ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2022 року м. Дніпро Справа № 912/574/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Вечірко І.О. (доповідач), судді Білецька Л.М., Верхогляд Т.А.,

секретар судового засідання Манчік О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 25.06.2021р. у справі № 912/574/21

за позовом ОСОБА_1 , м. Кропивницький

до ОСОБА_2 , м. Кропивницький

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Житлово-будівельний кооператив "Княжичі", м. Кропивницький

про визнання недійсним договору дарування

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 25.06.2021р. (повний текст складено 05.07.2021р., суддя - Бестаченко О.Л., м. Кропивницький) у справі № 912/574/21 відмовлено у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з того, що позивачем не доведено, що відповідач не намагався досягти правового результату в спірних правовідносинах, не реалізував свої права, що виникли в результаті укладення оспорюваного правочину. Неподання відповідачем податкової декларації за результатами вчинення правочину може свідчити про недотримання норм чинного податкового законодавства, у разі встановлення відповідними контролюючими органами порушення, та не може самостійно слугувати підтвердженням фіктивності правочину. Учасники справи визнають, що за наслідками укладеного правочину було внесено зміни до установчих документів Житлово-будівельного кооперативу "Княжичі", отже такий правочин мав правові наслідки, тому не може бути визнаний фіктивним.

2. Підстави з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи учасників справи.

Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Кіровоградської області від 25.06.2021р., позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача.

2.1. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

- рішення суду першої інстанції є незаконним і підлягає скасуванню, оскільки ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи;

- скаржник зазначає, що в позові він чітко вказував, що для нього існувала тяжка обставина, яка змусила здійснити перереєстрацію на іншу особу належної позивачу частки у статутному капіталі ЖБК "Княжичі" вартістю 3 865 616, 00 грн. Такою обставиною був факт намагання ПУАТ "Фідобанк" накласти арешт на названу частку позивача, а потім звернути на неї стягнення за заборгованістю ТОВ "Новісан" перед цим банком в сумі 5 776 249, 00 грн., по якій позивач був одним з поручителів. Саме на майно позивача ПУАТ "Фідобанк" намагався накласти арешт як вид забезпечення його позову в липні 2014 року у цивільній справі № 404/5384/14-ц, що розглядалася Кіровським районним судом міста Кіровограда;

- що стосується укладеного позивачем з відповідачем правочину, то на думку позивача безоплатна передача активу вартістю 3 865 616, 00 грн. іншій особі безумовно була невигідна позивачу. Тобто, позивачем доведено існування обох зазначених вище судом першої інстанції складових, які роблять можливим застосуванням положень ч.1 ст. 233 ЦК України. Всупереч цьому, при оцінці цієї підстави позову суд першої інстанції з невідомих причин послався на норми ч. 1 ст. 526 ЦК України та ст. 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", які до правовідносин, що склалися між позивачем та відповідачем, відношення не мають. При цьому, суд першої інстанції не врахував, що боргове зобов`язання перед ПУАТ "Фідобанк" мав не позивач, а ТОВ "Новісан" як боржник, а позивач був лише одним із трьох солідарних поручителів. Суд не врахував того, що між позивачем і відповідачем на момент передачі йому частки належної позивачу у статутному капіталі ЖБК "Княжичі" вартістю 3 865 616, 00 грн. існувала домовленість про передачу частки лише формально та виключно на певний час, а саме до зникнення обставин, які, як вказано вище в доводах апеляційної скарги, змусили скаржника розглядати питання про перереєстрацію частки на іншу особу. Даний факт підтверджується обставинами, викладеними у наданих позивачем до суду разом з позовом заявами свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , які суд першої інстанції неналежними та/або недопустимими та/або недостовірними не визнав, однак яким не надав в контексті доводів позивача жодної оцінки. При цьому, окремо слід зазначити, що обставини, викладені у заявах названих свідків ані відповідачем, ані третьою особою під сумнів поставлені не були. Зокрема, свідки не були викликані до суду для допиту в порядку ч. 1 ст. 89 ГПК України, що свідчить про те, що обставини викладені цими свідками у своїх заявах, не суперечать іншим доказам та не викликають у суду сумнівів щодо їх змісту, достовірності чи повноти. Зокрема, це стосується показань названих свідків про те, що скаржник мав намір лише формально перереєструвати свою частку у статутному капіталі ЖБК "Княжичі" на іншу особу на певний час, тобто не мав наміру передавати цю частку іншій особі у власність, як це передбачено ч.1 ст. 717 ЦК України. Вказаний у позові скаржника факт свідомого неповідомлення відповідачем податкових органів про отримання від позивача частки в статутному капіталі ЖБК "Княжичі" вартістю 3 865 616, 00 грн. вказує на те, що відповідач розумів відсутність підстав для подібного повідомлення податкових органів внаслідок формальності перереєстрації частки з позивача на відповідача. На момент перереєстрації на відповідача належної позивачу частки у статутному капіталі ЖБК "Княжичі" позивач чітко розумів, що відповідно до ч. 3 ст. 719 ЦК України договір дарування майнового права та договір дарування з обов`язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі, а у разі недодержання письмової форми такий договір є нікчемним.

2.2. Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Посилається на те, що системний правовий аналіз змісту рішення суду та апеляційної скарги дозволяє дійти переконливого висновку про те, що передбачені п. 5 ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 277 ГПК України підстави його оскарження позивачем не доведені, позивач не спростував висновки суду першої інстанції та не довів неправильного застосування ним норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Третя особа у письмових поясненнях просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду Кіровоградської області від 25.06.2021р. - без змін. Посилається на те, що позивачем та відповідачем при складенні заяви від 15.08.2014р., оформленні протоколу загальних зборів від 15.08.2014р. дотримано письмової форми договору дарування корпоративних прав. При складенні заяви від 15.08.2014р. приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Нестеренко С.А. перевірено дієздатність ОСОБА_1 . У вказаній заяві ОСОБА_1 , зазначив, що повністю розуміє значення своїх дій та їх правові наслідки, без будь-якого тиску зі сторони, згідно з власним волевиявленням передав частку у статутному капіталі відповідачу.

3. Апеляційне провадження.

3.1. Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 25.11.2021р. відкрито апеляційне провадження у справі, розгляд апеляційної скарги призначено в судовому засіданні на 06.12.2021р.

Судове засідання 06.12.2021р. за участю представника позивача відбулось в режимі відеоконференції із Господарським судом Кіровоградської області.

В судовому засіданні 06.12.2021р. представники учасників провадження у справі надали пояснення по апеляційній скарзі.

06.12.2021р. в судовому засіданні оголошено перерву до 19.01.2022р.

Судове засідання 19.01.2022р. за участю представників учасників провадження у справі відбулось в режимі відеоконференції із Господарським судом Кіровоградської області.

В судовому засіданні 19.01.2022р. представники учасників провадження у справі надали додаткові пояснення по апеляційній скарзі, після чого вони виступили в судових дебатах, в яких представник позивача просив оскаржуване рішення скасувати, а представники відповідача та третьої особи залишити його без змін.

19.01.2022р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

3.2. Фактичні обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції.

15.08.2014р., у присутності приватного нотаріуса Нестеренко С.А., ОСОБА_1 , засновником (членом) Житлово-будівельного кооперативу "Княжичі", зареєстрованого в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців 15.10.2008р. державним реєстратором Кіровоградського міськвиконкому Білоусовою Т.В. за номером 1 006220 (свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи серія АОО № 748160), повністю розуміючи значення своїх дій та їх правові наслідки, без будь-якого тиску зі сторони, згідно з власним волевиявленням, заявлено про свій вихід зі складу засновників (членів) Житлово-будівельного кооперативу "Княжичі" та відступлення своєї частки засновника (члена) Житлово-будівельного кооперативу "Княжичі".

При цьому ОСОБА_1 повідомив Житлово-будівельний кооператив "Княжичі", його загальним зборам та всім зацікавленим у тому особам, що ним в інтересах Житлово-будівельного кооперативу "Княжичі" відступається безоплатно належна йому частка статутного капіталу, яка дорівнює 3 865 616,00 грн. на користь ОСОБА_5 .

Згідно заяви від 15.08.2014р. ОСОБА_1 просить Житлово-будівельний кооператив "Княжичі" у встановленому для того законодавством порядку розглянути цю заяву та з урахуванням викладеного у ній затвердити відповідні зміни до статутних документів Житлово-будівельного кооперативу "Княжичі". Цією заявою також повідомлено, що ОСОБА_1 не має до Житлово-будівельного кооперативу "Княжичі", його засновників (членів) майнових, фінансових та інших претензій.

15.08.2014р. відбулися загальні збори засновників (членів) Житлово-будівельного кооперативу "Княжичі". Рішеннями загальних зборів засновників (членів) Житлово-будівельного кооперативу "Княжичі" вирішено:

1. Задовольнити заяву ОСОБА_1 про вихід зі складу засновників (членів) кооперативу та надати згоду на відступлення належної йому частки в розмірі 3 865 616 грн. на користь ОСОБА_2 .

2. Прийняти до уваги, що засновники (члени) кооперативу ОСОБА_1 та ОСОБА_6 відмовились від свого переважного права придбати частку у статутному капіталі кооперативу, що відступається.

3. Надати згоду на передачу ОСОБА_2 частки в статутному капіталі кооперативу в розмірі 3 865 616 грн., яка відступається ОСОБА_1 .

4. Прийняти ОСОБА_2 до складу засновників (членів) кооперативу із часткою в статутному капіталі кооперативу 3 865 616 грн.

5. Внести зміни до статуту Кооперативу відносно зміни складу засновників (членів) кооперативу та розподілу статутного капіталу між Засновниками (членами) кооперативу.

6. Підтвердити повноваження Голови кооперативу ОСОБА_1 та доручити йому (з правом передоручення третім особам) провести державну реєстрацію змін до установчих документів кооперативу, згідно чинного законодавства України.

У 2019 році ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Кіровоградської області з позовною заявою до Житлово-будівельного кооперативу "Княжичі", в якій просив суд визнати недійсним рішення загальних зборів Житлово-будівельного кооперативу "Княжичі", оформлене протоколом № 1/08 від 15.08.2014р. та скасувати реєстраційний запис № 0006220 від 18.08.2014р. про внесення змін до установчих документів юридичної особи, що пов`язані зі зміною складу, а саме інформації про засновників, здійснений державним реєстратором Кіровоградського міського управління юстиції Кіровоградської області Класовим Євгеном Михайловичем.

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 16.01.2020р. у справі № 912/2849/19 позов задоволений повністю. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 07.07.2020р. рішення суду першої інстанції скасовано, прийнято нове рішення, про відмову в задоволенні позовних вимог. Постановою Верховного Суду від 01.12.2020р. постанову Центрального апеляційного господарського суду від 07.07.2020р. у справі № 912/2849/19 залишено без змін.

У постанові від 01.12.2020р. у справі № 912/2849/19 Верховний Суд дійшов висновку, що заява члена кооперативу про його вихід зі складу засновників (членів) кооперативу не може бути самостійною правовою підставою для переходу права власності на частку. Водночас письмова форма договору дарування частки може вважатися дотриманою, зокрема, якщо волевиявлення сторін викладено в заяві учасника на ім`я кооперативу та протоколі загальних зборів учасників за умови, що в цих документах зазначено про безоплатність передачі частки, і протокол містить підписи обох сторін правочину (дарувальника і обдаровуваного). Викладене відповідає висновкам Верховного Суду, наведеним у постанові від 01.10.2019р. у справі № 909/1294/15 щодо застосування положень ст. ст. 717, 719 Цивільного кодексу України. Врахувавши зазначену правову позицію, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про вчинення Позивачем і Третьою особою-2 договору дарування паю (частки) із дотриманням простої письмової форми, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою Позивача і протоколом Зборів, який містить підписи Позивача і Третьої особи-2, а також виконанням рішення Зборів, здійснення на його підставі державної реєстрації змін до статуту Кооперативу.

Враховуючи позиції судів у справі № 912/2849/19 щодо укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору дарування, позивач вважає, що укладений між ним та відповідачем 15.08.2014р. договір дарування належної йому частки у статутному капіталі Житлово-будівельного кооперативу "Княжичі" в розмірі 3 865 616 грн. є недійсним, оскільки, по-перше, був фіктивним, тому що не був спрямований на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, та не відповідав його внутрішній волі, тому що він не мав наміру безоплатно віддавати комусь належні йому корпоративні права, що мають таку значну вартість, по-друге, мав місце внаслідок помилки з його боку щодо правової природи документів, що складалися за його участі, оскільки він не розумів і не міг розуміти, що складені ним документи становлять письмовий договір дарування, тому що без дотримання письмової форми договір дарування корпоративних прав є нікчемним, і, по-третє, передача ним іншій особі належних йому корпоративних прав на Кооператив мала місце виключно внаслідок загрози звернення на ці права стягнення за борги іншої особи.

На думку позивача, про фіктивність правочину свідчить також і той факт, що відповідач не повідомив податкові органи про отримання частки в статутному капіталі ЖБК "Княжичі" вартістю 3 865 616 грн., зокрема шляхом включення відповідної суми доходу до його річної декларації про доходи, а також не сплатив до Державного бюджету України та/або до бюджету місцевого рівня податок на доходи громадян (18 %) з названої вище суми та інші обов`язкові платежі на ці доходи.

Правовими підставами позову є ст. ст. 229, 233, 234 ЦК України.

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає: "У липні 2014 року мені стало відомо, що Кіровським районним судом міста Кіровограда відкрито провадження у цивільній справі № 404/5384/14-ц за позовом ПУАТ "Фідобанк" (копія позовної заяви додається, оригінал в мене відсутній) до мене, моєї доньки ОСОБА_1 та моєї колишньої дружини ОСОБА_7 , з якою я на той час спільно продовжував мешкати однією сім`єю, про стягнення з нас як з поручителів ТОВ "Новісан" солідарно заборгованості за кредитним договором в загальній сумі 5776249 грн. Одночасно з подачею позову банк подав до суду також заяву про його забезпечення у вигляді накладення арешту на належну мені частку у статутному капіталі Кооперативу вартістю 3 865 616 грн.

Слід відзначити, що з ОСОБА_7 ми в той час не лише формально спільно проживали, а й вели спільне господарство, тобто перебували у фактичних шлюбних стосунках, що призводило до виникнення в порядку ст. 74 СК України права спільної сумісної власності на набуте нами під час такого проживання майно. Зокрема це стосувалось і права приватної власності на згаданий вище комплекс будівель, розташованих у АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 . Відтак можливість звернення банком стягнення на належну мені частку у статутному капіталі Кооперативу ОСОБА_7 також хвилювало.

Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 07.07.2014р. у задоволенні заяви ПУАТ "Фідобанк" про накладення арешту на належну мені частку у статутному капіталі Кооперативу було відмовлено. Цю ухвалу банк оскаржив в апеляційному порядку і за його апеляційною скаргою ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 24.07.2014р. було відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 07.08.2014р. ухвалу Кіровського районного суду міста Кіровограда від 07.07.2014р. про відмову у задоволенні заяви ПУАТ "Фідобанк" про накладення арешту на належну мені частку у статутному капіталі Кооперативу було скасовано, а саме питання забезпечення позову передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Після постановлення Апеляційним судом Кіровоградської області 07.08.2014р. вказаної ухвали я та ОСОБА_7 вирішили, що для убезпечення нашого спільного майна краще буде його тимчасово передати іншій особі. Це була ідея ОСОБА_7 , яка, як особа з вищою юридичною освітою та як нотаріус з великим стажем практичної роботи, сказала, що найбільш правильним з точки зору права буде варіант з тимчасовим переоформленням належної мені частки у статутному капіталі Кооперативу на іншу особу шляхом прийняття відповідного рішення про передачу частки вищим органом управління Кооперативу, тобто загальними зборами засновників (учасників) Кооперативу.

Мова йшла виключно про тимчасову передачу частки на певний строк, а не про її відступлення на безоплатній основі. До того ж я мав залишитися на посаді керівника Кооперативу для здійснення контролю за діями товариства відносно переданого мною Кооперативу нерухомого майна..."

На підтвердження вказаного позивачем до позовної заяви додано заяви свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 .

Зокрема, в заяві свідка ОСОБА_1 вказано: "У липні 2014 року мені від батька стало відомо, що Кіровським районним судом міста Кіровограда відкрито провадження у цивільній справі № 404/5384/14-ц за позовом ПУАТ "Фідобанк" до мене, мого батька та моєї матері ОСОБА_7 про стягнення з нас як з поручителів ТОВ "Нівісан" солідарно заборгованості за кредитним договором в загальній сумі понад 5 мільйонів гривень.

В якості забезпечення позову банк хотів накласти арешт на частку мого батька у статутному капіталі кооперативу.

Оскільки мова йшла про сімейне майно, моя мати та мій батько (вони хоч формально давно розлучилися, але продовжували проживати разом однією сім`єю) спільно вирішили не допустити можливості втрати майна. Моя мати тривалий час працює приватним нотаріусом, має гарну юридичну освіту та значну юридичну практику. Вона запропонувала тимчасово формально переоформити частку мого батька у статутному капіталі кооперативу на якусь іншу особу. Зробити це вона запропонувала у формі відповідного рішення загальних зборів засновників (учасників) кооперативу. Такий варіант не був ані продажем, ані даруванням і передбачав в подальшому після завершення суперечки з банком повернення частки моєму батькові в такий самий спосіб.

Моя мати порадила моєму батьку пошукати особу, якій він довіряє. Коли ж він таку особу знайти не зміг, моя мати запропонувала свого знайомого ОСОБА_2 , якого вона особисто давно знала та якому довіряла. Мій батько на це погодився, тому що довіряв моїй матері. Надалі моя мати познайомила мене та мого батька з ОСОБА_2 .

Моя мати сама підготувала усі документи для переоформлення частки батька на ОСОБА_2 . Зокрема вона підготувала текст заяви від імені мого батька на ім`я загальних зборів учасників кооперативу, а також текст протоколу цих зборів.

Надалі 15 серпня 2014 року ми підписали складений моєю матір`ю текст протоколу загальних зборів учасників кооперативу, згідно якого до складу засновників кооперативу замість мого батька було введено ОСОБА_2 .

Можу засвідчити, що насправді це рішення було суто формальним, оскільки жодного наміру реально відступати свою частку іншій особі у мого батька не було, переоформлення його частки у статутному капіталі кооперативу на ОСОБА_2 було удаваним. За інших обставин я ніколи б не підписала вказаний протокол.

Коли в подальшому у 2016 році постало питання про переоформлення частки мого батька знов на нього, її поточний власник зробити це відмовився. Моя мати на той час вже перебувала з моїм батьком у ворожих стосунках, а відтак зайняла бік поточного власника частки...".

Згідно заяви свідка ОСОБА_3 : "В серпні 2014 року ОСОБА_1 звертався до мене з приводу того, чи можу я тимчасово оформити його частку в Житлово-будівельному кооперативі "Княжичі", оскільки на цю частку банк хоче звернути стягнення за певні борги, по яким ОСОБА_1 є поручителем. ОСОБА_1 повідомив мені, що його частка в статутному капіталі кооперативу складає близько чотирьох мільйонів гривень.

Я відповів йому, що мені потрібен час подумати та порадитись чи не буде якихось негативних наслідків для мене. Обговоривши питання зі своєю дружиною, а також зі знайомими, які є власниками приватних підприємств, я з`ясував, що в результаті такого переоформлення можуть виникнути великі податки, тому я повідомив ОСОБА_1 , що, на жаль, погодитися на його пропозицію не можу".

За текстом заяви свідка ОСОБА_4 : "В серпні 2014 року (більш точну дату пригадати не зможу) ОСОБА_1 звертався до мене з приводу того, чи можу я тимчасово оформити на себе його частку в одному кооперативі, оскільки на цю частку якийсь банк хоче звернути стягнення за певні борги. по яким ОСОБА_1 є поручителем. Коли я запитав його, що це за кооператив та що то за частка, він сказав, що мова йде про Житлово-будівельний кооператив "Княжичі", а його частка в ньому має вартість декілька мільйонів гривень. Я відповів йому, що мені потрібен час подумати та порадитись з дружиною, тому що це дуже серйозне питання. Обговоривши питання зі своєю дружиною я на наступний день повідомив ОСОБА_1 , що, на жаль, погодитися на його пропозицію не можу. Мою відмову він, як мені здалося, сприйняв з розумінням. Він запитав, чи можу я йому когось ще порадити. Я сказав, що не можу, тому що не маю серед знайомих осіб, яким я настільки довіряю".

Відповідач у відзиві на позовну заяву звернув увагу на дійсність та свідомість власних намірів на прийняття пропозиції позивача - ОСОБА_1 саме на безоплатну передачу належної йому частки у статутному капіталі, оскільки мав наміри побудувати власний будинок на земельній ділянці, що належить ЖБК "Княжичі", як його засновник. Спроби позивача використати факт неповідомлення податкових органів про отримання від ОСОБА_1 , частки у статутному капіталі ЖБК шляхом виключення її вартості як суми доходу до податкової декларації - як доказ фіктивності оспорюваного правочину відповідач вважає надуманими та юридично нікчемними.

Згідно з відповіддю ОСОБА_2 від 05.02.2021р. на запит адвоката Пушкарьова Д.Є. від 29.01.2021р. відповідач не повідомляв податкові органи України про отримання від ОСОБА_1 частки у статутному капіталі ЖБК "Княжичі" шляхом включення суми доходу до податкової декларації, оскільки не вважав це доходом, так як ЖБК "Княжичі" був неприбутковою організацію, не мав на меті одержання прибутку для його наступного розподілу між членами.

В письмових поясненнях на позовну заяву, третя особа посилається на те, що позивачем та відповідачем при складенні заяви від 15.08.2014р., оформленні протоколу загальних зборів від 15.08.2014р. дотримано письмової форми договору дарування корпоративних прав. При складенні заяви від 15.08.2014р. приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Нестеренко С.А. перевірено дієздатність ОСОБА_1 . У вказаній заяві ОСОБА_1 , зазначив, що повністю розуміє значення своїх дій та їх правові наслідки, без будь-якого тиску зі сторони, згідно з власним волевиявленням передав частку у статутному капіталі відповідачу.

25.06.2021р. розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників справи, місцевий господарський суд постановив оскаржуване рішення.

3.3. Оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази, що стосуються фактів, на які учасники провадження у справі посилаються в апеляційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права дійшла висновку про наступне.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, ст. 2 ГПК України кожна особа має право на захист свого права (охоронюваного законом інтересу) у разі його порушення, невизнання або оспорювання, у тому числі в судовому порядку.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 20 ГПК України встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах.

Корпоративні права визначені у ч. 1 ст. 167 ГК України як права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 55 ГК України до господарських організацій віднесені юридичні особи, створені відповідно до ЦК України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

Частиною 5 ст. 63 ГК України передбачено, що корпоративне підприємство утворюється, як правило, двома або більше засновниками за їх спільним рішенням (договором), діє на основі об`єднання майна та/або підприємницької чи трудової діяльності засновників (учасників), їх спільного управління справами, на основі корпоративних прав, у тому числі через органи, що ними створюються, участі засновників (учасників) у розподілі доходів та ризиків підприємства. До корпоративних підприємств віднесені, зокрема, кооперативні підприємства.

Згідно із ч. 1 ст. 94 ГК України кооперативи як добровільні об`єднання громадян з метою спільного вирішення ними економічних, соціально-побутових та інших питань можуть створюватися у різних галузях (виробничі, споживчі, житлові тощо).

Відповідно до ст. ст. 10, 11 Закону України "Про кооперацію" членами кооперативу можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, юридичні особи України та іноземних держав, що діють через своїх представників, які внесли вступний внесок та пай у розмірах, визначених статутом кооперативу, додержуються вимог статуту і користуються правом ухвального голосу. Вступ до кооперативу здійснюється на підставі письмової заяви. Особа, яка подала заяву про вступ до кооперативу, вносить вступний внесок і пай у порядку та розмірах, визначених його статутом.

Статтею 190 ЦК України встановлено, що майнові права та обов`язки вважаються майном як особливим об`єктом.

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відчуження власником свого майна визначено ч. 1 ст. 346 ЦК України однією з підстав припинення права власності, які залежать від волі власника.

Відповідно до ст. 202 ЦК України дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків є правочином. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. Договір дарування майнового права та договір дарування з обов`язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним (ст. ст. 717-719 ЦК України).

Верховним Судом у постанові від 01.12.2020р. у справі № 912/2849/19 встановлено, що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про вчинення Позивачем і Третьою особою-2 договору дарування паю (частки) із дотриманням простої письмової форми, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою Позивача і протоколом Зборів, який містить підписи Позивача і Третьої особи-2, а також виконанням рішення Зборів, здійснення на його підставі державної реєстрації змін до статуту Кооперативу.

Відповідно до ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) ( ст. 215 ЦК України)

Згідно із ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.10.2018р. у справі № 759/17065/14-ц зазначено, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст. 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).

Позивач не заперечує, що підписуючи заяву від 15.08.2014р. та голосуючи на загальних зборах засновників (членів) кооперативу усвідомлював, що заявив про безоплатне відступлення на користь відповідача частки статутного капіталу. Крім того, позивач стверджує, що свідомо бажав відступити свою частку в кооперативі задля уникнення накладення на неї арешту. Позивачем не доведено, що він не розумів природу правочину і вважав, що укладає інший правочин, адже безоплатне відступлення частки в статутному капіталі та дарування частки в статутному капіталі має однакову правову природу.

Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені ст. 216 ЦК України. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Ознаками правочину, що підпадає під дію ст. 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача. Останній, крім повернення йому одержаного другою стороною, вправі вимагати відшкодування йому завданих збитків і моральної шкоди стороною, яка скористалася тяжкою обставиною.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України умовами, існування яких надає підстави особі звертатися до суду, а суду виносити рішення про визнання правочину недійсним є: а) наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин; б) те, що цей правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Таким чином, для визнання правочину недійсним на підставі ч. 1 ст. 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов.

За твердженнями позивача, передача ним іншій особі належних йому корпоративних прав на Кооператив мала місце виключно внаслідок загрози звернення на ці права стягнення за борги іншої особи.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За вказаних умов, наявність цивільно-правових зобов`язань ОСОБА_1 перед іншими особами (зокрема ПУАТ "Фідобанк") і вчинення ним дій з укладання договору дарування з метою уникнення відповідальності за своїми зобов`язаннями не є тією обставиною, з якою законодавство України пов`язує можливість визнання недійсним укладеного договору.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що враховуючи засади справедливості та добросовісності цивільного законодавства та принцип належного виконання зобов`язань, позивач не довів наявність для нього тяжкої обставини, що змусила його вчинити оспорюваний правочин.

Згідно із ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин (ст. 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Розглядаючи дану справу, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, що позивачем не доведено, що відповідач не намагався досягти правового результату в спірних правовідносинах, не реалізував свої права, що виникли в результаті укладення оспорюваного правочину. Неподання відповідачем податкової декларації за результатами вчинення правочину може свідчити про недотримання норм чинного податкового законодавства, у разі встановлення відповідними контролюючими органами порушення, та не може самостійно слугувати підтвердженням фіктивності правочину. Крім того, позивач в позовній заяві вказує на свій намір за оспорюваним правочином тимчасово передати частку.

Учасники провадження у даній справі визнають, що за наслідками укладеного спірного правочину було внесено зміни до установчих документів Житлово-будівельного кооперативу "Княжичі". В зв`язку з чим такий правочин мав правові наслідки, а тому не може бути визнаний фіктивним.

Зміст заяв свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , на наявність яких посилається позивач у апеляційній скарзі, не свідчить про укладення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фіктивного договору дарування.

З урахуванням наявних в матеріалах справи доказів суд першої інстанції правомірно дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

У справі, що розглядається, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а аргументи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції.

3.4. Висновки апеляційного господарського суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Звертаючись із апеляційною скаргою, скаржник не спростував наведених висновків суду першої інстанції та не довів неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права, як необхідної передумови для зміни чи скасування прийнятого ним судового рішення.

З урахуванням викладеного, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення місцевого господарського суду у даній справі має бути залишено без змін.

3.5. Розподіл судових витрат.

Судові витрати за подання апеляційної скарги на підставі ст. ст. 129, 282 ГПК України у зв`язку з відмовою в її задоволенні покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 275-282 ГПК України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Кіровоградської області від 25.06.2021р. у справі № 912/574/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 24.01.2022р.

Головуючий суддя _________________ І.О. Вечірко

Суддя _________________ Л.М. Білецька

Суддя _________________ Т.А. Верхогляд