ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" січня 2022 р.м. ХарківСправа № 922/4223/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Гребенюк Т.Д.

при секретарі судового засідання Салюк І.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" (місцезнаходження: 04053, місто Київ, вулиця Січових Стрільців, будинок 40; )
до Комунального підприємства "Тролейбусне депо №3" (місцезнаходження: 61007, місто Харків, вулиця Свистуна, будинок 2-Б; ) 3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса АДРЕСА_1 )
про стягнення коштів у розмірі 44 202,00 грн
за участю представників сторін:

позивача - не з`явився;

відповідача - адвоката Шевцової Ю.В.;

третьої особи - ОСОБА_1

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ПЗУ Україна" (надалі - ПрАТ "СК "ПЗУ Україна" або позивач) звернулося до Господарcького суду Харківської області із позовною заявою про стягнення з Комунального підприємства "Тролейбусне депо №3" (надалі - КП "Тролейбусне депо №3" або відповідач) суми страхового відшкодування в розмірі 44 202,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі договору добровільного страхування наземних транспортних засобів АМ№139256 від 23.04.2019 року, внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди, позивачем виплачено відшкодування власнику пошкодженого застрахованого ним автомобіля марки TOYOTA Land Cruiser, реєстраційний номер НОМЕР_1 , тому, відповідно до ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 1166, 1187, 1172 ЦК України позивач отримав право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Оскільки водій транспортного засобу, що спричинив ДТП працює у відповідача, позивач просить суд стягнути з відповідача суму страхового відшкодування у розмірі 44 202,00 грн. Також позивач просить суд покласти на відповідача витрати зі сплати судового збору.

Відповідач проти позову заперечує, просить у його задоволенні відмовити в повному обсязі. Відповідач зазначає, що оскільки відносно ОСОБА_1 відсутня постанова якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, яке набрало законної сили, за фактом заподіяння шкоди транспортному засобу TOYOTA Land Cruiser, реєстраційний номер НОМЕР_1 , то відсутня й сама подія - вчинення ОСОБА_1 протиправних дій, внаслідок яких завдано таку матеріальну шкоду. Крім того, за твердженням відповідача, пошкодження транспортного засобу TOYOTA Land Cruiser, реєстраційний номер НОМЕР_1 , спричинені внаслідок падіння проводу контактної мережі, яка знаходиться на балансі Комунального підприємства «Міськелектротранссервіс», і відповідно вказана позивачем сума страхового відшкодування має бути стягнута з власника такого джерела підвищеної небезпеки.

Заяви та клопотання учасників справи, процесуальні дії у справі:

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 11 листопада 2021 року прийнято позовну заяву ПрАТ "СК "ПЗУ Україна" до розгляду та відкрито провадження у справі №922/4223/21, яку вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження; залучено до участі у справі ОСОБА_1 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача; зобов`язано КП "Тролейбусне депо №3" разом із відзивом надати до суду інформацію: чи перебував ОСОБА_1 у трудових відносинах з КП "Тролейбусне депо № 3" станом на 19.03.2020, яку посаду займав ОСОБА_1 станом на 19.03.2020, за яким робочим графіком працював ОСОБА_1 станом на 19.03.2020, та витребувано в КП "Тролейбусне депо № 3" наступні документи: документ згідно з яким ОСОБА_1 було прийнято на роботу до КП "Тролейбусне депо № 3"; документи, що підтверджують правові підстави згідно яких КП "Тролейбусне депо № 3" використовує тролейбус інвентарний №3337; табель виходу на роботу водіїв КП "Тролейбусне депо № 3" за березень 2020 року.

02.12.2021 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.№28445), в якому просить в задоволенні позову відмовити повністю, та зобов`язати позивача надати докази вчинення ОСОБА_1 протиправних дій, внаслідок яких пошкоджено застрахований позивачем транспортний засіб, та завдано відповідачу матеріальну шкоду, у разі ненадання відповідних доказів відповідач просить суд визнати обставину відсутності відповідної події встановленою.

20.12.2021 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив (вх.№30022), відповідно до якої просить задовольнити позов у повному обсязі.

23.12.2021 року до суду від представника відповідача надійшла заява про долучення письмових доказів (вх. №30308), а саме відповіді на адвокатський запит юридичного департаменту виконавчого комітету Харківської міської ради №11124/9-21 від 21.12.2021 року з додатками: розпорядженням від 30.09.2011 №1796 та договором про передачу в господарське відання від 30.09.2011 року №1499, які, на думку позивача, підтверджують обставини, що входять до предмету доказування і на які посилається відповідач у відзиві, що власником джерела підвищеної небезпеки, яким завдана шкода майну потерпілого, є не відповідач, а КП «Міськелектротранссервіс».

Протокольною ухвалою Господарського суду Харківської області від 23.12.2021 року долучено докази за заявою відповідача (вх. №30308 від 23.12.2021 року), закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 05.01.2022 року.

Представник позивача у судове засідання 05.01.2022 року не з`явилася, проте, судом враховано заяву представника позивача (вх.№29510 від 14.12.2021 року), у якій він просить розгляд справи №922/4223/21 здійснювати без участі позивача та його представника, підтримуючи позовні вимоги в повному обсязі.

Представником відповідача у судовому засіданні 05.01.2022 року було надано усні пояснення по суті спору, згідно змісту яких у задоволенні позовних вимог просить відмовити.

Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача також надано усні пояснення з викладенням аргументів і міркувань на заперечення проти позову.

Приймаючи до уваги, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів, враховуючи те, що подані сторонами у цій справі докази дозволяють суду встановити та оцінити конкретні обставини (факти), які мають суттєве значення для вирішення цього спору, а отже, розглянути та вирішити спір по суті й здійснити розподіл судових витрат у цій справі, що в свою чергу, вказує на можливість виконання завдань господарського судочинства та з урахуванням необхідності дотримання розумних строків розгляду справи, Суд вважає, що в матеріалах справи достатньо доказів для з`ясування обставин справи і прийняття судового рішення у справі № 922/4223/21.

Отже, за висновками суду, неявка представника позивача з урахуванням поданої ним заяви не перешкоджає розгляду спору у судовому засіданні 05.01.2022.

В судовому засіданні 05.01.2022 року на підставі ст. 240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Суд встановив наступне.

Щодо аргументів по суті справи.

23.04.2019 року між ПрАТ "СК "ПЗУ Україна" та Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрдіапрод» укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів (надалі - Договір), предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням наземним транспортним засобом TOYOTA Land Cruiser, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.12-16). Франшиза за Договором - 0,50% від страхової суми (912560,00 Х 0,50%) і становить 4562,80 грн.).

19.03.2020 року, приблизно о 12 год. 00 хв., ОСОБА_1 , керуючи тролейбусом інвентарний №3337, в районі будинку №256 по Московському пр-ту, у м.Харкові, не дотримався безпечної швидкості руху, чим порушив п.12.1 ПДР України, та допустив випадіння проводу з подальшим розривом ізолятора між контактними проводами, від чого провода впали на транспортний засіб Toyota Land Cruiser, державний номерний знак НОМЕР_2 та транспортним засобом «Volkswagen Jetta», державний номерний знак НОМЕР_3 , від чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим була заподіяна матеріальна шкода (відповідно до Постанови Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 червня 2020 року у справі №645/2912/20).

Постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 червня 2020 року у справі №645/2912/20 провадження у справі відносно ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП закрито на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строку накладання адміністративного стягнення.

Відповідно до ремонтної калькуляції №226801 від 31.03.2020 року вартість ремонту застрахованого позивачем транспортного засобу становить 48 764,80 грн. (а.с.23-25).

За наслідками вказаної дорожньо-транспортної пригоди позивачем було виплачено страхове відшкодування в розмірі 44202,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №42272 від 06.04.2020 року (а.с. 27). Вказаний розмір страхового відшкодування підтверджується й наявним в матеріалах справи страховим актом №UA016/L01/01 від 02.04.2020 року (а.с. 27) та розрахунком страхового відшкодування до страхового акту (а.с. 26).

За розрахунками позивача, сума страхового відшкодування, яка підлягає стягненню з відповідача на його користь становить 44 202,00 грн. у розмірі ліміту відповідальності за шкоду заподіяну майну за Договором з врахуванням франшизи у розмірі 4562,80 грн.

Пунктом 1 ст. 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Нормами ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

За ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів громадян та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати громадянами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до ст.27 Закону України "Про страхування", ст. 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

За змістом частин першої та другої статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно з частиною другою статті 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Отже, відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Cпричинення шкоди однією особою іншій є підставою виникнення обов`язку відшкодувати спричинену шкоду. А отже, потерпіла особа не повинна доводити ні протиправність дій особи, що спричинила шкоду, ні його винуватість. Їх наявність презюмується. Тому особа, яка завдала шкоди, може звільнятися від відповідальності, коли доведе відсутність протиправності та винуватості. Отже, будь-яка шкода презумується як протиправна і така, що підлягає відшкодуванню. Сам факт спричинення шкоди характеризує дію, бездіяльність (подію), в результаті яких завдано шкоди, як делікт. Вказана обставина визначає презумпцію протиправності делікта, проте наперед не визначає питання про винуватість особи, що спричинила шкоду та про наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) особи та шкодою.

Виходячи з цього має бути розподілений і обов`язок по доведенню: потерпілий має довести факт спричинення шкоди та наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) особи-причинителя шкоди, і безпосередньо шкодою, втім звільнений від обов`язку доводити протиправність і вину деліквента - обов`язок по доведенню їх відсутності покладається саме на деліквента.

Як вбачається з постанови Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 червня 2020 року у справі № 645/2912/20 (провадження №3/645/1105/20) провадження у справі відносно ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП закрито на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строку накладання адміністративного стягнення.

З правового аналізу вказаної норми вбачається (п. 7 ст. 247 КУпАП), що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини першої статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення - через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року (справа № 686/4557/18).

Законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Доведення відсутності вини у спричиненні шкоди відповідно до вимог ст.1166 ЦК України покладено на відповідача. На це звертає увагу й Верховний суд, усталена правова позиція наведена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі № 686/10520/15, від 08.05.2018 у справі № 922/2026/17.

Вказані висновки спростовують доводи відповідача про недоведеність вини ОСОБА_1 у скоєнні ДТП та завданні матеріальної шкоди її учасникам. Крім того, матеріалами справи встановлено, що за фактом ДТП було складено протокол про адміністративне правопорушення №ДПР18 №286926 щодо водія ОСОБА_1 за порушення вимог п.12.1 Правил дорожнього руху.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Всупереч вимог ст.ст. 13, 74 ГПК України доказів невинуватості ОСОБА_1 до суду не надано.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Як у випадках порушення зобов`язання за договором, так і за зобов`язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, цивільне законодавство (статті 614 та 1166 ЦК України) передбачає презумпцію вини правопорушника. Отже, позивач не повинен доказувати наявність вини відповідача у заподіянні шкоди. Навпаки, на відповідача покладено тягар доказування того, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди.

Таким чином, закон містить вказівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

Відповідно до ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Звільнення від відшкодування можливе лише у разі, якщо той, хто заподіяв шкоду доведе, що шкоду заподіяно не з його вини.

Так, матеріалами справи встановлено, що відповідно до наказу №188/9-к від 30.09.2019 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу до КП "Тролейбусне депо № 3" (а.с. 84).

Згідно табеля обліку робочого часу за березень 2020 року (а.с. 90), ОСОБА_1 виконував трудові обов`язки у день настання дорожньо-транспортної пригоди, що потягла за собою завдання матеріальних збитків.

Також в матеріалах справи міститься технічний паспорт тролейбуса інвентарний №3337, власником якого є КП "Тролейбусне депо № 3" (а.с 85-88).

В даному випадку відповідачем не доведено, а матеріали справи не місять доказів, що підтверджують факт завдання шкоди внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, не спростовано належними та допустимими доказами у відповідності до вимог закону обставин, викладених у позовній заяві.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про міський електричний транспорт» об`єктом міського електричного транспорту є зокрема контактні мережі. Втім, матеріали справи не містять доказів, що ДТП сталася внаслідок неналежного технічного стану контактної мережі для руху трамваїв та тролейбусів, власником якої є Комунальне підприємство «Міськелектротранссервіс», зокрема не місять дефектного акту на роботи з ремонту контактної мережі.

Отже, Суд приходить до висновку, що причини випадіння проводу з подальшим розривом ізолятора між контактними проводами залежали від дій водія КП "Тролейбусне депо №3", що призвело до випадіння проводів на транспортні засоби, яким спричинені матеріальні збитки.

Факт вчинення ДТП підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення №ДПР18 №286926 щодо водія ОСОБА_1 за порушення вимог п.12.1 Правил дорожнього руху та Постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 червня 2020 року у справі №645/2912/20. З огляду на те, що водій ОСОБА_1 керував тролейбусом при виконанні своїх трудових обов`язків, то завдавачем шкоди є роботодавець та власник джерела підвищеної небезпеки - КП "Тролейбусне депо №3".

Отже, Суд дійшов до висновку, що позивачем в установленому порядку доведено належними та допустимими доказами факт спричинення шкоди та наявність безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між завданими збитками та діями відповідача.

В матеріалах справи також наявні подані відповідачем: договір про закупівлю послуг №0320 від 20.01.2020 року із додатками (а.с. 100-110), між департаментом інфраструктури Харківської міської ради та КП «Міськелектротранссервіс» про надання послуг з ремонту, обслуговування дорожньої інфраструктури і пов`язаного обладнання та супутніх послуг; договір про закупівлю послуг №0321 від 15.01.2021 року із додатками (а.с. 111-123), між департаментом інфраструктури Харківської міської ради та КП «Міськелектротранссервіс» про надання послуг з ремонту, обслуговування дорожньої інфраструктури і пов`язаного обладнання та супутніх послуг; відповідь на адвокатський запит юридичного департаменту виконавчого комітету Харківської міської ради №11124/9-21 від 21.12.2021 року з додатками (а.с. 159-165), відповідно до якої контактні мережі міського електротранспорту та тролейбусних ліній у м. Харкові є комунальною власністю Харківської міської територіальної громади та знаходиться на балансі КП «Міськелектротранссервіс»).

Оцінюючи надані відповідачем докази на підтвердження факту знаходження контактної мережі електротранспорту на балансі КП «Міськелектротранссервіс», Суд зазначає, що вони не стосуються предмета доказування, оскільки не свідчать про відсутність вини та відсутність протиправності діяння, що, в свою чергу, входить до предмету доказування у цій справі.

Суд зазначає, що обов`язком сторін є доведення Суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Також відповідачем долучено у якості доказу - заяву свідка - ОСОБА_2 від 02 грудня 2021 року (а. с. 99), в якій викладено обставини події, що сталася 19 березня 2020 року в районі будинку №256 по Московському пр-ту, у м.Харкові, за участю тролейбусу інвентарний №3337, транспортного засобу Toyota Land Cruiser, державний номерний знак НОМЕР_2 та транспортного засобу «Volkswagen Jetta», державний номерний знак НОМЕР_3 .

Дослідивши подану ОСОБА_2 заяву, Суд зазначає наступне.

Доказами, за визначенням частини першої статті 73 ГПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 87 Господарського процесуального кодексу України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини, або які ґрунтуються на повідомленнях інших осіб. На підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах.

Приписами ст. 88 ГПК України визначено, що показання свідка викладаються ним письмово у заяві свідка. У заяві свідка зазначаються ім`я (прізвище, ім`я та по батькові), місце проживання (перебування) та місце роботи свідка, поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків свідка за його наявності або номер і серія паспорта, номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти (за наявності), обставини, про які відомо свідку, джерела обізнаності свідка щодо цих обставин, а також підтвердження свідка про обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань та про готовність з`явитися до суду за його викликом для підтвердження своїх свідчень. Підпис свідка на заяві посвідчується нотаріусом. Не вимагається нотаріальне посвідчення підпису сторін, третіх осіб, їх представників, які дали згоду на допит їх як свідків. Заява свідка має бути подана до суду у строк, встановлений для подання доказів.

За приписами ст. 89 Господарського процесуального кодексу України свідок викликається судом для допиту за ініціативою суду або за клопотанням учасника справи у разі, якщо обставини, викладені свідком у заяві, суперечать іншим доказам або викликають у суду сумнів щодо їх змісту, достовірності чи повноти. Тобто, передумовою виклику свідків для допиту у судове засідання є подання до суду заяви свідка.

Така письмова заява свідка є аналогом застосовуваного в міжнародній практиці поняття афідевіту - письмового свідчення або заяви особи, що виступає в ролі свідка, яке, за неможливості (утрудненні) його особистої явки, дається під присягою і засвідчується нотаріусом або іншою уповноваженою особою

Суд доходить висновку, що подана відповідачем заява (а.с. 99), не може бути належним та допустимим доказом у справі, оскільки вона не відповідає вимогам ст. 88 ГПК України, а саме не містить підтвердження свідка про обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань.

Посилання відповідача на правову позицію, викладену у постанові Верховного суду від 21.11.2018 року у справі №201/4115/16-ц, не приймаються Судом з огляду на наступне. Верховний Суд України свого часу визначав, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин (постанова Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі №444/2909/15-ц). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. Залишаючи рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 05 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2016 року без змін, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 року дійшов висновку, що оскільки пошкодження автомобіля сталося внаслідок неналежного технічного стану контактної мережі для руху трамваїв та тролейбусів, власником якої є МКП «Дніпропетровський електротранспорт», суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

На відміну від справи №201/4115/16-ц у справі, що розглядається, Суд виходить із встановлених обставин того, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок не дотримання водієм тролейбуса інвентарний №3337 безпечної швидкості руху, чим порушив п.12.1 ПДР України, та допустив випадіння проводу з подальшим розривом ізолятора між контактними проводами, від чого провода впали на транспортний засіб Toyota Land Cruiser, державний номерний знак НОМЕР_2 та транспортний засіб «Volkswagen Jetta», державний номерний знак НОМЕР_3 , від чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим була заподіяна матеріальна шкода (відповідно до Постанови Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 червня 2020 року у справі №645/2912/20). Таким чином, саме дії водія знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку із завданою автомобілю шкодою.

А у справі №201/4115/16-ц судом було встановлено причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та неналежним технічним станом контактної мережі для руху трамваїв та тролейбусів, в той час, як у справі, що розглядається Судом, такий причинно-наслідковий зв`язок не встановлений.

Аналіз висновків, зроблених у вказаній справі, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду, на які посилається скаржник, оскільки зазначені висновки не є різними за своїм змістом, а зроблені судами з урахуванням інших предмета і підстав заявленого позову, фактичних обставин, встановлених судами у кожній справі, які формують зміст правовідносин і зумовлюють прийняття відповідного рішення, що не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та задоволенні позову.

Згідно зі ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Суд -

ВИРІШИВ:

Позов Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" (місцезнаходження: 04053, місто Київ, вулиця Січових Стрільців, будинок 40; ) до Комунального підприємства "Тролейбусне депо №3" (місцезнаходження: 61007, місто Харків, вулиця Свистуна, будинок 2-Б; ) задовольнити.

Стягнути з Комунального підприємства "Тролейбусне депо №3" (місцезнаходження: 61007, місто Харків, вулиця Свистуна, будинок 2-Б; ) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" (місцезнаходження: 04053, місто Київ, вулиця Січових Стрільців, будинок 40; ) страхове відшкодування у розмірі 44 202, 00 грн.

Стягнути з Комунального підприємства "Тролейбусне депо №3" (місцезнаходження: 61007, місто Харків, вулиця Свистуна, будинок 2-Б; ) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" (місцезнаходження: 04053, місто Київ, вулиця Січових Стрільців, будинок 40; ) витрати по сплаті судового збору в сумі 2270, 00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги в строки та в порядку визначеному ст.ст. 256, 257 ГПК України - протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Східного апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено "12" січня 2022 р.

Суддя Т.Д. Гребенюк