може вважатись належним письмовим доказом, оскільки роздруковані електронні листи, а тим паче скріншоти надсилання таких листів не є електронними документами або їх копіями.

При цьому, надання роздруківок електронних листів або скрін-шотів повідомлень стороною не є достатніми для встановлення фактичних обставин по справі та може бути прийнято судом лише в сукупності з іншими належними та допустимими доказами по справі.

Разом з тим, Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначено, що електронний підпис - обов`язковий реквізит електронного документу. Саме він дозволить встановити, хто саме склав та/або підписав документ.

Отже, якщо електронний лист не підписаний електронним цифровим підписом, сторона має довести, що цей лист написав саме контрагент. При цьому, якщо істотні умови договору було узгоджено саме шляхом обміну електронними листами без електронного підпису, а будь-яких інших доказів договірних відносин між сторонами немає, зацікавлена сторона також має надати відповідні належні докази щодо доведення такого факту укладання договору.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11.06.2019 року у справі № 904/2882/18 та від 24.09.2019 року у справі № 922/1151/18.

Разом з тим, ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції скаржником не було надано доказів того, що електронна пошта, з якої направлялися листи, дійсно належить відповідачу або вказана в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань або на офіційному веб-сайті, шо сторони домовились саме про такий вид листування, що у нього є інші належні письмові докази укладання між сторонами договору тощо.

Отже, враховуючи той факт, що відповідачем не надано суду належних доказів, зокрема, підтверджуючих ідентифікацію та наявність вкладень, які начебто направлялись на електронну пошту позивача саме відповідачем, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення у даній справі вірно зроблено висновок щодо неприйняття до уваги наданих апелянтом скріншотів електронних повідомлень в якості доказів по справі.

Щодо доводів відповідача, що після надання позивачу транспортно -експедиційних послуг, ним було зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну від 15.01.2021 року №1 на суму 1200000 грн., та яка, на його думку, є належним доказом укладення спірного договору у спрощеній формі, колегія суддів зазначає таке.

Так, висновок щодо підтвердження факту господарської операції саме первинними документами, а не податковими накладними викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28 серпня 2020 року у справі № 922/2081/19, від 4 листопада 2020 року у справі № 910/9739/19, від 18 листопада 2020 року у справі №920/61/19.

При цьому, первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Так, у даному випадку, суд першої інстанції вірно застосував правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 29.06.2021 року у справі №910/23097/17, оскільки дійсно, як доказ існування між сторонами господарського правочину, податкова накладна може оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами по справі, проте не може бути єдиним доказом, на підставі якого суд може встановити факт надання замовнику транспортно-експедиційних послуг.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 05.06.2019 року у справі № 908/1568/18 зазначив, що зобов`язання зареєструвати податкові накладні в Єдиному реєстрі податкових накладних для включення до податкового кредиту суми ПДВ виникає саме з податкового законодавства, а не з договірних відносин, тому є податковим, а не господарським зобов`язанням.

Отже, з огляду на зазначене вище, колегія суддів не приймає до уваги твердження скаржника, що зареєстрована ним податкова накладна є беззаперечним доказом наявності між сторонами договірних відносин у сфері транспортного експедирування та доказом фактичного надання відповідачем таких послуг позивачу.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 13 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В даному випадку суд апеляційної інстанції переглядає справу за матеріалами, що були предметом розгляду в суді першої інстанції і не наділений повноваженнями в частині витребування будь-яких нових доказів по справі, а відповідач не надав суду належних доказів на спростування доводів позивача в частині наявності підстав для стягнення грошових коштів, як безпідставно набутих відповідачем у відповідності до вимог ст. 1212 Цивільного кодексу України.

За таких обставин колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог Фізичної особи - підприємця Єремєєвої Ірини Михайлівни, м. Миколаїв у повному обсязі, при цьому, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, є такими, що не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.09.2021 року у справі №915/691/21 відповідає приписам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування рішення.

За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Харвест Олсідз", м. Миколаїв не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.09.2021 року у справі №915/691/21 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Харвест Олсідз", м.Миколаїв на рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.09.2021 року у справі №915/691/21 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.09.2021 року у справі №915/691/21 - без змін.

Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п.2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 17.01.2022 року.

Повний текст постанови складено 18 січня 2022 року.

Головуючий суддя Г.І. Діброва
Судді В.М. Головей
Н.М. Принцевська