УХВАЛА

11 січня 2022 року

м. Київ

cправа № 910/10884/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Губенко Н. М. - головуючий, Бакуліна С. В., Баранець О. М.,

за участю секретаря судового засідання - Натаріної О.О.,

представників учасників справи:

позивача - Лисенко В.О.,

відповідача - Василевська О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду міста Києва

у складі судді Балаца С. В.

від 18.01.2021 та

на постанову Північного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Скрипка І. М., Михальська Ю. Б., Тищенко А. І.

від 01.07.2021

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "КИЇВОБЛГАЗ ЗБУТ"

про стягнення 111 864 880,05 грн,

Відповідно до частини 2 статті 216 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 30.11.2021 оголошувалась перерва до 14.12.2021, в судовому засіданні 14.12.2021 оголошувалась перерва до 11.01.2022.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "КИЇВОБЛГАЗ ЗБУТ" про стягнення 111 864 880,05 грн, з яких: пеня у розмірі 51 340 488,45 грн, 3 % річних у розмірі 13 547 678,26 грн та інфляційні втрати у розмірі 46 976 713,34 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням строку виконання грошового зобов`язання за договором купівлі-продажу природного газу № 17-220-Н від 12.04.2017.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.01.2021 у справі № 910/10884/18, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції мотивовані тим, що:

- між позивачем, як продавцем, та відповідачем, як покупцем, укладено договір купівлі-продажу природного газу від 12.04.2017 № 17-220-Н, відповідно до умов якого позивач зобов`язується передати відповідачу у 2017 - 2018 роках природний газ, а відповідач зобов`язується прийняти та оплатити його на умовах договору (пункт 1.1 договору);

- позивач, на виконання своїх зобов`язань за договором, передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 886 836 368,92 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу;

- пунктом 1.2 договору визначено, що природний газ, що передається за цим договором, використовується відповідачем виключно для постачання побутовим споживачам;

- положеннями пункту 6.1 договору передбачено, що оплата за природний газ здійснюється відповідачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця купівлі-продажу природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ, крім фактично переданого природного газу, визначеного абзацом третім цього пункту, здійснюється до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу. Остаточний розрахунок з оплати вартості придбаного природного газу на суму наданих побутовим споживачам пільг, субсидій та компенсацій проводиться за процедурою, визначеною Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 і має бути здійснений протягом 90 днів з 1 числа місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу. У разі, якщо позивач протягом 5 робочих днів з дати надходження спільного протокольного рішення не підпише його, зазначений строк оплати вартості природного газу продовжується на кількість дів, що дорівнює кількості днів, які перевищують цей 5 денний строк. Вартість фактично переданого природного газу, яка підлягає сплаті грошовими коштами за процедурою, передбаченою абзацом третім цього пункту, визначається на підставі актів звіряння розрахунків (в тому числі, коригуючи актів) за відповідний місяць, підписаних відповідачем та розпорядником коштів місцевого бюджету, оригінали яких надаються позивачем відповідачу до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу. У разі ненадання відповідачем позивачу до 25 числа (включно) передбачених в абзаці четвертому цього пункту актів звіряння розрахунків за відповідний місяць, остаточний розрахунок за весь фактично переданий у відповідному місяці купівлі-продажу природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу. Відповідач зберігає за собою право надати акт звіряння розрахунків, передбачений в абзаці четвертому цього пункту до закінчення 90 (дев`яностого) дня, що відраховується з 1 числа місяця, що настає за місяцем в якому була здійснена купівля-продаж природного газу. При цьому, у випадку, якщо відповідач надасть позивачу, передбачений абзацом четвертим цього пункту, акт звіряння пізніше 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу, але до закінчення 90 днів, що відраховується з 1 числа місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу, то розрахунок за придбаний відповідачем газ, в частині суми зазначеної в такому акті звіряння, буде здійснюватися в порядку, передбаченому абзацом третім цього пункту, але з такими особливостями. З дати надання позивачу відповідачем зазначеного вище акту звіряння, припиняється нарахування позивачем неустойки, 3 % річних, а також інфляційних збитків на суму, зазначену в такому акті звіряння, на період з дати надання акту звіряння позивачу і до закінчення 90 днів що відраховуються з 1 числа місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу. Остаточний розрахунок за придбаний відповідачем природний газ в частині, що підлягає оплаті за процедурою, передбаченою Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20, має бути здійснений до закінчення 90 (дев`яностого) дня, що відраховується з 1 числа місяця, що настає за місяцем в якому була здійснена купівля-продаж природного газу, за виключенням випадків, коли позивач протягом 5 робочих днів з дати надходження спільного протокольного рішення не підпише його то зазначений строк оплати вартості природного газу продовжується на кількість днів, що дорівнює кількості днів, які перевищують цей 5 денний строк. Відповідач може ініціювати проведення розрахунку за придбаний природний газ за процедурою передбаченою Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 і після спливу 90 денного строку, передбаченого абзацом 3 цього пункту. Сторони погодили, що підписання спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 не змінює строків та умов розрахунків за цим договором, за виключенням випадків, коли позивач протягом 5 робочих днів з дати надходження спільного протокольного рішення не підпише його то зазначений строк оплати вартості природного газу продовжується на кількість днів, що дорівнює кількості днів які перевищують цей 5 денний строк;

- положеннями пункту 7.2 договору, передбачено, що у разі невиконання відповідачем пункту 6.1 договору, він зобов`язується сплатити позивачу, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день його прострочення;

- між сторонами спору укладено спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу за рахунок коштів загального фонду державного бюджету від 26.12.2017 № 4689 на загальну суму 866 362 000,00 грн, з яких: 836 362 000,00 грн за укладеним між сторонами спору договором на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2015 № 20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій". Решта коштів в сумі 30 000 000,00 грн - за договором від 28.10.2016 № 16-421-Н;

- підписанням спільних протокольних рішень сторони погодили інший порядок розрахунків, ніж передбачений в договорі (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.05.2019 у справі № 924/296/18);

- для нарахування пені на підставі пункту 7.2 договору № 16-411-Н, 3 % річних та інфляційних втрат на підставі статті 625 Цивільного кодексу України необхідно, щоб відповідач здійснив оплату отриманих коштів поза межами порядку і строків, визначених спільними протокольними рішеннями;

- приймаючи до уваги те, що спільним протокольним рішенням від 26.12.2017 № 4689 сторони погодили інший порядок здійснення розрахунків, за укладеним між сторонами спору договором, зокрема, на суму 836 362 000,00 грн, відповідальність за порушення грошових зобов`язань на таку суму підставі статті 230 Господарського кодексу України та статті 625 Цивільного кодексу України до відповідача застосована бути не може;

- також позивачем здійснено нарахування пені, 3 % річних та інфляційних втрат на решту суми поставленого природного газу за договором в розмірі 50 474 368,92 грн. Судами встановлено, що оплата поставленого природного газу здійснена наступним чином: частина коштів в сумі 410 407 386,01 грн - сплачена відповідно до Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256; частина коштів в сумі 476 428 982,91 грн

- сплачена за алгоритмом розподілу з поточного рахунку зі спеціальним режимом використання. При цьому, в платіжних дорученнях при сплаті суми 410 407 386,01 грн відсутній період реалізації природного газу. Водночас, відповідно до актів приймання-передачі за договором, обсяг природного газу є суцільним без розмежування категорій споживачів природного газу, способів обліку такого природного газу (лічильники чи норми споживання) та джерел оплати;

- приймаючи до уваги те, що ключовим фактором для застосування до відповідача відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за договором у вигляді стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат є визначення виникнення права вимоги на прострочену суму заборгованості та враховуючи здійснення частини оплат в сумі 410 407 386,01 грн без зазначення періоду виникнення зобов`язання, об`єктивно є неможливим встановлення моменту настання права вимоги за іншою частиною сплаченої суми в розмірі 476 428 982,91 грн, яка сплачена за алгоритмом розподілу з поточного рахунку зі спеціальним режимом використання;

- таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача пені, 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих позивачем на решту суми заборгованості за договором в розмірі 50 474 368,92 грн задоволенню не підлягають, приймаючи до уваги вказані вище особливості здійснення оплат за договором, що не дає можливості встановити момент виникнення права вимоги на таку прострочену суму заборгованості.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи касаційної скарги. Доводи інших учасників справи

У касаційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 у даній справі, та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Скаржник у якості підстав касаційного оскарження судових рішень зазначив пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме: застосування приписів постанов Кабінету Міністрів України № 256 від 04.03.2002 та № 296 від 26.04.2017, частини 2 статті 11, статей 74, 76, 77, 86, 236 та 238 Господарського процесуального кодексу України без урахування висновків щодо застосування наведених норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 910/3657/18, від 31.05.2019 у справі № 924/296/18, від 22.11.2019 у справі № 916/2286/18 та від 15.06.2021 у справі № 920/504/18.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить відмовити у її задоволенні, та залишити без змін рішення судів попередніх інстанцій.

Крім того, відповідачем подано клопотання про закриття касаційного провадження та заяву про долучення документів в доповнення до клопотання про закриття касаційного провадження.

4. Позиція Верховного Суду

Імперативними приписами частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України чітко встановлено межі перегляду справи судом касаційної інстанції, а саме: суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційне провадження у справі відкрито згідно з пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, який визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень цієї норми касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Визначення подібності правовідносин міститься у правових висновках, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27 березня 2020 року у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин та об`єкт (предмет).

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/17, пункт 40 постанови від 25 квітня 2018 року у справі №910/24257/16). Такі ж висновки були викладені у постановах Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 910/8956/15 та від 13 вересня 2017 року у справі № 923/682/16.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15ц).

Проаналізувавши висновки, що викладені у постановах Верховного Суду, на які посилається позивач у касаційній скарзі, Суд вважає, що вони стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у цій справі, з огляду на наступне:

- у постанові від 12.03.2019 у справі № 910/3657/18 Верховний Суд дійшов висновку про наявність правових підстав для скасування судових рішень та передачі справи на новий розгляд, оскільки господарські суди не надали оцінки всім аргументам Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", зокрема, щодо використання асигнувань, отриманих у 2018 році згідно з Порядком №256, з метою погашення боргу перед постачальником;

- у постанові від 22.11.2019 у справі № 916/2286/18 Верховний Суд зазначив, що суди попередніх інстанцій обмежилися посиланням на застосування до спірних правовідносин положень Порядку № 256, згідно з яким, як зауважили суди, змінено умови договору у частині порядку та строків розрахунку за природний газ, і не навели правового обґрунтування такого висновку із зазначенням відповідної норми та встановлених відповідних обставин справи. Крім цього, суд касаційної інстанції зазначив, що господарські суди не спростували доводів Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" стосовно застосування положень Порядку № 256 у цих справах. Наведені обставини, серед іншого, стали підставою для скасування оскаржуваних судових рішень та передачі справи на новий розгляд;

- у постанові від 15.06.2021 у справі № 920/504/18 Верховний Суд дійшов висновку про наявність правових підстав для скасування судових рішень та передачі справи на новий розгляд, з огляду на необхідність встановлення порядку сплати коштів на суму 55 000 000,00 грн, сплачену згідно з платіжним дорученням від 30.01.2018 № 3, а саме встановлення чи на підставі спільного протокольного рішення чи ні вона була сплачена;

Отже, Верховний Суд ухвалюючи постанови від 12.03.2019 у справі №910/3657/18, від 22.11.2019 у справі №916/2286/18, та від 15.06.2021 у справі № 920/504/18 дійшов відповідних висновків не у зв`язку з неоднаковим застосуванням норм права на які посилається позивач, а у зв`язку з наявністю різних обставин у вказаних справах, що формують зміст правовідносин та їх різної оцінки судами у кожному конкретному випадку. Крім цього, у зазначених справах Верховний Суд скасував рішення попередніх судових інстанцій з передачею справ на новий розгляд, що не означає остаточного вирішення справи, а отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду у справі (такий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі № 922/3693/18).

Наведене підтверджується ухвалою Верховного Суду про закриття касаційного провадження від 06.08.2020 у справі № 910/3657/18, в якій зазначено, що відсутні підстави вважати, що висновки апеляційного господарського суду у справі № 910/3657/18 прийняті без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених, зокрема у постанові Верховного Суду від 05.03.2019 у цій справі (№910/3657/18), оскільки за результатами нового розгляду справи, фактично-доказова база в ній істотно змінилася, адже й сам новий розгляд став наслідком недостатнього дослідження в ній судами обставин і доказів зі справи, а така зміна, у свою чергу, вплинула на правові висновки в ній.

З цих же підстав, переглядаючи рішення судів попередніх інстанцій після нового розгляду Верховним Судом закрито касаційне провадження за скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" у справі №916/2286/18.

Щодо посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 31.05.2019 у справі № 924/296/18, то суд касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що зі змісту оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції від 01.07.2021 у цій справі вбачається, що судом апеляційної інстанції при прийнятті згаданої постанови враховані висновки Верховного Суду, викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.05.2019 у справі № 924/296/18, та у оскаржуваній постанові суду апеляційної інстанції міститься посилання на постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.05.2019 у справі № 924/296/18. Тобто, приймаючи постанову від 01.07.2021 у цій справі, суд апеляційної інстанції переглянув рішення місцевого господарського суду відповідно до висновків щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.05.2019 у справі № 924/296/18.

З огляду на зазначене, доводи скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій при розгляді справи № 910/10884/18 відповідних висновків Верховного Суду, викладених в постановах від 12.03.2019 у справі № 910/3657/18, від 31.05.2019 у справі № 924/296/18, від 22.11.2019 у справі № 916/2286/18 та від 15.06.2021 у справі № 920/504/18 є безпідставними.

Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.

Під час розгляду даної справи відсутні підстави для скасування та передачі справи на новий розгляд, передбачені пунктом 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України, оскільки умовою для застосування пункту 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України є висновок про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу. Проте у цій справі № 910/10884/18 заявлені скаржником підстави для касаційного оскарження судових рішень попередніх інстанцій з посиланням на пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України не знайшли підтвердження.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі № 910/10884/18 за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021.

Разом з тим, відсутні підстави для задоволення клопотання відповідача про закриття касаційного провадження на підставі пункту 4 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України, оскільки: по-перше, зміст даного клопотання зводиться до того, що у Суду були відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у цій справі; по-друге, Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі № 910/10884/18 відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому колегія суддів зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах "Ейрі проти Ірландії", п.24, Series A № 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява № 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, № 212-A, с.15, п.31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

5. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними (пункт 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України).

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі № 910/10884/18 за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021.

Керуючись статтями 234, 235, пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційне провадження у справі № 910/10884/18 за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.М. Губенко

Судді С.В. Бакуліна

О.М. Баранець