РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.01.2022Справа № 910/18200/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г., розглянувши у порядку письмового провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рейл Лоджистік" (03150, м. Київ, вул. Ділова, буд.5, корп. 2)

до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Є. Ґедройця 5)

про стягнення 218 698,66 грн

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Рейл Лоджистік" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 218 698,66 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю підстав для стягнення з відповідача завданих збитків у розмірі 218 698,66 грн. у зв`язку з невиконанням останнім своїх зобов`язань зі збереження та забезпечення схоронності і цілісності вагонів, які перебували у користування позивача.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 15.11.2021 суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі №910/18200/21 та постановив здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

20.12.2021 через загальний відділ діловодства суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній зазначає, що позивачем не доведено понесених витрат на суму 198 268,66 грн, оскільки не надано платіжні доручення, в яких були б зазначені Акти здачі-приймання робіт (надання) послуг. Також відповідач звернув увагу на спірний вагон №54729744, зокрема, на графу 20 накладної №49225535, яка заведена для перевезення вищевказаного вагону, у якій зазначено, що вагон направляється в ремонт.

28.12.2021 до канцелярії суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначає, що до предмету даної справи відноситься факт виникнення обставин, які призвели до збитків позивача пов`язаних з непередбачуваним ремонтами вагонів, які знаходяться у нього в управлінні, а не якість проведення ремонтів чи правомірність їх проведення тією або іншою особою.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

У період з травня по червень 2020 року у користуванні позивача знаходилося чотирнадцять вагонів (№55113484, №52298338, №52227410, №56377179, №52225471, №56541162, №61033445, №59114132, №57583734, №56251028, №52345816, №62976881, №54729744, №56473242), які перебували в користуванні останнього на підставі наступних договорів оренди:

- № 2-29/09-17 від 28.09.2017, укладеного між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «РЕЙЛ ІНВЕСТМЕНТС»;

- № 2/2018/4/4 від 20.02.2018, укладеного між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Спецвагон Транслізинг»;

- № 1-339/04-20 від 06.04.2020, укладеного між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «ЮТАЛ-ТРАНС»;

- №2-37/11-17 від 15.11.2017, укладеного між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВАГОНТРАНСІНВЕСТ».

Факт знаходження вищевказаних вагонів у користуванні позивача з 22.05.2020 р. по 24.06.2020 р. підтверджується підписаними між сторонами Актами прийому-передачі вагонів в оренду:

- № 02-НВ від 2 травня 2020 p.; № 26-НВ від 26 травня 2020 p.; 16-НВ від 16 травня 2020 p.; № 01-НВ ВІД 1 травня 2020 p.; № 08-НВ до Договору оренди №2-29/09/17 від 28.09.2017 (орендодавець ТОВ «РЕЙЛ ІНВЕСТМЕНТС»);

- № 20-НВ від 17 травня 2020 p.; № 9-НВ від 04 травня 2020 р. до Договору оренди № 2/2018/4/4 від 20.02.2018 р. до Договору оренди № 22018/4/4 від 20.02.2018 р. (орендодавець ТОВ «Спецвагон Транслізинг»):

- № 1005/20-ЮТ-1 від 10 травня 2020 p.; до Договору оренди залізничного рухомого складу № 1-339/04-20 від 06.04.2020 р. (орендодавець ТОВ «Компанія «ЮТАЛ-ТРАНС»):

- від 23.11.2017 p.; від 24.11.2017 p.; від 22.11.2017 р. до договору оренди № 2-37/11-17 від 15.11.2017 (орендодавець ТОВ «ВАГОНТРАНСІНВЕСТ»):

У травні-червні 2020 року Акціонерним товариством «Українська залізниця» на підставі оформлених залізних накладних №№ 42841015; 34886234; 40094690; 45760048; 40204380; 40189532; 42966960; 39311139; 46036489; 42891523; 49113053; ,49113137; 49225535; 44246536 здійснювались перевезення відповідних вагонів по маршрутах зазначених у цих залізничних накладних.

За доводами позивача, на залізничних станціях у проміжках між датою/часом приймання відповідачем вагону до перевезення та датою/часом приймання вагону одержувачем на станції призначення зазначеними в залізничних накладних, було виявлено розукомплектування вагонів, про свідчать повідомлення на ремонт або технічне обслуговування вагона форми ВУ-23М та дефектні відомості форми ВУ-22.

02.01.2020 між позивачем (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Каргоремтранс» (виконавець) укладено договір №TO-01/2020 на надання послуг з організації ремонту вагонів, відповідно до якого виконавець від свого імені за дорученням замовника приймає на себе зобов`язання надати послуги з організації технічного обслуговування ТОв-1/ТОв-2, ревізії системи розвантаження підготовки під навантаження (далі - ремонт) вантажних вагонів на території України., країн СНД та Балтії, а замовник на умовах договору приймає на себе зобов`язання прийняти та оплатити послуги (п. 1.1. договору).

На підтвердження факту організації виконання ремонтних робіт та постачання запасних частин, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Каргоремтранс» та позивачем були підписані Акти здачі-приймання робіт (надання послуг) № 308 від 31.05.2020; № 364 від 30.06.2020; № 456 від 31 серпня 2020; № 416 від 31 липня 2020, відповідно до яких загальна сума проведених ремонтних робіт щодо спірних вагонів склала 198 268,66 грн.

Факт сплати грошових коштів згідно з вищевказаними Актами здачі-приймання робіт (надання послуг) підтверджується платіжними дорученнями № 9824.1 від 18 серпня 2020 p.; № 9829 від 20 серпня 2020 p.; № 10145 від 24 вересня 2020.

Також позивач зазначає, що за час непередбачуваного перебування вагонів в ремонті з причин розобладнання під час знаходження останніх під відповідальністю відповідача, позивач продовжував сплачувати оренду плату за вагони, яка нараховувалась у відповідності з вищевказаними договорами оренди.

За твердженням позивача, йому було завдано збитків у вигляді витрат на оплату орендної плати в період неможливості експлуатації вагонів під час надання послуг з організації перевезень вантажів своїм клієнтам, виходячи з кількості діб затримки кожного вагону та розміру орендної плати, у загальному розмірі 20 430,00 грн.

Отже, звертаючись з позовом до суду позивач зазначає, що внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язань щодо збереження та забезпечення схоронності і цілісності вагонів, які перебували в той час в користуванні позивача, відповідач зобов`язаний компенсувати завдані збитки на загальну суму 218 698,66 грн (сума витрат на оплату орендної плати - 20 430,00 грн; сума витрат на проведення ремонту вагонів - 198 268,66 грн).

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, що кореспондується із положеннями ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина друга ст. 509 ЦК України).

Зі змісту частини першої ст. 11 ЦК України вбачається, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини другої ст. 11 ЦК України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Аналогічні положення містяться у ст. 174 ГК України.

З матеріалів справи вбачається, що спірні правовідносини виникли з перевезення вантажів залізницею.

Відповідно до ст. 908 ЦК України, перевезення вантажу здійснюється за договором перевезення; загальні умови визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Статтею 307 ГК України передбачено, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями встановлюються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до п. 2 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457 (далі - Статут залізниць України), Статут залізниць України визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.

Дія Статуту залізниць України поширюється на перевезення залізничним транспортом вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, у тому числі на перевезення вантажів, навантаження і розвантаження яких відбувається на залізничних під`їзних коліях незалежно від форм власності, які не належать до залізничного транспорту загального користування (далі - залізничні під`їзні колії) (ст. 3 Статуту залізниць України).

Згідно з ст. 5 Статуту залізниць України, нормативні документи, що визначають порядок і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту, безпеки руху, охорони праці, громадського порядку, перетину залізничних колій іншими видами транспорту і комунікаціями, пожежної безпеки, санітарні норми та правила на залізничному транспорті, є обов`язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.

Статтею 6 Статуту залізниць України визначено, що накладна - це основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил перевезення вантажів, і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої особи-одержувача і супроводжує вантаж до місця призначення.

Згідно з п 1.1. Правил оформлення перевізних документів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644 (у редакції наказу Міністерства інфраструктури України від 08.06.2011 № 138) та зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 24.11.2000 за № 863/5084 (далі - Правила оформлення перевізних документів), на кожне відправлення вантажу, порожніх власних, орендованих вагонів та контейнерів відправник надає станції відправлення перевізний документ (накладну) за формою, наведеною у додатку 1 до цих Правил. Накладна згідно з цими Правилами може оформлятися і надаватися в електронному вигляді (із накладенням електронного цифрового підпису (ЕЦП). Електронний перевізний документ та його паперова версія мають однакову юридичну силу.

Як вбачається зі змісту наданих залізничних накладних №№ 42841015; 34886234; 40094690; 45760048; 40204380; 40189532; 42966960; 39311139; 46036489; 42891523; 49113053; ,49113137; 49225535; 44246536 у графі 55 кожної з них міститься відмітка про накладення електронного цифрового підпису при здійсненні прийому вказаних вагонів на перевезення, яким підтверджується правильність внесених до накладних відомостей.

На підставі Статуту залізниць України Мінтранс затверджує: а) Правила перевезення вантажів (далі - Правила); б) Технічні умови навантаження і кріплення вантажів; в) Правила перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України (далі - Правила перевезень пасажирів); г) інші нормативні документи (ст. 5 Статуту залізниць України).

Згідно зі ст. 924 ЦК України, перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не зміг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Відповідно до ст. 23 Закону України "Про залізничний транспорт" перевізники несуть відповідальність за зберігання вантажу, багажу, вантажобагажу з моменту його прийняття і до видачі одержувачу, а також за дотримання терміну їх доставки в межах, визначених Статутом залізниць України. За незбереження (втрату, нестачу, псування, пошкодження) прийнятого до перевезень вантажу, багажу, вантажобагажу перевізники несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з незалежних від них причин.

Як вбачається із матеріалів справи, у травні-червні 2020 року АТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" здійснило відправлення вагонів: №55113484, №52298338, №52227410, №56377179, №52225471, №56541162, №61033445, №59114132, №57583734, №56251028, №52345816, №62976881, №54729744, №56473242, які перебували в оренді у ТОВ "РЕЙЛ ЛОДЖИСТІКС" на підставі договорів оренди залізничного рухомого складу №2-29/09-17 від 28.09.2017, № 2/2018/4/4 від 20.02.2018, № 1-339/04-20 від 06.04.2020 та №2-37/11-17 від 15.11.2017, що підтверджується вищезазначеними накладними.

Умовами ст. 8 Статуту передбачено, що перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти залізницями провадиться у вагонах парку залізниць або орендованих у залізниць, а також у власних вагонах, що належать підприємствам, організаціям, установам, громадянам - суб`єктам підприємницької діяльності, в тому числі розташованим за межами України. Вагони, призначені для перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, повинні відповідати вимогам Правил технічної експлуатації залізниць України та санітарно-гігієнічним і протиепідемічним нормам і правилам.

За приписами п. 1.2. Правил експлуатації власних вантажних вагонів, затверджених Наказом Міністерства інфраструктури України від 29.01.2015 № 17 (далі - Правила), власні вантажні вагони - вантажні вагони, які мають загальномережеву нумерацію, що нанесена на вагони відповідно до альбому-довідника 632-2011 ПКТБ ЦВ "Знаки и надписи на вагонах грузового парка колеи 1520 мм", затвердженого Радою із залізничного транспорту держав-учасниць СНД 25 квітня 2001 року (далі - Знаки і написи), та мають ознаку в АБД ПВ "власний вагон".

Згідно з п. 3.4. Правил, власні вантажні вагони, що виходять на колії загального користування, за конструкцією, строком служби, періодом проведення планових видів ремонту і технічним станом повинні відповідати всім вимогам, які встановлюються до вагонів інвентарного парку залізниць, включаючи спеціалізований рухомий склад, та мати відомості про комплектацію вагона.

Відповідно до п. 4.1. вказаних Правил, випуск власних вантажних вагонів на колії загального користування допускається після відповідного огляду їх технічного стану працівниками вагонного господарства, а для перевезення небезпечного вантажу в спеціалізованих вагонах - при пред`явленні відправником вантажу працівникам станцій і вагонного господарства свідоцтва про технічний стан вагона, що гарантує безпеку перевезення цього вантажу. Номер свідоцтва і результати огляду технічного стану вагонів працівник вагонного господарства записує в книзі пред`явлення вагонів вантажного парку до технічного обслуговування (форма ВУ-14).

Суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів відповідно до ст. 76, 77 ГПК України на підтвердження невідповідності технічного стану вагонів №55113484, №52298338, №52227410, №56377179, №52225471, №56541162, №61033445, №59114132, №57583734, №56251028, №52345816, №62976881, №56473242 при прийнятті їх відповідачем до перевезення.

Обставини допуску вищевказаних вагонів до руху залізничними коліями у технічно справному стані не спростовується також самим відповідачем.

Відповідно до п. 6.2.7. Інструкції з експлуатації гальм рухомого складу на залізницях України, затверджена наказом Укрзалізниці № 264-Ц від 28.10.1997 (зі змінами та доповненнями згідно наказом № 312-Ц від 07.06.2001) забороняється ставити в состав поїзда вагони, гальмів не обладнання яких має хоча б одну з наступних несправностей: несправні повітророзподільники, електроповітророзподільники, електричний ланцюг ЕПГ (у пасажирському поїзді), авторежим, кінцевий або роз`єднувальний кран, випускний клапан, гальмівний циліндр, резервуар, робоча камера.

Згідно з п. 6.2.1 зазначеної інструкції при технічному обслуговуванні вагонів слід перевіряти дію автогальм на чутливість до гальмування і відпускання. Повітророзподільники й електроповітророзподільники, що працюють незадовільно, замінити справними.

Як встановлено судом, під час здійснення перевезення на вагонах було виявлено розобладнання (розукомплектування), про що складені відповідні повідомлення форми ВУ-23М та дефектні відомості форми ВУ-22.

Згідно з пп. 20, 21 Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999 № 113 (далі - Правила користування вагонами і контейнерами), пошкодження вантажного вагона - це порушення справного стану вагона або його складових частин унаслідок зовнішніх впливів, що перевищують рівні, установлені ГОСТ 22235-76, а також унесення змін у конструкції вагонів, заварювання дверей, люків, знімання бортів платформ, дверей напіввагонів, знімного устаткування вагонів тощо, свердління (пробивання, пропалювання) отворів для кріплення вантажів у деталях вагонів, а також кріплення до них вантажів за допомогою зварювання без дозволу залізниці.

Ремонт пошкодженого вагона здійснюється на підприємстві, що має право на виконання таких робіт, або на найближчому до місця пошкодження вагоноремонтному підприємстві. Перелік таких підприємств оприлюднюється у товарних конторах станцій обслуговування.

На виконання вищезазначених Правил користування вагонами і контейнерами, у зв`язку з розукомплектуванням вказаних вагонів, їх було відправлено до Структурних підрозділів АТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ": Експлуатаційне ремонтне вагонне депо Батуринська №1, Вагонне депо Кам`янське, Вагонне депо Запоріжжя-Ліке, Покровське вагонне депо, Експлуатаційне вагонне депо Куп`янське, що підтверджується повідомленнями про приймання вантажних вагонів із ТОв-2(4) форми ВУ-36М.

Для організації та виконання ремонту зазначених вагонів, позивач звернувся до ТОВ "КАРГОРЕМТРАНС", з яким у нього було укладено договір надання послуг з організації ремонту вагонів № ТО-01/2020 від 02.01.2020, на підставі якого сторонами були підписані відповідні Акти здачі приймання робіт (надання послуг): № 308 від 31.05.2020; № 364 від 30.06.2020; № 456 від 31 серпня 2020; № 416 від 31 липня 2020.

Так, відповідно до вищевказаних Актів загальна сума виконаних робіт (надання послуг) по розукомплектованих вагонах: №55113484, №52298338, №52227410, №56377179, №52225471, №56541162, №61033445, №59114132, №57583734, №56251028, №52345816, №62976881, №54729744, №56473242 склала 198 268,66 грн.

Понесення позивачем витрат з оплати послуг з організації ремонту вагонів за Актами здачі приймання робіт (надання послуг) підтверджується платіжними дорученнями: № 9824.1 від 18 серпня 2020 p.; № 9829 від 20 серпня 2020 p.; № 10145 від 24 вересня 2020 р.

Відповідно до п. 22 Правила користування вагонами і контейнерами, сума збитків за пошкодження вагона складається з: витрат на транспортування пошкодженого вагона від місця пошкодження до місця його ремонту в розмірі провізної плати, визначеної відповідно до Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом України, затвердженого наказом Міністерства транспорту України від 15.11.1999 № 551, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.12.1999 за № 828/4121, з урахуванням коригувальних коефіцієнтів, що діють на момент транспортування; вартості ремонту пошкодженого вагона з урахуванням вартості втрачених та (або) пошкоджених частин; витрат на перевантаження вантажу з пошкодженого вагона, якщо його неможливо відремонтувати в навантаженому стані, які визначаються за калькуляцією вартості робіт, що надається разом з розрахунком збитків; плати за користування вагоном за нормативний час перебування пошкодженого вагона в деповському, капітальному ремонті або технічному обслуговуванні з відчепленням (додаток 9), визначеної за ставками плати за користування вагонами згідно з пунктом 14 цих Правил.

Отже, збитки, заявлені позивачем, складаються з витрат на організацію проведення ремонтних робіт розобладнанних (розукомплектованих) вагонів та витрат у вигляді сплаченої орендної плати за час неможливості користування орендованими вагонами.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Частиною першою ст. 224 ГК України передбачено, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

В силу частини першої ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (частина друга ст. 22 ЦК України).

Частиною третьою ст. 22 ЦК України передбачено, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відшкодування збитків у сфері господарювання передбачено главою 25 ГК України. Зокрема, відповідно до ст. 224 ГК України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Разом з цим, згідно зі ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Проте, позивачу потрібно довести суду факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків та докази невиконання зобов`язань та причинно-наслідковий зв`язок між невиконанням зобов`язань та заподіяними збитками.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань та/або відшкодування позадоговірної шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Суд зазначає, що саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. При цьому, важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Відповідно до частин першої та другої ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02.06.2010 № 6-469св10).

Як встановлено у п. 19 Правил експлуатації власних вантажних вагонів, затверджених Наказом Міністерства інфраструктури України від 29.01.2015 № 17, підставою для пред`явлення вантажовідправникам, вантажоодержувачам, власникам під`їзних колій, портам, підприємствам і організаціям, винним у пошкодженні вантажних вагонів (далі - винна сторона), претензій щодо відшкодування збитків є акт про пошкодження вагона форми ВУ-25 або ВУ-25М (у разі машинної обробки актів) і акт загальної форми ГУ-23 (додаток 6), які складаються відповідно до Правил складання актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002 № 334, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 08.07.2002 за № 567/6855.

Водночас, суд вважає за необхідне зазначити, що позивачем долучено до матеріалів позовної заяви повідомлення форми ВУ-23М, в яких зазначено час та місце виявлення пошкодження, акти форми ВУ-22, дефектні відомості в яких зазначаються необхідні роботи та запчастини та акт форми ВУ-36М, в яких зазначено час закінчення ремонту, що є належними та допустимими доказами факту виявлення пошкоджень вагонів.

Матеріали справи не містять доказів звільнення відповідача від обов`язку відшкодувати збитки, завдані позивачеві через те, що залізниця не забезпечила схоронності вагонів, адже такий обов`язок випливає з приписів абз. 2 п. 126 Статуту залізниць України, в якій йдеться про встановлену законодавством відповідальність залізниці за незбереження приватних вагонів (майна іншої особи) під час їх використання (перевезення), відтак статус такого майна (вантаж чи порожні вагони) не мають істотного значення для встановлення складу цивільного правопорушення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.01.2020 у справі № 910/5827/19.

Суд зазначає, що факт розукомплектування (розобладнання) спірних вагонів, підтверджується актами загальної форми ВУ-23М, ВУ-22 та ВУ-36М.

При цьому, суд звертає увагу, що факт розукомплектування (розобладнання) вагонів: №55113484, №52298338, №52227410, №56377179, №52225471, №56541162, №61033445, №59114132, №57583734, №56251028, №52345816, №62976881, №56473242 не заперечується відповідачем.

Поряд з цим, судом прийнято заперечення відповідача щодо вагону №54729744. Так, з наявної у матеріалах справи залізничної накладної №49225535 вбачається, що вагон №54729744 від самого початку направлявся на ремонт (Графа 20 залізничної накладної), що спростовує твердження позивача про виявлення пошкодження саме під час перевезення відповідачем за вказаною залізничною накладною.

Як зазначено у п. 11 оглядового листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання судової практики застосування Статуту залізниць України, інших норм транспортного законодавства" від 29.11.2007 № 01-8/91, порожні приватні власні вагони, які перевозяться залізницею за повними перевізними документами зі сплатою провізної плати, мають статус "вантажу", і якими залізниця не має права розпоряджатись на свій розсуд, як вона розпоряджається вагонами загального парку залізниць, а зобов`язана доставити ці власні порожні вагони на станцію призначення у цілості та збереженості і видати їх одержувачу, зазначеному в накладній. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 23.03.2017 № 904/4195/16, від 17.01.2017 № 904/3013/16.

Згідно з частиною першою ст. 12 Закону України "Про залізничний транспорт", підприємства залізничного транспорту загального користування забезпечують збереження вантажів, багажу та вантажобагажу на шляху слідування та на залізничних станціях згідно з чинним законодавством України.

Статтею ст. 23 Закону України "Про залізничний транспорт" встановлено, що перевізники несуть відповідальність за зберігання вантажу, багажу, вантажобагажу з моменту його прийняття і до видачі одержувачу, а також за дотримання терміну їх доставки в межах, визначених Статутом залізниць України. За незбереження (втрату, нестачу, псування, пошкодження) прийнятого до перевезень вантажу, багажу, вантажобагажу перевізники несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з незалежних від них причин.

За приписами п. 110 Статуту залізниць України, залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу або передачі згідно з Правилами іншому підприємству.

Відповідно до п. 113 Статуту залізниць України за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезення вантажу, багажу, вантажобагажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин.

Отже, чинне законодавство у позадоговірних (деліктних) правовідносинах встановлює презумпцію вини залізниці у разі пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо залізницею не буде доведено інше. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20.02.2020 у справі № 910/313/19.

Разом з тим системний аналіз наведених норм цивільного законодавства свідчить, що для застосування такої міри відповідальності як відшкодування позадоговірної шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, шкода, причинний зв`язок між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою кредитора, вина заподіювача.

Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Відповідно до частини третьої ст. 314 ГК України за шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, а саме, у разі втрати або недостачі вантажу, перевізник відповідає в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає.

Положеннями Статуту визначено, що залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, зокрема, за втрату чи недостачу - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі (частина перша ст. 114 Статуту).

Згідно з п. 2 ст. 126 Статуту, за пошкодження залізницею вагонів або контейнерів, що належать підприємствам, залізниця несе матеріальну відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме протиправної бездіяльності відповідача, що виявилась у незабезпеченні збереженості належного позивачу майна (вагонів), завданої шкоди - пошкодження складових частин вагонів, та причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою.

При цьому відповідачем в свою чергу не доведено суду належними та допустимими доказами, що пошкодження вагонів під час їх перевезення залізницею сталось не з вини відповідача.

Таким чином, позовні вимоги щодо відшкодування відповідачем збитків у вигляді витрат, понесених позивачем на організацію ремонту розкомплектованих (розобладненних) вагонів підлягає частковому задоволенню у розмірі 178 866,27 грн.

Що стосується заявлених до стягнення збитків у вигляді сплаченої орендної плати за час неможливості користування орендованими вагонами, у зв`язку з находженням останніх у ремонті, слід зазначити наступне.

За змістом ст. 22 ЦК, особа, якій завдано збитків у наслідок порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є наслідком порушення зобов`язання. За таких обставин, можливість використовувати відшкодування збитків як засіб захисту порушених прав виникає у юридичних осіб із самого факту невиконання обов`язку, порушення цивільних прав.

Таким чином, позивач повинен довести факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків та докази невиконання зобов`язань та причинно-наслідковий зв`язок між невиконанням зобов`язань та заподіяними збитками. При визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов`язань для підприємства.

Судом встановлено, що в даному випадку наявна вина відповідача, яка полягає в не забезпечені схоронності орендованих позивачем вагонів, що призвело до розукомплектування останніх та, як наслідок, ремонт вагонів, а збитки полягають в сплаті позивачем (орендодавцям) вартості оренди вагонів за час перебування останніх в ремонті, причинно-наслідковий зв`язок характеризується тим, що у випадку виконання відповідачем свого обов`язку та забезпечення схоронності вагонів, позивач сплачував би оренду плату за час фактичного користування ними в своїй господарській діяльності, як це передбачено договорами оренди, а не простою в ремонтних депо відповідача.

З позовної заяви вбачається, що позивач нараховує витрати у вигляді сплаченої орендної плати, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями, зокрема, за вагонами: №55113484, №52298338, №52227410, №56377179, №52225471, №56541162, №61033445, №59114132, №57583734, №56251028, №52345816, №62976881, №54729744, №56473242 на загальну суму 20 430,00 грн.

Разом з цим, судом встановлено, що із розрахунку представника позивача оплата орендної плати за користування вагоном №52298338 складає 684 грн (3 дні х 228 грн (розмір орендної плати за добу згідно договору оренди)), за користуваня вагоном №52227410 - 912,00 грн (4 дні х 228 грн).

Проте, суд не може погодитись із вказаними поясненнями та розрахунками представника позивача, виходячи з наступного.

Згідно дефектних відомостей форми ВУ-23 та повідомлень форми ВУ-36М, вагон №52298338 знаходився у ремонті в період з 02.06.2020 по 03.06.2020, у зв`язку з чим оренда плата нараховується за 2 дні та становить 456,00 грн. Вагон №52227410 знаходився у ремонті в період з 03.06.2020 по 05.06.2020, у зв`язку з чим оренда плата нараховується за 3 дні та становить 684,00 грн.

Приймаючи до уваги викладене, а також враховуючи, що відповідач не несе відповідальності за вагон №54729744, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача збитків у вигляді сплаченої орендної плати за час неможливості користування орендованими вагонами в період їх перебування у ремонті підлягають частковому задоволенню у розмірі документально підтверджених збитків, понесених відповідачем на оплату орендної плати у розмірі 18 378,00 грн.

Частиною першою ст. 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини першої ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

У зазначеному аспекті слід зазначити, що за результатом оцінки наданих сторонами доказів, цілком вірогідним є факт завдання позивачу збитків, внаслідок незабезпечення схоронності (збереження) майна (вагонів) при перевезенні залізничним транспортом.

Позаяк, відповідач під час розгляду справи не надав суду належних, допустимих та більш вірогідних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги, а доводи викладені у відзиві на позовну заяву спростовуються вищевикладеним.

При цьому, суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, № 303-A, п. 29). Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

З огляду на вищезазначене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог у розмірі 197 244,27 грн.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору у разі часткового задоволення позову покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 129, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Тверська, 5, ідентифікацій код 40075815) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Рейл Лоджистік" (03150, м. Київ, вул. Ділова, буд. 5, корп. 2, ідентифікацій код 40637393) збитки у розмірі 197 244 грн 27 коп. та судовий збір у розмірі 2 958 грн 66 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 17.01.2022

Суддя Л. Г. Пукшин