РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.01.2022 Справа № 910/9783/21
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МД ІСТЕЙТ "

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВАНБУД "

про стягнення 61 200, 00 грн

Без повідомлення (виклику) представників учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "МД ІСТЕЙТ" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВАНБУД " (далі - відповідач) про стягнення 61 200, 00 грн, з яких: 51 000, 00 грн основний борг та штраф у розмірі 10 200, 00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем порушено умови Договору поставки № 617/ОД/КВ/20 від 23.09.2020 в частині повної та своєчасної оплати за поставлений позивачем товар, у зв`язку з чим позивач вирішив звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.06.2021 судом відкрито провадження у справі № 910/9783/21, вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи; встановлено відповідачу строки для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали та для подання заперечень на відповідь на відзив (якщо такі будуть) - протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив, а позивачу строк для подання відповіді на відзив (якщо такий буде подано) - протягом п`яти днів з дня отримання відзиву на позов.

21.07.2021 засобами поштового зв`язку від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначає, що на дату відправлення відзиву основний борг сплачено у повному обсязі та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в частині нарахування штрафних санкцій у розмірі 10 200, 00 грн, оскільки, за доводами відповідача, останній звільнений від відповідальності у зв`язку з обставинами непереборної сили, а саме карантином, який був запроваджений на території України.

У відповідності до ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Частинною третьою статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з ч. 9 ст. 165 ГПК у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Згідно із частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

23.09.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «МД ІСТЕЙТ» (далі постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВАНБУД» (далі - покупець) укладено договір поставки № 617/ОД/КВ/20 (далі - договір), відповідно до умов п.1.1 якого, постачальник зобов`язався продати та передати у власність покупця металопрокат (далі - товар), а покупець зобов`язався оплатити та прийняти товар від постачальника згідно умов даного договору. За домовленістю сторін, вантажовідправником товару можуть бути треті особи.

Найменування, одиниця вимірювання, загальна кількість товару та його ціна передбачаються в Специфікаціях та/або у видаткових накладних (п. 1.2 договору).

Товар, вказаний у п. 1.1 договору поставляється партіями на умовах FCA - франко - перевізник (склад постачальника м. Київ, вул. Промислова 4/7) відповідно до міжнародних Правил тлумачення термінів «Інкотермс» в редакції 2010 року. Товар переходить у власність покупця з моменту виписки Постачальником документів на відвантаження (п.3.1 договору).

Розрахунки за товар здійснюються в безготівковому порядку, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника на підставі виставлених Постачальником рахунків - фактур на кожну окрему партію товару (п. 4.1 договору).

Як встановлено п. 4.3 договору орієнтовна загальна сума договору становить 3 000000 (три мільйона) грн, в т.ч ПДВ - 20 %, загальна сума договору визначається за сумою всіх підписаних специфікацій та/або видаткових накладних та/або сплачених рахунків - фактур.

Умови оплати продукції: 100 % попередня оплата вартості кожної партії товару покупець здійснює оплату протягом 1 (одного) банківського дня з дати виписки постачальником рахунку-фактури, якщо інше не передбачене у цьому рахунку-фактурі. За домовленістю сторін, ними може бути встановлено інші умови оплати товару, що сторони зазначають в Специфікаціях або інших додатках, які укладаються сторонами» (п.4.4 договору).

Відповідно до п. 4.5 договору підписання особою, уповноваженою покупцем на прийняття матеріальних цінностей, видаткової накладної, свідчить про згоду покупця із характеристиками товару, вказаними постачальником у цій видатковій накладній. сторони домовились, що, підписуючи документи про отримання товару (зокрема видаткову накладну), вони підтверджують факт отримання покупцем відповідного рахунку - фактури на оплату цього товару.

Згідно з п. 4.8. договору у випадку наявності заборгованості за товар, отриманий покупцем раніше (на підставі іншого документа, ніж вказаного у платіжному дорученні покупця), постачальник має право отриману від покупця оплату зарахувати спочатку в рахунок погашення заборгованості, а залишок зарахувати в оплату за відповідним документом, вказаним у платіжному дорученні.

Відповідно до п. 7.2 договору у випадку невиконання зобов`язань з оплати товару покупець сплачує постачальнику штраф у розмірі 20 % від несвоєчасно сплаченої суми.

Сторони звільняються від відповідальності у випадку настання обставин непереборної сили (ст. 8 договору), які виникли незалежно від волі сторін після укладення цього договору та перешкоджають повному та частковому виконанню договору, настання або дія котрих, а також наслідки не можна було передбачити або запобігти розумними мірами. Для посилання на вказані обставини будь - яка сторона зобов`язана підтвердити їх у ТПП або іншому компетентному органі/установі/організації (п. 7.6 договору).

При виникненні обставин непереборної сили та інших незалежних від сторін за договором обставин, далі за текстом «Форс - мажорних обставин», що виникли незалежно від волі сторін протягом строку дії цього договору та перешкоджали повному або частковому його виконанню, сторони звільняються від відповідальності за договором. Для посилання на вказані вище обставини сторони зобов`язані підтвердити їх довідкою, що засвідчує Форс - мажорні обставини, виданою торгово - промисловою палатою України або регіональними торгово - промисловими палатами або цими компетентними органами (п. 8.1 договору).

Договір набирає чинності з дати його підписання та діє до 31.12.2020 (п. 11.1 договору).

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу металопрокат на суму 119 374, 61 грн, що підтверджується наступними документами:

- видатковою накладною № РН1-001522 від 07.04.2021 р. на суму 78 969, 61 грн., рахунком - фактурою № СФ1-03730 від 06.04.2021, специфікацією № СФ1-03730 від 06.04.2021, ТТН № (PH 281.1522) від 07.04.2021, довіреністю № 77 від 07.04.2021;

- видатковою накладною № PH 1-001724 від 14.04.2021 р. на суму 40405 грн., рахунком - фактурою № СФ1 - 04180 від 14.04.2021, специфікацією № СФ1-04180 від 14.04.2021, довіреністю № 89 від 14.04.2021, товарно-транспортною накладною № (PH 281.1724) від 14.04.2021..

Як вбачається з Специфікації № СФ1-04180 від 14 квітня 2021 умова оплати за Товар передбачена: 100% оплата протягом 10 (десяти) банківських днів з моменту відвантаження.

Відповідно до Специфікації № СФ1-03730 від 06 квітня 2021 р. умова оплати за Товар передбачена: 100% оплата протягом 10 (десяти) банківських днів з моменту відвантаження.

Як встановлено судом, відповідачем була отримана вказана металопродукція, що підтверджується підписаними видатковими накладними, заперечень щодо її кількості, асортименту, якості та комплектності останнім заявлено не було.

Відповідачем частково оплачено борг, що підтверджується виписками, які долучені позивачем до позовної заяви, а отже, сума основної заборгованості станом на дату подання позову складає 51 000 грн.

З метою досудового врегулювання спору позивач направив відповідачу претензію № 029/206 від 02.06.2021 з проханням сплатити заборгованість у розмірі 62 444, 61 грн.

Вказану претензію відповідач отримав 08.06.2021, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 170.

Відповідач відповідь на претензію № 029/206 від 02.06.2021 не надав, заборгованість не сплатив.

У зв`язку з вищевикладеним позивач звернувся до суду за захистом свої порушених прав та законних інтересів та просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості у розмірі 61 200, 00 грн, з яких: 51 000, 00 грн основний борг та штраф у розмірі 10 200, 00 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що необхідне закрити провадження у справі в частині стягнення основного боргу у розмірі 51 000, 00 грн на підставі п.2 ч. 1 стаття 231 Господарського процесуального кодексу та позовні вимоги задовольнити, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З огляду на правову природу укладеного між сторонами договору поставки, який у розумінні статей 173, 174 Господарського кодексу України та статей 11, 509 Цивільного кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов`язків, спірні правовідносини регламентуються положеннями глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Статтею 663 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містить частина 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Як встановлено пунктом 4.4 договору покупець здійснює оплату протягом 1 (одного) банківського дня з дати виписки постачальником рахунку-фактури, якщо інше не передбачене у цьому рахунку-фактурі. За домовленістю Сторін, ними може бути встановлено інші умови оплати Товару, що Сторони зазначають в Специфікаціях або інших додатках, які укладаються Сторонами».

Відповідно до п. 4.5 договору підписання особою, уповноваженою покупцем на прийняття матеріальних цінностей, видаткової накладної, свідчить про згоду покупця із характеристиками товару, вказаними постачальником у цій видатковій накладній. Сторони домовились, що, підписуючи документи про отримання товару (зокрема видаткову накладну), вони підтверджують факт отримання покупцем відповідного рахунку-фактури на оплату цього товару.

На підтвердження виконання позивачем своїх зобов`язань за договором, останнім було надано підписані сторонами видаткові накладні, копії яких наявні в матеріалах справи.

Судом встановлено, що товар за видатковими накладними був прийнятий відповідачем без жодних зауважень та заперечень щодо кількості та якості, що свідчить про підписання видаткових накладних без заперечень.

Частинами 1-3 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

З матеріалів справи вбачається, що станом на момент розгляду справи відповідачем сплачено основний борг у розмірі 51 000, 00 грн, що підтверджується копіями платіжних доручень, які відповідачем долучені до відзиву на позовну заяву.

З огляду на вищенаведене, в зв`язку з тим, що відповідач сплатив позивачу суму основного боргу в розмірі 51 000, 00 грн після звернення позивача з даним позовом до суду, провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України у зв`язку з відсутністю предмету спору в частині стягнення з відповідача на користь позивача 51 000, 00 грн основного боргу.

Суд роз`яснює сторонам, що у відповідності до ч. 3 ст. 231 ГПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Витрати по сплаті судового збору в цій частині покладаються на відповідача (за клопотанням позивача).

Також позивач просить стягнути з відповідача 10 200, 00 грн штрафу.

Сторонами в пункті 7.2 Договору узгоджено, що у випадку невиконання зобов`язань з оплати Товару Покупець сплачує Постачальнику штраф у розмірі 20% від несвоєчасно сплаченої суми.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений Договором строк свого обов`язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання (в т.ч. у період, який вказано позивачем), тому дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

За перерахунком суду розмір штрафу становить 10 200, 00 грн.

Щодо доводів відповідача про те, що він звільняється від відповідальності за несплату товару з підстав карантину, що триває в Україні з 12.03.2020., суд відзначає наступне.

Верховна Рада 17 березня 2020 року ухвалила Закон № 530-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (Covid-19)", яким карантин визнається "форс-мажорною обставиною".

Відповідні зміни були внесені до Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні".

Поняття форс-мажорних обставин закріплено в Регламенті ТПП, відповідно до якого, форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) - це надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами.

Відповідно до ст. 617 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Частина 2 ст. 218 Господарського кодексу визначає, що у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Таким чином, будь-які обставини що перешкоджають виконанню обов`язків за договором внаслідок введення карантину є форс-мажорними, якщо вони прямо негативно впливають на виконання конкретного обов`язку.

Сам факт наявності такої обставини ще не є самостійною підставою для звільнення від обов`язків за договором, адже доведенню підлягає причинно-наслідковий зв`язок між карантином та неможливістю виконання Договору.

При цьому, доказом настання форс-мажорних обставин є сертифікат Торгово-промислової плати України або регіональної палати.

Натомість відповідачем відповідного сертифікату не надано, як і не надано жодних доказів неможливості виконання ним свого обов`язку за Договором, та доказів і обставин на доведення причинно-наслідкового зв`язку між карантином та неможливістю виконання Договору.

Таких обставин не встановлено і судом.

Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума штрафу в розмірі 10 200, 00 грн.

На підставі викладеного в сукупності суд дійшов висновку про закриття провадження у справі в частині стягнення 51 000, 00 грн основного боргу та задоволення в іншій частині позову повністю і стягненню з відповідача на користь позивача 10 200, 00 грн штрафу.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Як встановлено ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбаченим цим Кодексом.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Надаючи оцінку іншим доводам сторін судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen . ), 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. ), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

Згідно положень ст.129 Господарського процесуального кодексу України, приймаючи до уваги висновки суду про задоволення позовних вимог, судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 231, 236 - 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Закрити провадження у справі в частині стягнення основного боргу у розмірі 51 000, 00 грн у зв`язку з відсутністю предмета спору.

2. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "МД ІСТЕЙТ " задовольнити.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВАНБУД" (вул. Бориспільська, буд. 9, м. Київ, 02093; ідентифікаційний код 25405583) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МД ІСТЕЙТ " (вул. Валерія Лобановського, буд. 6-А, м. Запоріжжя, 69006; ідентифікаційний код 32040840) штраф у розмірі 10 200 (десять тисяч двісті) грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. 00 коп.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Повне рішення складено 17.01.2022.

Суддя М.Є.Літвінова