ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2022 року м. ОдесаСправа № 916/748/21
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Колоколова С.І.

суддів: Головея В.М., Разюк Г.П.

секретар судового засідання: Глущенко Т.А.

за участю представників сторін:

від позивача - не з`явився;

від відповідача - не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Наумової Олени Олександрівни

на рішення Господарського суду Одеської області від „26" липня 2021р., повний текст якого складено та підписано „03" серпня 2021р.

у справі № 916/748/21

за позовом Фізичної особи-підприємця Семери Вікторії Анатоліївни

до відповідача Фізичної особи-підприємця Наумової Олени Олександрівни

про стягнення 234456,08 грн.,

головуючий суддя - Д`яченко Т.Г.

місце ухвалення рішення: Господарський суд Одеської області

Сторони належним чином повідомлені про дату, час та місьце розгляду апеляційної скарги.

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року Фізична особа-підприємець Семера Вікторія Анатоліївна (далі ФОП Семера В.А.) звернулась до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Наумової Олени Олександрівни (далі ФОП Наумова О.О.) в якій просила, з урахуванням заяви про уточнення позовної заяви від 22.03.2021, стягнути з останньої 234456,08 грн., з яких: 189 000 грн. безпідставно набуті за рахунок позивача кошти; 29 614 грн. збитків, завданих позивачу внаслідок знецінення коштів згідно встановленого індексу інфляції за весь час безпідставного утримання коштів; 15 841,98 грн. 3% річних за користування чужими коштами; 3 516,85 грн. судогово збору за подання позовної заяви.

Позов мотивований тим, що ФОП Семерою В.А. в період з 22.03.2018 по 13.04.2019 помилково, без правових підстав та в силу неуважності перераховано ФОП Наумовій О.О. 189 000 грн. Ці обставини підтверджуються відповідними платіжними дорученнями. Проте, перевірка договірної документації та первинних документів показала, що зазначені платежі не мають обґрунтування відповідними договірними та первинними документами, ніякого товару чи послуг (послуги) від відповідача в обмін на сплачені кошти позивач не замовляв та не отримував.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 26.07.2021 року (суддя Д`яченко Т.Г.) позовну заяву Фізичної особи-підприємця Семери Вікторії Анатоліївни задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Наумової Олени Олександрівни на користь Фізичної особи-підприємця Семери Вікторії Анатоліївни суму безпідставно набутих коштів у розмірі 189000 грн. 00 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2835 грн. 00 коп. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що встановлені обставини свідчать про те, що позивачем сплачені відповідачу грошові кошти без достатньої правової підстави, а тому суд дійшов висновку про обґрунтованість і правомірність позовних вимог щодо стягнення з відповідача безпідставно отриманих грошових коштів в розмірі 189000,00 грн. в порядку статті 1212 ЦК України.

Щодо нарахованих позивачем 3% річних та інфляційних втрат, то суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вказаних вимог з огляду на відсутність можливості здійснити відповідне перенарахування, оскільки таке нарахування буде поза межами заявлених вимог позивача.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ФОП Наумова О.О. звернулась до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 26.07.2021р. та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ФОП Семері В.А. відмовити повністю.

На думку скаржника, оскаржуване рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та як наслідок незаконним, оскільки судом неповно встановлені обставини, які мають значення для справи.

Зокрема, скаржник стверджує, що між позивачем та відповідачем існували господарські відносини з приводу поставки товару, позивач сплачувала кошти апелянту за товар, а не безпідставно, та на підставі наявних у позивача рахунків, які вона отримувала особисто у руки і реквізити яких нею ж особисто вказані у призначені платежу, а поставлений скаржником позивачу товар так і знаходиться у приміщенні, де вела господарську діяльність позивач.

Крім того апелянт звернув увагу на справу №916/1202/19, яка є аналогічною даній справі.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.09.2021 року клопотання Фізичної особи-підприємця Наумової Олени Олександрівни про поновлення строку на апеляційне оскарження задоволено; поновлено Фізичній особі-підприємцю Наумовій Олені Олександрівні строк на апеляційне оскарження; зупинено дію рішення Господарського суду Одеської області від 26.07.2021 року у справі № 916/748/21; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Наумової Олени Олександрівни на рішення Господарського суду Одеської області від „26" липня 2021р. у справі № 916/748/21; призначено розгляд апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Наумової Олени Олександрівни на 11 листопада 2021 року об 11:30 год.

У відзиві на апеляційну скаргу від 11.10.2021 ФОП Семера В.А. зазначила про її безпідставність та необґрунтованість, просила залишити її без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 26.07.2021 по справі №916/748/21 залишити без змін.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.11.2021 продовжено строк розгляду справи №916/748/21 на термін, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, пов`язаних з належним повідомленням учасників справи про час та місце проведення наступного судового засідання; повідомлено учасників справи про те, що розгляд апеляційної скарги у справі №916/748/21 Фізичної особи-підприємця Наумової Олени Олександрівни відбудеться 13 січня 2022 року об 11:00 год.

У судове засідання 13.01.2022р. представники сторін не з`явились хоча про розгляд апеляційної скарги повідомлялись належним чином.

Враховуючи, що явка представників сторін не визнавалась обов`язковою, колегія суддів доходить висновку про можливість розгляду справи без участі представників сторін.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи і їх повноту, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено під час апеляційного перегляду, позивачем було перераховано на банківський рахунок відповідача грошові кошти на загальну суму 189000,00 згідно наступних платіжних доручень:

-платіжним дорученням №64 від 22.03.2018р. Фізичною особою-підприємцем Семерою Вікторією Анатоліївною було перераховано Фізичній особі-підприємцю Наумовій Олені Олександрівні грошову суму у розмірі 105 000,00грн., гроші були перераховано із призначенням платежу: «оплата по рах від 22.03.2018р.»;

-платіжним дорученням №66 від 27.03.2018р. Фізичною особою-підприємцем Семерою Вікторією Анатоліївною було перераховано Фізичній особі-підприємцю Наумовій Олені Олександрівні грошову суму у розмірі 51 000,00грн., гроші були перераховано із призначенням платежу: «оплата по рах від 27.03.2017р.»;

-платіжним дорученням №73 від 13.04.2018р. Фізичною особою-підприємцем Семерою Вікторією Анатоліївною було перераховано Фізичній особі-підприємцю Наумовій Олені Олександрівні грошову суму у розмірі 33 000,00грн., гроші були перераховано із призначенням платежу: «оплата по рах от 13.04.2018р.»;

Факт перерахування позивачем на рахунок відповідача грошових коштів у загальному розмірі 189000,00 грн. підтверджується також банківською випискою по рахунку № НОМЕР_1 АТ „Райффайзен Банк Аваль", яка наявна в матеріалах справи.

За поясненнями позивача, після перевірки договірної документації та первинних документів, виявилось, що зазначені платежі не мають обґрунтування відповідними договірними та первинними документами, ніякого товару чи послуг (послуги) від відповідача в обмін на сплачені кошти, позивач не замовляв та не отримував.

06.05.2019р. позивач звернувся до відповідача з листом б/н з проханням пояснити підстави, за якими ним було отримано від позивача зазначені кошти, надіслати документи, які б підтвердили правомірність отримання коштів, проте, як було пояснено позивачем, це прохання відповідач проігнорував.

Вимогою б/н від 05.10.2019р. позивач вимагав від відповідача повернути 289730,02грн. безпідставно набутих коштів, відшкодування збитків від знецінення коштів за індексом інфляції та 3% річних, однак, зазначену вимогу відповідач теж проігнорував, як було пояснено позивачем.

15.01.2021р. позивачем на адресу відповідача було скеровано вимогу на суму 234456,08грн. (про повернення безпідставно набутих коштів, відшкодування збитків від знецінення коштів за індексом інфляції та про сплату 3% річних), відповідно до якої позивач просив у 7-ми денний строк сплатити (повернути) грошову суму в розмірі 234456,08 грн.

Посилаючись на те, що неправомірно набуті грошові кошти відповідачем не повернуто, Позивач звернувся до суду із заявленим позовом про стягнення з відповідача помилково сплачених коштів в розмірі 267 050,05грн. на підставі ст. 1212 ЦК України, на які нараховано інфляційні втрати та відсотки за користування чужими грошовими коштами.

Позовні вимоги позивача направлено на стягнення з відповідача 234456,08 грн., з яких 189000,00 грн. безпідставно набуті кошти, 29614,10 грн. збитки, завдані внаслідок знецінення коштів згідно встановленого індексу інфляції за весь час безпідставного утримання коштів та 15841,98 грн. 3% річних за користування чужими коштами.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Стаття 15 Цивільного кодексу України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Підстава позову - це факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Така позиція грунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав; під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

За змістом положень статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення глави 83 ЦК застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Частиною 1 ст. 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 86 ГПК України).

Проаналізувавши матеріали справи, колегією суддів встановлені наступні обставини.

22 березня 2018р. Фізичною особою-підприємцем Семерою Вікторією Анатоліївною на рахунок Фізичної особи-підприємця Наумової Олени Олександрівни було перераховано грошові кошти у розмірі 105000,00 грн., відповідно до платіжного доручення №64 від 22.03.2018р., 27 березня 2018р. було перераховано грошові кошти у розмірі 51000,00 грн., відповідно до платіжного доручення №66 від 27.03.2018р. та 13 квітня 2018р. було перераховано грошові кошти у розмірі 33000,00 грн., відповідно до платіжного доручення №73 від 13.04.2018р.

За ґрунтуванням позивача, договірних відносин, у період з здійснення зазначених перерахувань, у неї з відповідачем не було, переговори щодо укладання договорів не велись, ніяких послуг чи товарів від відповідача позивачем не замовлялось та не отримувалось, рахунків від відповідача також позивачем отримано не було.

Розглядаючи дану справу та оцінюючи доводи та твердження апелянта, колегія суддів зазначає, що на підтвердження наданих пояснень та тверджень, останнім не було надано жодних доказів в підтвердження своїх посилань на те, що відповідачем здійснювалися дії щодо поставки товару позивачу.

Крім того матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б підтверджували факт передання або скерування відповідачем відповідних рахунків позивачу, дублікати яких було залучено відповідачем за час розгляду справи.

Посилання скаржника на укладення між сторонами договору в усній формі не приймаються до уваги господарським судом, адже вимогами ч.1 ст.206 ЦК України встановлено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення.

В свою чергу, відповідачем не надано доказів, які б свідчили про виконання саме ним правочину щодо поставки товару позивачу, у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які підтверджують здійснення відповідачем поставки товару на корить позивача у спірний період.

Враховуючи вищевикладені обставини та оцінивши в сукупності наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів приходить до висновку, що встановлені обставини свідчать про те, що позивачем сплачені відповідачу грошові кошти без достатньої правової підстави, а тому вимоги позивача щодо стягнення з відповідача безпідставно отриманих грошових коштів в розмірі 189000,00 грн. в порядку статті 1212 ЦК України є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у вказаній частині.

Щодо нарахованих позивачем 3% річних та інфляційних втрат, то колегія суддів погоджується з правомірним висновком місцевого суду про відмову у задоволенні вказаних вимог з огляду на відсутність можливості здійснити відповідне перенарахування, оскільки таке нарахування буде поза межами заявлених вимог позивача.

Наведені ФОП Наумовою О.О. у апеляційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення і ухвалення нового рішення, оскільки вони спростовуються встановленими у справі обставинами, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржниками норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (див. рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 п.58).

Згідно вимог ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Разом з тим, ст. 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, Південно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення Господарського суду Одеської області від 26.07.2021р. у справі №916/748/21 слід залишити без змін, а апеляційної скаргу ФОП Наумової О.О. - без задоволення.

З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст.129, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд постановив:

1.Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Наумової Олени Олександрівни залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Одеської області від 26.07.2021р. у справі №916/748/21 залишити без змін.

Відповідно до ст.284 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом 20 днів, які обчислюються у відповідності до ст.288 ГПК України.

Повний текст постанови

складено 17.01.2022р.

Головуючий суддя С.І. Колоколов

Суддя В.М. Головей

Суддя Г.П. Разюк