ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

10.01.2022 Справа № 914/4065/21

Суддя Господарського суду Львівської області Петрашко М.М., розглянувши

заяву Фізичної особи-підприємця Проціва Максима Ярославовича

до боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Львів Груп"

про видачу судового наказу

ВСТАНОВИВ

На розгляд Господарського суду Львівської області на дійшла заява (вх.№4422 від 29.12.2021р.) Фізичної особи-підприємця Проціва Максима Ярославовича про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Львів Груп" на користь Фізичної особи-підприємця Проціва Максима Ярославовича заборгованості за договором суборенди від 21.02.2019р. та додатковою угодою від 27.12.2019р. до договору суборенди від 21.02.2019р. в розмірі 152074,52 грн., з яких 120000,00 грн. - основний борг по орендній платі за січень 2021р., 17743,56 грн. - пеня, 10800,00 грн. - інфляційні втрати та 3530,96 грн. - 3% річних.

Відповідно до частини 1 та частини 2 статті 147 Господарського процесуального кодексу України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги.

Згідно із частиною 1 статті 148 Господарського процесуального кодексу України, судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Пунктом 4 частини 3 статті 150 Господарського процесуального кодексу України, до заяви про видачу судового наказу додаються інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

До заяви про видачу судового наказу в якості доказів, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги, Фізична особа-підприємець Проців Максим Ярославович долучив лише договір суборенди від 21.02.2019р., додаткову угодою від 27.12.2019р. до договору суборенди від 21.02.2019р. та акт прийому-передачі приміщення від 28.02.2019р.

Договором суборенди встановлено, що даний договір є укладеним з моменту його підписання та діє з 01.03.2019р. по 31.12.2020р.

При цьому, як вбачається зі змісту заяви про видачу судового наказу, оскільки орендар не передав приміщення орендодавцеві після закінчення строку дії договору суборенди та продовжував ним користуватися, а орендодавець протягом одного місяця не заявив щодо цього заперечення, відтак за твердженням заявника, договір суборенди вважається поновленим на строк до 31.12.2021р.

Слід зазначити, що відповідно до частини 2 статті 774 Цивільного кодексу України, строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму.

Однак, як вбачається із поданих матеріалів, заявником не долучено копії основного договору оренди та не зазначено строку його дії, що унеможливлює встановлення факту пролонгації договору суборенди. Тобто в даному випадку із поданих матеріалів неможливо встановити наявність договірних відносин в період нарахування орендної плати (січень 2021р.), з вимогами про стягнення якої звернувся заявник в порядку наказного провадження.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до пункту 2.4. договору суборенди, суборенда за цим договором можлива лише за умови письмової згоди на це орендодавця ТзОВ "Зоря". Однак, як вбачається із поданих матеріалів, заявник не долучив до заяви доказів надання згоди ТзОВ "Зоря" на укладення договору суборенди.

Отже суд зазначає, що заявником не долучено до заяви всіх документів, якими заявник обгрунтовує свої вимоги, зокрема у поданих матеріалах відсутній письмовий договір, який би діяв між сторонами у січні 2021р. та відсутня згода ТзОВ "Зоря" на передачу приміщення в суборенду, у зв`язку з чим правомірність стягнення заявленої суми підлягає з`ясуванню в позовному провадженні, з дослідженням доказів, що підтверджують заявлені вимоги та наявність договірних відносин між сторонами.

Оскільки під час розгляду вимог в порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті, відтак заявлені вимоги з тими доказами, які подані в її обгрунтування, в даному випадку не можуть бути розглянуті судом в порядку наказного провадження.

Пунктами 1 та 8 частини 1 статті 152 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо: заяву подано з порушеннями вимог статті 150 цього Кодексу; із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Відповідно до частини 2 статті 152 Господарського процесуального кодексу України, про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.

Згідно із частиною 1 статті 153 Господарського процесуального кодексу України, відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Частиною 2 статті 151 Господарського процесуального кодексу України, у разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви.

Керуючись статтями 148, 150, 151, 152, 153, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ

1. Відмовити у видачі судового наказу в порядку наказного провадження.

Ухвала набирає законної сили відповідно до статті 235 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалу господарського суду може бути оскаржено відповідно до розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Петрашко М.М.