РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.01.2022Справа № 910/17704/21
За позовом Приватного підприємства "БУРІК"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі"

про стягнення 53416,77 грн.

Суддя Сташків Р.Б.

Без виклику представників сторін (судове засідання не проводилось).

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указану позовну заяву про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі" (далі - відповідач) на користь Приватного підприємства "БУРІК" (далі - позивач) боргу та санкцій за Договором №15/01/20 ТД по перевезенню вантажів автомобільним транспортом у внутрішньому та міжнародному сполученні від 15.01.2020 (далі - Договір).

Вказану позовну заяву 08.11.2021 судом було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

До матеріалів справи (до позовної заяви) залучені належні докази виконання Позивачем вимог ст. 172 ГПК України - надіслання відповідачу копії позовної заяви та копій доданих до неї документів листом з описом вкладення.

Судом також були вчинені всі належні дії для повідомлення відповідача про відкриття судом провадження у справі - відповідна ухвала суду надсилалися на адресу місцезнаходження відповідача, яка також є офіційною адресою його місцезнаходження згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

З залученого до матеріалів справи зворотного повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається, що ухвалу суду було отримано відповідачем 15.11.2021, проте відповідач не скористався наданим йому законом правом подати письмові заперечення проти позову (відзив), або будь-які інші письмові заперечення чи пояснення по справі та/або процесуального характеру.

Враховуючи наведене, та за відсутності подання відповідачем відзиву, суд вирішує справу за наявними матеріалами на підставі ч. 9 ст. 165 ГПК України та ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

15.01.2020 між позивачем (перевізник) та відповідачем (замовник) було укладено Договір, відповідно до п. 1.1 якого перевізник зобов`язується доставляти ввірені йому замовником вантажі до пункту призначення та видавати їх вантажоодержувачу, а замовник зобов`язується сплачувати за перевезення вантажів встановлену даним договором плату.

Відповідно до п. 1.2 Договору конкретні умови кожного замовлення зазначаються у заявці замовника і узгоджуються з перевізником.

За умовами п. 1.3 Договору підтвердженою вважається заявка, підписана представниками сторін і скріплена печатками замовника і перевізника. Підтверджена заявка обов`язкова для виконання сторонами і є невід`ємною частиною цього Договору.

Чинність даного Договору наразі презюмується на підставі ст. 204 ЦК України.

На підставі Договору та укладених між сторонами заявок до нього (№108ТД від 21.05.2020, №112ТД від 22.05.2020, №124ТД від 28.05.2020 та №141ТД від 16.06.2020) позивачем було здійснено перевезення вантажу, що підтверджується копіями товарно-транспортних накладних від 22.05.2020 (№2415, №2411), від 28.05.2020 (№2543, №2545), від 16.06.2020 №2901, актами наданих послуг №1150 від 26.05.2020, №1204 від 29.05.2020, №1373 від 17.06.2020 підписаними обома сторонами.

Зі змісту п. 4.1 Договору вбачається, що розрахунки за цим договором здійснюються у гривнях у безготівковій формі на підставі отриманих замовником оригіналів рахунку-фактури, товарно-транспортної накладної з відміткою вантажоодержувача про отримання вантажу, акта наданих послуг та податкової накладної на протязі 30 (тридцяти) банківських днів з дати отримання Замовником оригіналів вказаних документів, якщо в Заявці не вказані інші умови оплати за кожне окреме перевезення. При ненаданні одного з оригіналів документів приведених вище, оплата за перевезення не здійснюється.

Так, позивач зазначає, що ним було направлено відповідача увесь пакет документів передбачений умовами п. 4.1 Договору, у тому числі і рахунки на оплату наданих послуг загалом на суму 55500 грн. проте відповідач в порушення визначених строків не здійснив повної оплати за надані йому послуги з перевезення.

Крім того, позивач звертався до відповідача із претензією №1501/12 від 16.12.2020 щодо погашення заборгованості, проте відповідачем було здійснено лише часткову оплату. Таким чином у відповідача наявний борг у сумі 46500 грн., що стало підставою для звернення до суду із даним позовом.

Правом на судовий захист відповідач не скористався, та обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, не спростував.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За своєю правовою природою Договір є договором перевезення.

Частина 1 ст. 909 ЦК України вказує на те, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Матеріали справи містять докази на виконання позивачем як перевізником своїх обов`язків з доставки вантажу відповідно до заявок укладених між сторонами до Договору.

Строк оплати продукції по Договору, встановлений його п. 4.1 настав, проте відповідач за отримані послуги повністю не розрахувався, матеріали справи не містять доказів протилежного.

Наявність у відповідача не погашеної заборгованості в сумі 46500 грн. за надані послуги по Договору позивачем належним чином відповідно до ст.ст. 525, 526, 530, ЦК України та ст. 193 ГК України доведена, документально підтверджена і відповідачем не спростована; розрахунок заборгованості судом перевірено та визнано обґрунтованим; тому позовні вимоги про стягнення 46500 грн. заборгованості підлягають задоволенню.

Виходячи з положень статті 610, частини 1 статті 612, статті 611 ЦК України, частини 2 статті 193 ГК України відповідач є порушником зобов`язання, що є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених договором або законом.

За приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що відповідачем в установлені Договором строки не було сплачено позивачу спірну суму заборгованості.

З розрахунку позивача викладеного у позовній заяві вбачається, що ним на суму прострочення 46500 грн. (по кожному рахунку окремо) нараховано відповідачу на підставі ст. 625 ЦК України 3% річних у сумі 1648,32 грн. та 5268,45 грн. інфляційних втрат.

Заперечень щодо здійснених позивачем нарахувань та наведених ним сум, а також контррозрахунку нарахованої заборгованості та фінансових санкцій відповідачем суду надано не було.

При перевірці розрахунків фінансових санкцій судом встановлено, що позивач помилково починає рахувати період прострочення (з 20.07.2020 по рахунку №1150, з 29.07.2020 по рахунку №1204, з 11.08.2020 по рахунку №1373) враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок, про що вказано у ст. 253 ЦК України.

Приймаючи до уваги вищенаведені норми та умови п. 4.1 Договору судом було здійснено перерахунок заявлених 3% річних, відповідно до якого з відповідача підлягає до стягненню 1644,51 грн., у решті суми (3,81 грн.) суд відмовляє.

Суд перевіривши вірність здійснених позивачем нарахувань інфляційних втрат дійшов висновку про обґрунтованість цих вимог та стягнення з відповідача 5268,45 грн. інфляційних втрат.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до приписів статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 86 ГПК України).

Судові витрати, у які позивачем включено витрати по оплаті судового збору відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на обидві сторони пропорційно задоволеним вимогами.

Керуючись ст.ст. 86, 129, ч. 9 ст. 165, ч. 2 ст. 178 232, 233, 236, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі" (01033, м. Київ, вул. Жилянська, 9-11; ідентифікаційний код 38092323) на користь Приватного підприємства "БУРІК" (49033, м. Дніпро, вул. Донська, 1, кв. 16; ідентифікаційний код 37275384) 46500 (сорок шість тисяч п`ятсот) грн. заборгованості, 5268 (п`ять тисяч двісті шістдесят вісім) грн. 45 коп. інфляційних втрат, 1644 (одну тисячу шістсот сорок чотири) грн. 51 коп. 3% річних та 2269 (дві тисячі двісті шістдесят дев`ять) грн. 84 коп. судового збору.

У решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Суддя Сташків Р.Б.