СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2022 року м. Харків Справа №905/835/21

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Ільїн О.В., суддя Россолов В.В.,

за участю секретаря судового засідання Ярош В.В.,

за участю представників:

позивача в режимі відеоконференції Єфременко О.О., адвокат свідоцтво КС№6537/10 від 23.03.2018 року, довіреність №14-13 від 15.01.2021 року;

відповідача Степанова О.В. (самопредставництво);

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (вх.№3923Д/1-40) на рішення Господарського суду Донецької області від 16.09.2021 року у справі №905/835/21

за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бахмут-Енергія», м.Бахмут Донецької області,

про стягнення 81748735,59 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «НАК «Нафтогаз України» звернулось до Господарського суду Донецької області з позовом до ТОВ «Бахмут-Енергія» про стягнення 81748735,59 грн, з яких: основний борг 75156539,67 грн, 3% річних 2118525,22 грн, інфляційні втрати 4473670,70 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за договором купівлі-продажу природного газу №9013/1920-ТЕ-6 від 25.09.2019 року в частині своєчасної оплати за отриманий природний газ, що стало підставою для стягнення основного боргу, нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 16.09.2021 року (повний текст складено 27.09.2021 року, суддя Устимова А.М.) у справі №905/835/21 закрито провадження щодо позовних вимог про стягнення основного боргу в сумі 15242543,64 грн.

Позовні вимоги АТ «НАК «Нафтогаз України» до ТОВ «Бахмут-Енергія» про стягнення 66506191,95 грн, з яких: основний борг 59913996,03 грн, 3% річних 2118525,22 грн, інфляційні втрати 4473670,70 грн задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Бахмут-Енергія» на користь АТ «НАК «Нафтогаз України» заборгованість в розмірі 57005996,03 грн, 3% річних 1538586,13 грн, інфляційні втрати 3348436,65 грн, судовий збір в розмірі 599575,45 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Позивач з вказаним рішенням суду першої інстанції частково не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Господарського суду Донецької області від 16.09.2021 року в частині відмови у стягненні 3% річних в сумі 579939,09 грн та 1125234,05 грн втрат від інфляції та прийняти нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги АТ «НАК «Нафтогаз України» задовольнити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що оскаржуване рішення в частині відмови у стягненні 579939,09 грн. 3% річних та 1125234,05 грн. інфляційних втрат прийнято з порушенням норм процесуального права, а саме статей: 7, 86, 236, 238 Господарського процесуального кодексу України та неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме:

а) неправильним тлумаченням ч.1 ст.3, ч.1 ст.7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення» №1730-VІІІ від 03.11.2016 року в редакції Закону України №1639;

б) незастосуванням закону, який підлягав застосуванню, а саме: ч.2 ст.3 Закону України №1730 в редакції Закону №1639, пункту 14 Порядку ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 року №93.

Скаржник вказує, що законом не передбачено автоматичного списання нарахованих сум інфляційних нарахувань, 3% річних, а відповідач не перебуває у Реєстрі теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, тобто не є учасником процедури врегулювання заборгованості відповідно до Закону №1730, а тому відсутні підстави для застосування такої процедури до відповідача та списання заборгованості, що є предметом даного спору у відповідності до процедур передбачених Законом №1730. Важливою також є та обставина, що станом на 01.06.2021 року відповідачем основний борг не погашено.

З огляд на ту обставину, що основний борг по договору №9013/1920-ТЕ-6 від 25.09.2019 року відповідачем не погашено, апелянт наполягає, що підстав для списання нарахованих неустойки, інфляційних нарахувань, відсотків річних немає.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 22.12.2021 року відкрито апеляційне провадження за скаргою позивача; встановлено строк на протязі якого відповідач має право подати відзив на апеляційну скаргу, а також встановлено строк на протязі якого учасники справи мають право подати до суду клопотання, заяви, документи та докази в обґрунтування своєї позиції по справі; справу призначено до розгляду в судове засідання і роз`яснено шляхи реалізації такого права.

29.12.2021 року від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№15201), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні 19.01.2022 року представник позивача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги і наполягав на її задоволенні. Представник відповідача проти позиції апелянта заперечував з підстав викладених у відзиві.

У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконати її обов`язок.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Згідно ч.7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, 25.09.2019 року між АТ «НАК «Нафтогаз України» (постачальник, позивач у справі) та ТОВ «Бахмут-Енергія» (споживач, відповідач у справі) укладено договір постачання природного газу №9013/1920-ТЕ-6, за умовами п.1.1. якого постачальник зобов`язався поставити споживачу природний газ, а споживач зобов`язався прийняти його та оплатити на умовах цього договору.

Згідно п.1.2 договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Строк дії договору визначений сторонами у п.11.1 договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою і діє в частині постачання природного газу до 30 квітня 2020 (включно), а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Згідно п. 10.3 договору сторони погодили такий порядок внесення змін до цього договору: усі зміни і доповнення до цього договору оформлюються письмово у формі додаткової угоди про внесення змін до цього договору та підписуються уповноваженими представниками сторін, крім випадків, зазначених в п.п. 10.4 та 10.5 цього договору.

Сторонами договору підписані додаткові угоди:

- №1 від 28.10.2019 року, якою вилучені з тексту договору п.3.13, п.5.7 пп.8 п.6.2, пп.4 п.6.3, викладено п.3.12 в новій редакції, встановлено, що пп.9 п.6.2 договору слід вважати пп. 8 п.6.2 договору, доповнено п.4.2 договору пп.4.2.1;

- №2 від 20.11.2019 року, якою п.4.2 доповнено пп.4.2.2;

- №3 від 09.12.2019, якою п.4.2 доповнено пп.4.2.3;

- №4 від 20.12.2019 року, якою вилучено з п.4.1 слова «з урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України від 03.04.2019 №293 (зі змінами)», п.4.2 доповнено пп.4.2.4;

- №5 від 28.01.2020 року, якою з 01.01.2020 п.4.1, п.4.2, п.7.2 викладені у новій редакції;

- №6 від 24.02.2020 року, якою з 01.02.2020 п.4.2 розділу 4 викладені у новій редакції;

- №7 від 23.03.2020 року, якою з 01.03.2020 п.4.2 викладено в новій редакції;

- №8 від 23.04.2020 року, якою призупинено дію п.3.3, п.3.4 на період дії карантину, з 01.04.2020 п.4.2 викладено в новій редакції.

Договір №9013/1920-ТЕ-6 та додаткові угоди до нього підписані уповноваженими представниками сторін без зауважень та заперечень, скріплені відтисками печаток підприємств.

Загальна вартість цього договору дорівнює вартості фактично використаного а цим договором природного газу з урахуванням вартості послуг на його транспортування (п.4.4 договору).

Пунктом 2.1 договору встановлено, що постачальник передає споживачу у жовтні 2019 - квітні 2020 року замовлений споживачем обсяг (об`єм) природного газу у кількості 19063,2 тис.куб.метрів, з наведенням узгодженого обсягу по місяцям. Постачальник передає споживачу у загальному потоці природний газ власного видобутку та/або імпортований газ (за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезений на митну територію України Акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України») - у внутрішній точці виходу з газотранспортної системи.

Право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу право власності на природний газ споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ. (п.3.1 договору).

Порядок приймання-передачі газу узгоджено сторонами у п.3.8 договору, а саме встановлено, що факт приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання-передачі газу. Споживач в акті приймання-передачі природного газу, зазначає виключно той обсяг, який відповідає обсягом газу, які були використані споживачем в той період (періоди), коли споживач був включений до Реєстру постачальника, що підтверджується споживачем в акті приймання-передачі газу. В акті приймання-передачі природного газу, ціна на природний газ має відповідати ціні, зазначеній в прейскуранті на відповідний період, також має бути врахований тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи (розділ 4 цього договору).

У п.3.9 договору узгоджено, що споживач зобов`язується надати постачальнику не пізніше 7 числі) місяця, наступного за розрахунковим періодом:

- копію акту про надання послуг з розподілу природного газу за розрахунковий період, складеного між споживачем та оператором ГРМ (для споживачів, об`єкти яких приєднані до газорозподільних мереж) (п.п.3.9.1 договору);

- інформацію за підписом уповноваженої особи споживача стосовно обсягів природного газу, використаних виключно а періоді (періодах) розрахункового періоду, коли він був включений до Реєстру споживачів постачальника (відповідно до пункт 3.8 цього договору), з розбивкою цих обсягів природного газу, за категоріями використання газу (утому числі згідно з цим договором). Цю розбивку споживач розраховує самостійно, несе повну відповідальність за достовірність наданої інформації. Зазначена інформація не підлягає перевірці з боку постачальника і приймається постачальником як підтвердження фактично використаних споживачем обсягів газу в розрахунковому періоді (п.п.3.9.2 договору);

- підписані споживачем два примірники акта приймання-передачі природного газу, де зазначаються фактичні обсяги використаного у розрахунковому періоді природного газу згідно з договором і з урахуванням пункту 3.8 цього договору, його фактична ціна та вартість.

При цьому, за умовами п.3.10 постачальник не пізніше 10 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом повертає споживачу один примірник оригіналу акта приймання-передачі природного газу, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою. У разі не підписання постачальником акта приймання-передачі природного газу постачальник письмово повідомляє споживача про причини такого не підписання акта.

У відповідності з п. 3.11 договору споживач підтверджує, що підписаний сторонами акт приймання-передачі газу за розрахунковий період свідчить про повне виконання постачальником своїх зобов`язань за цим договором в частині постачання природного газу у відповідному розрахунковому періоді.

Відповідно до пункту 4.4. договору загальна вартість цього договору дорівнює вартості фактично використаного за цим договором природного газу з урахуванням вартості послуг його транспортування.

Оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100 відсоткової поточної оплати протягом розрахункового періоду. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем постачання газу (п.5.1 договору).

За невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством і цим договором (пункт 7.1. договору).

На виконання умов договору позивачем передано, а відповідачем прийнято природний газ, що підтверджується підписаними актами приймання-передачі природного газу: від 31.10.2019 за жовтень на суму 641543,64 грн, від 30.11.2019 за листопад на суму 15271067,06 грн, від 31.12.2019 за грудень на суму 14943369,24 грн, від 31.01.2020 за січень на суму 18464587,04 грн, від 29.02.2020 за лютий на суму 14257883,12 грн, від 31.03.2020 за березень на суму 8663027,87 грн, від 30.04.2019 за квітень на суму 2915061,70 грн. Всього на загальну суму 75156539,67грн.

Відповідно до наданої позивачем довідки по операціям за договором №9013/1920-ТЕ-6 від з 01.10.2019 по 31.12.2019, оборотно-сальдовою відомості по рахунку: 36-1-08-14-01-18 контрагент ТОВ «Бахмут-Енергія», заборгованість складала 75156539,67грн.

Відповідачем надано до суду платіжні доручення, які підтверджують оплату за договором на загальну суму 18150543,64 грн.

У зв`язку з порушенням відповідачем взятого на себе зобов`язання передбаченого пунктом 5.1. договору АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулося з позовом до ТОВ «Бахмут-Енергія» про стягнення основного боргу в розмірі 75156539,67 грн., 3% річних в сумі 2118525,22 грн. та інфляційних втрат у сумі 4473670,70 грн.

Судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення встановлено, що до моменту відкриття провадження у справі відповідачем здійснено часткову оплату основного боргу у розмірі 15242543,64 грн., у зв`язку з чим у задоволені позовних вимог у вказані сумі слід відмовити. Також суд встановив, що після відкриття провадження у справі, відповідачем здійснено погашення суми основної заборгованості у розмірі 2908000,00 грн., у зв`язку з чим на підставі п.2 ч.1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України провадження у відповідній частині підлягає закриттю.

Місцевий господарський суд встановив, що матеріалами справи підтверджено факт порушення відповідачем свого зобов`язання зі сплати вартості поставленого природного газу, що останнім не заперечується, і у позивача виникло право вимагати стягнення з відповідача простроченого грошового зобов`язання саме на суму 57005996,03 грн. Таким чином, позовні вимоги про стягнення суми основної заборгованості за поставлений газ відповідно до договору №9013/1920-ТЕ-6 від 25.09.2019 року суд визнав обґрунтованими, належним чином доведеними, а отже такими, що підлягають задоволенню.

Розглядаючи позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції вказав, що з огляду на приписи ст.7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення», в редакції Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу» (дата набрання чинності 29.08.2021 року), нарахування 3% річних та інфляційних втрат проведені позивачем за зобов`язаннями за жовтень 2019, листопад 2019 та частково грудня 2019 за договором №9013/1920-ТЕ-6 від 25.09.2019 року постачання природного газу є неправомірними (підлягають списанню), у зв`язку з чим відмовив у задоволенні відповідних позовних вимог.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, апеляційний господарський суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що заявник в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Господарського суду Донецької області в частині відмови у задоволені позовних вимог щодо стягнення 3% річних в сумі 579939,09 грн та 1125234,05 грн втрат від інфляції, колегія суддів переглядає справу в межах даної вимоги.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредиторів від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримання ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки за порушення виконання зобов`язання.

На підставі вищевказаної норми Закону за прострочення виконання зобов`язання позивачем розраховано та заявлено до стягнення з відповідача на свою користь інфляційні втрати в загальній сумі 4473670,70 грн, з яких:

- за зобов`язаннями жовтня 2019 на суму 641543,64 грн за період з 01.12.2019 по 31.01.2021 в сумі 39134,16 грн;

- за зобов`язаннями листопада 2019 на суму 15271067,06 грн за період з 01.01.2020 по 31.01.2021 в сумі 977348,29 грн;

- за зобов`язаннями грудня 2019 на суму 14943369,24 грн за період з 01.02.2020 по 31.01.2021 в сумі 911545,52 грн;

- за зобов`язаннями січня 2020 на суму 18464587,04 грн за період з 01.03.2020 по 31.01.2021 в сумі 1200198,16 грн;

- за зобов`язаннями лютого 2020 на суму 14257883,12 грн за період з 01.04.2020 по 31.01.2021 в сумі 798441,45 грн;

- за зобов`язаннями березня 2020 на суму 8663027,87 грн за період з 01.05.2020 по 31.01.2021 в сумі 415825,34 грн.

- за зобов`язаннями квітня 2020 на суму 2915061,70 грн за період з 01.06.2020 по 31.01.2021 в сумі 131177,78 грн.

Крім того, позивачем розраховано та пред`явлено до стягнення 3% річних в загальній сумі 2118525,22 грн., з яких:

- за зобов`язаннями жовтня 2019 на суму 641543,64 грн за період з 26.11.2019 по 31.01.2021 в сумі 22779,20 грн;

- за зобов`язаннями листопада 2019 на суму 15271067,06 грн за період з 27.12.2019 по 31.01.2021 в сумі 503317,61 грн;

- за зобов`язаннями грудня 2019 на суму 14943369,24 грн за період з 28.01.2020 по 31.01.2021 в сумі 453304,56 грн;

- за зобов`язаннями січня 2020 на суму 18464587,04 грн за період з 26.02.2020 по 31.01.2021 в сумі 516228,87 грн;

- за зобов`язаннями лютого 2020 на суму 14257883,12 грн за період з 26.03.2020 по 31.01.2021 в сумі 364727,07 грн;

- за зобов`язаннями березня 2020 на суму 8663027,87 грн за період з 28.04.2020 по 31.01.2021 в сумі 198173,81 грн;

- за зобов`язаннями квітня 2020 на суму 2915061,70 грн за період з 26.05.2020 по 31.01.2021 в сумі 59994,10 грн.

03.11.2016 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожитті енергоносії» №1730-VІІІ, який набрав чинності 30.11.2016 року. Цим Законом визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

29.08.2021 року набрав чинності Закон України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу» №1639-ІХ від 14.07.2021 року, яким внесено зміни до Закону №1730-VІІІ та до його назви.

Згідно ч.1 ст.2 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення», в редакції Закону №1639-ІХ, дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ та послуги з його розподілу і транспортування, за теплову енергію, а також підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення», в редакції Закону №1639-ІХ, для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Частиною 1 статті 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення», в редакції Закону №1639-ІХ, передбачено, що на реструктуризовану заборгованість за спожитий природний газ, а також послуги з його розподілу та транспортування, а також за теплову енергію станом на 1 червня 2021 року неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються.

Нараховані на заборгованість за спожитий природний газ, послуги з його розподілу та транспортування, а також за теплову енергію, отриману для її подальшого постачання споживачам та/або надання відповідних комунальних послуг, утворену станом на 1 червня 2021 року, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не можуть бути предметом подальшого продажу та врегульовуються у такий спосіб:

- підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом, якщо погашення основної частини боргу здійснено до 1 червня 2021 року або до моменту укладення договорів про реструктуризацію відповідно до статті 5 цього Закону, у тому числі шляхом проведення взаєморозрахунків відповідно до статті 4 цього Закону;

- підлягають списанню, за умови повного виконання теплогенеруючими та теплопостачальними організаціями умов укладеного договору про реструктуризацію заборгованості.

Таким чином, вказаною статтею врегульовано питання списання з дня набрання чинності цим Законом (тобто з 29.08.2021 року ) неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ, послуги з його розподілу та транспортування, а також за теплову енергію, отриману для її подальшого постачання споживачам та/або надання відповідних комунальних послуг погашену до 1 червня 2021 року або до моменту укладення договорів про реструктуризацію відповідно до статті 5 цього Закону, у тому числі шляхом проведення взаєморозрахунків відповідно до статті 4 цього Закону.

Вказана норма є нормою прямої дії. Застосування статті 7 Закону не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до певної дати.

Позивач вказує, що дана норма не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки вся сума основної заборгованості за договором станом на 1 червня 2021 року сплачена не була.

Однак, як виходить з умов п. 5.1 договору грошове зобов`язання за фактично переданий природний газ повинно бути виконано споживачем до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем постачання газу. Тобто, кожен місяць виникає нове грошове зобов`язання з оплати отриманого природного газу, відповідні акти підписуються кожен місяць.

Позивач, розраховуючи розмір 3% річних та інфляційних втрат, здійснює окремі розрахунки виходячи з суми заборгованості, що виникала у кожний місяць поставки природного газу, окремо за кожним актом, а після вже підсумовує результат.

Відповідно, вся сума заборгованості в цілому не використовується позивачем в якості базису нарахування інфляційних втрат та 3% річних.

За поставлений природний газ за жовтень за актом від 31.10.2019 на суму 641543,64 грн та за листопад за актом від 30.11.2019 на суму 15271067,06 грн відповідач розрахувався у повному обсязі, за грудень 2019 за актом від 31.12.2019 на суму 1774932,94 грн, відповідно залишок заборгованості за вказаним актом становить 13168436,3грн.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Бахмут-Енергія» є тим підприємством, яке включено до Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

З огляду на обставини справи та приписи ст.7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення», в редакції Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу», колегія суддів апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про неправомірність нарахування 3% річних та інфляційних втрат за зобов`язаннями жовтеня за актом від 31.10.2019, за листопад за актом від 30.11.2019 та частково за грудень 2019 за актом від 31.12.2019.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції, перевіривши розрахунок позивача, здійснивши власний розрахунок, дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про стягнення інфляційних втрат у сумі 3348436,65 грн. та 3% річних у розмірі 1538586,13 грн., оскільки такий розрахунок є вірним, а вимоги обґрунтованими та доведеними. Висновок щодо відмови у стягненні інфляційних втрат у розмірі 1125234,05 грн та 3% річних у розмірі 579939,09 грн є вірним та обґрунтованим, оскільки таке нарахування проведено на заборгованість, яка є погашеною станом на 01.06.2021 року і в силу приписів вищевказаного Закону з урахуванням внесених до нього змін підлягає списанню.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги позивача у зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю. Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються наявними в матеріалах справи документами та вчинені при довільному тлумаченні наявних між сторонами правовідносин та норм права.

Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що висновки суду першої інстанції відповідають в повній мірі приписам законодавства та фактичним обставинам справи. Разом з тим, незважаючи на вірне визначення у мотивувальній частині про закриття провадження у справі, суд першої інстанції допустився помилки, вказавши у резолютивній частині невірний розмір позовних вимог щодо яких провадження у справі слід закрити. Вказане є підставою для зміни рішення Господарського суду Донецької області від 16.09.2021 року у справі №905/835/21 в частині визначення розміру (суми) позовних вимог щодо яких провадження у справі підлягає закриттю.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 13, 74, 76-79, 129, 269, 270, п.2, ч.1 ст.275, 277, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Донецької області від 16.09.2021 року у справі №905/835/21 змінити.

Абзац перший резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції:

«Закрити провадження щодо позовних вимог про стягнення основного боргу в сумі 2908000,00 грн».

В решті рішення Господарського суду Донецької області від 16.09.2021 року у справі №905/835/21 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 20 січня 2022 року.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя О.В. Ільїн

Суддя В.В. Россолов