РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.01.2022Справа № 910/11905/20

Суддя Господарського суду міста Києва Спичак О.М., за участю секретаря судового засідання Тарасюк І.М., розглянувши матеріали об`єднаної справи

за первісним позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк»

до 1. ОСОБА_1

2. Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю

про стягнення 7097868,68 Євро

за зустрічним позовом ОСОБА_1

до Акціонерного товариства «Альфа-Банк»

про визнання договору недійсним

Представники сторін:

від позивача (відповідача за зустрічним позовом): Кузовлев Р.В. , Самокиша В.Ю.;

від відповідача 1 (позивача за зустрічним позовом): Романюк Х.П. ;

від відповідача 2: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

11.08.2020 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Акціонерного товариства «Альфа-Банк» з вимогами до ОСОБА_1 про стягнення 7097868,68 Євро.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що у зв`язку з неналежним виконанням позичальником (Фірмою «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю) своїх зобов`язань за Кредитним договором №252-СВ від 04.03.2004 у позичальника виникла заборгованість у сумі 7097868,68 Євро (заборгованість за кредитом). Так як виконання зобов`язань позичальника було забезпечено порукою на підставі Договору поруки від 30.09.2016, укладеним з відповідачем ( ОСОБА_1 ), позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за Кредитним договором №252-СВ від 04.03.2004 у сумі 7097868,68 Євро.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.09.2020 (суддя Бондарчук В.В.) відкрито провадження у справі №910/11905/20, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Фірму «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю, підготовче засідання призначено на 28.09.2020, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

28.09.2020 від Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю надійшли письмові пояснення, які суд долучив до матеріалів справи.

24.09.2020 до Господарського суду міста Києва надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним Договору поруки від 30.09.2016.

Обгрунтовуючи зустрічну позовну заяву, позивач за зустрічним позовом вказує на те, що відповідно до умов Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 (в редакції Додаткової угоди №47 від 29.04.2014) грошові кошти за вказаною додатковою угодою позичальнику не надавались. За твердженням позивача за зустрічним позовом, на момент укладення договору поруки сторони не могли вдатися до заходів для забезпечення такого основного зобов`язання, яке на час укладення договору поруки не існувало в дійсності в силу того, що відповідний обов`язок за цим договором міг виникнути у позичальника лише з часу отримання ним грошових коштів. Таким чином, як вказує позивач за зустрічним позовом, Договір поруки від 30.09.2016 суперечить ст.ст. 548, 553 Цивільного кодексу України, що є підставою для визнання його недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.10.2020 прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 , підготовче засідання у справі №910/11905/20 призначено на 26.10.2020.

23.10.2020 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Акціонерного товариства «Альфа-Банк» з вимогами до Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення 7097868,68 Євро.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що у зв`язку з неналежним виконанням позичальником (Фірмою «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю) своїх зобов`язань за Кредитним договором №252-СВ від 04.03.2004 у позичальника виникла заборгованість у сумі 7097868,68 Євро (заборгованість за кредитом).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.10.2020 (суддя Босий В.П.) відкрито провадження у справі №910/16323/20, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 23.11.2020, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.10.2020 у справі №910/16323/20 об`єднано в одне провадження справи №910/11905/20 та №910/16323/20; справу №910/16323/20 передано судді Бондарчук В.В., яка розглядає справу №910/11905/20.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.10.2020 прийнято справу №910/16323/20 до провадження суддею Бондарчук В.В., об`єднавши зі справою №910/11905/20, визначено в об`єднаній справі процесуальний статус Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю як відповідача 2.

06.11.2020 до Господарського суду міста Києва від відповідача за зустрічним позовом надійшов відзив, в якому відповідач зауважив, що Додаткова угода №47 від 29.04.2014 була спрямована на реструктуризацію існуючої заборгованості позичальника за Кредитним договором №252-СВ від 04.03.2004 та не передбачала подальше отримання нових кредитів від банку, а умовами договору поруки був передбачений обов`язок поручителя відповідати за вже існуючі зобов`язання позичальника. Крім того, відповідач зазначив, що станом на дату укладення Додаткової угоди №47 строк дії Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 не закінчився.

17.11.2020 до Господарського суду міста Києва від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач 2 просив суд застосувати позовну давність до заявлених позовних вимог банку.

30.11.2020 до Господарського суду міста Києва від позивача за первісним позовом надійшла відповідь на відзив відповідача 2.

15.12.2020 відповідачем 2 подано заперечення на відповідь на відзив позивача за первісним позовом, які суд долучив до матеріалів справи.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.01.2021, яке залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.06.2021 у справі №910/11905/20, позов Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задоволено повністю; стягнуто солідарно з Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю та ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 7097868,68 Євро.

Постановою Верховного Суду від 17.08.2021 рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.06.2021 у справі №910/11905/20 скасовано; справу №910/11905/20 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Внаслідок проведеного повторного автоматизованого розподілу справу №910/11905/20 передано на розгляд судді Спичаку О.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.09.2021 суддею Спичаком О.М. справу №910/11905/20 прийнято до провадження, підготовче засідання призначено на 06.10.2021.

04.10.2021 відповідачем 2 подані письмові пояснення по справі.

У підготовчому засіданні 06.10.2021 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 03.11.2021.

01.11.2021 до Господарського суду міста Києва від відповідача 1 надійшли письмові пояснення, які суд долучив до матеріалів справи.

02.11.2021 позивачем за первісним позовом подані письмові заперечення на пояснення відповідача 2.

У підготовчому засіданні 03.11.2021 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та про відкладення підготовчого засідання на 24.11.2021.

23.11.2021 до Господарського суду міста Києва від позивача за первісним позовом надійшли письмові заперечення на пояснення відповідача 1, які суд долучив до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні 24.11.2021 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 15.12.2021.

У підготовчому засіданні 15.12.2021 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення судового засідання на 22.12.2021.

21.12.2021 до Господарського суду міста Києва від позивача за первісним позовом надійшли письмові пояснення, які суд долучив до матеріалів справи.

У судовому засіданні 22.12.2021 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення судового засідання на 12.01.2022.

04.01.2022 до Господарського суду міста Києва від відповідача 2 за первісним позовом надійшли письмові пояснення, які суд долучив до матеріалів справи.

12.01.2022 відповідачем 2 за первісним позовом подано клопотання про відкладення судового засідання.

Вказане клопотання обґрунтовано тим, що представник Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю - адвокат Саєнко Ю.М. з 11.01.2022 знаходиться на лікарняному у зв`язку з хворобою дитини.

Розглянувши у судовому засіданні 12.01.2022 вказане клопотання, суд відмовив в його задоволенні, зважаючи на те, що суд неодноразово відкладав розгляд даної справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

При цьому, представник відповідача 2 не вказує на необхідність подання ним нових письмових пояснень, а матеріали справи містять достатньо доказів та пояснень, поданих відповідачем 2 (за первісним позовом), для всебічного та правильного вирішення спору.

Крім того, представник відповідача 2 міг взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням засобів, які дозволяють представнику не покидати помешкання (EasyCon).

Судом також враховано, що чинним законодавством України не обмежено коло осіб, які можуть бути представниками сторін при розгляді справи.

Суд зазначає, що суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв`язку з відсутністю його представника (з причин, пов`язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах, причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Також судом на сайті Пенсійного Фонду України за електронною адресою https://portal.pfu.gov.ua/sidebar/Templates/IncapListsSearch було перевірено інформацію щодо внесення листка непрацездатності 4K97-7AA4-T9KE-CAPM (як зазначає відповідач 2) до Електронного реєстру листків непрацездатності.

Відповідно до інформації, отриманої судом за посиланням https://portal.pfu.gov.ua/sidebar/Templates/IncapListsSearch, за вказаним номером відсутній листок непрацездатності в Електронному реєстрі листків непрацездатності.

За наведених обставин, суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача 2 (за первісним позовом) про відкладення судового засідання, призначеного на 12.01.2022.

Представники позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) у судовому засіданні 12.01.2022 надали усні пояснення по справі, первісний позов підтримали у повному обсязі, проти задоволення зустрічного позов заперечили.

Представник відповідача 1 за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) у судовому засіданні 12.01.2022 надав усні пояснення по суті справи, заперечив проти задоволення первісного позову та підтримав у повному обсязі зустрічний позов.

Представник відповідача 2 у судове засідання 12.01.2022 не з`явився, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином.

У судовому засіданні 12.01.2022 судом було закінчено розгляд справи по суті та оголошено вступну і резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

04.03.2004 між Акціонерним комерційним банком «ХФБ Банк Україна» (банк) та Фірмою «Т.М.М.» - Товариством з обмеженою відповідальністю (позичальник) укладено Кредитний договір №252-СВ, відповідно до умов якого банк надає позичальнику револьверну кредитну лінію загальною сумою 3200000,00 Євро та терміном кредиту до 04.03.2005.

Відповідно до п. 1.2 Статуту Акціонерного товариства «Альфа-Банк» банк створений у формі акціонерного товариства та є правонаступником всього майна, прав і зобов`язань Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на підставі передавального акту (затверджений рішенням єдиного акціонера Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» №5/2019 від 15.10.2019 та рішенням Загальних зборів акціонерів Акціонерного товариства «Альфа-Банк» №4/2019 від 15.10.2019).

В свою чергу, Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» є правонаступником всіх прав та зобов`язань Публічного акціонерного товариства «Унікредит Банк» на підставі рішення Загальних зборів акціонерів Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (протокол №3 від 02.12.2013) та рішення єдиного акціонера Публічного акціонерного товариства «Унікредит Банк» №4/12/2013 від 02.12.2013), який був правонаступником всіх прав та обов`язків Акціонерного комерційного банку «ХФБ Банк Україна» на підставі рішення зборів учасників від 03.09.2007 про реорганізацію шляхом приєднання.

У преамбулі до Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 сторони визначили, що терміном кредиту є максимальний термін, протягом якого загальна сума кредиту повинна бути повернута позичальником.

Відповідно до п. 5.1 Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 позичальник сплачує банку відсотки за отримані та непогашені частки. Відсотки сплачуються за відсотковою ставкою, визначеною у п. 5.2 договору та повинні нараховуватися щодо кожної частки, що залишається непогашеною з дати надання частки до дати фактичного погашення частки або до дати повернення частки. При розрахунку відсотків за кожний відсотковий період перший та останній день відсоткового періоду вважаються одним днем. Відсотки розраховуються на підставі фактичної кількості календарних днів, коли частка є непогашеною, та року з 360 днів.

У п. 5.2 Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 сторони погодили, що відсоткова ставка складається з маржі 8% річних та ставки LIBOR для відповідної тривалості відсоткового періоду.

Відповідно до п. 11.12 Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 договір набирає чинності на дату його підписання належним чином та зберігає силу до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором. За взаємною згодою сторін дію договору може бути припинено раніше за останній день терміну кредиту за умови повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором. Дія договору припиняється за письмовим повідомленням банком позичальника при невиконанні вимог розділу 2 договору протягом періоду, вказаного у пункті 2.1 цього договору.

30.03.2007 між сторонами укладено Додаткову угоду №26, якою сторони дійшли згоди викласти кредитний договір у новій редакції.

Зокрема, відповідно до п. 1.1 Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 (в редакції Додаткової угоди №26 від 30.03.2007) банк надає позичальнику револьверну кредитну лінію з загальною сумою фінансування 12000000,00 Євро та з терміном фінансування до 30.01.2008.

Відповідно до п. 11.11 Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 (в редакції Додаткової угоди №26 від 30.03.2007) цей договір набуває чинності на дату його підписання належним чином та зберігає силу до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором. Дія кредитного договору в новій редакції від 30.03.2007 припиняється за письмовим повідомленням банку позичальника при невиконанні позичальником вимог розділу 2 договору протягом періоду, вказаного у п. 2.1 договору.

16.12.2013 між сторонами укладено Додаткову угоду №46 до Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004, в якій сторони дійшли згоди викласти п. 1.1 кредитного договору у новій редакції, вказавши, що банк надає позичальнику револьверну кредитну лінію з загальною сумою фінансування 15376721,00 Євро з терміном фінансування до 31.01.2014.

29.04.2014 між Публічним акціонерним банком «Укрсоцбанк» (банк) та Фірмою «Т.М.М.» - Товариством з обмеженою відповідальністю (позичальник) укладено Додаткову угоду №47 до Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004, якою сторони виклали умови вказаного кредитного договору у новій редакції.

Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 (в редакції Додаткової угоди №47 від 29.04.2014) банк відповідно до умов цього договору надає позичальнику кредит з загальною сумою кредиту 15376721,00 Євро з можливістю отримання в Євро та з терміном кредиту до 31.03.2021 включно.

У п. 1.3 Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 (в редакції Додаткової угоди №47 від 29.04.2014) сторонами визначено, що сума заборгованості за кредитом станом на 29.04.2014 становить 15376721,00 Євро.

Починаючи з 29.04.2014 надання кредиту банком не здійснюватиметься (п. 2.2 Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 (в редакції Додаткової угоди №47 від 29.04.2014).

30.09.2016 між сторонами укладено Додаткову угоду №48 до Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004, у п. 2 якої сторони погодили, що на день підписання додаткової угоди розмір заборгованості позичальника за кредитним договором становить 15599248,20 Євро (14857932,43 Євро простроченої заборгованості за кредитом, 741315,77 Євро заборгованості по процентам). Дана заборгованість не зменшена на суму сплаченого позичальником платежу у розмірі 13000,00 євро. Після зарахування вказаного платежу сума заборгованості складає 14857932,43 Євро простроченої заборгованості за кредитом та 728315,77 Євро заборгованості за процентами).

Відповідно до п. 3 Додаткової угоди №48 від 30.09.2016 сторони погодились, що строк кредитування, визначений у п. 1.1 кредитного договору, не змінюється. Кредит повинен бути повністю повернутий банку в строк не пізніше 31.03.2021 (включно).

У п. 4 Додаткової угоди №48 від 30.09.2016 сторонами погоджено новий графік повернення позичальником кредиту та сплати процентів за його користування.

30.09.2016 між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (банк) та ОСОБА_1 (поручитель) укладено Договір поруки, відповідно до умов якого поручитель поручається перед банком за виконання Фірмою «Т.М.М.» - Товариством з обмеженою відповідальністю в повному обсязі усіх існуючих та майбутніх грошових зобов`язань позичальника за Кредитним договором №252-СВ від 04.03.2004 в редакції від 29.04.2014, що викладена у Додатку до Додаткової угоди №47, з усіма змінами та доповненнями, в тому числі, що викладені в Додатковій угоді №48 від 30.09.2016, у тому числі, але не виключно і щодо сплати усіх процентів, комісій, неустойки, регрес них та інших сум, що належать до сплати позичальником у відповідності з кредитним договором.

У п. 1.2 Договору поруки від 30.09.2016 зазначено, що поручитель ознайомлений з умовами кредитного договору, відповідно до якого позичальник зобов`язаний повернути отриманий кредит та сплатити проценти за користування кредитом в сумі та в строки, встановлені кредитним договором. Кредитним договором передбачено надання кредиту з загальною сумою кредиту 15376721,00 Євро з терміном кредиту до 31.03.2021 включно; процента ставка за користування кредитом - 10% річних у євро.

Поручитель ознайомлений, що з моменту підписання між банком та позичальником Додаткової угоди №48 до кредитного договору встановлюється процента ставка за користування кредитом у розмірі 10% річних (п. 1.3 Договору поруки від 30.09.2016).

Згідно з п. 1.6 Договору поруки від 30.09.2016 відповідно до умов цього договору поручитель відповідає перед кредитором як солідарний боржник та зобов`язаний сплатити банку на вказані банком рахунки всі суми, належні до сплати позичальником за кредитним договором, в разі порушення позичальником зобов`язання щодо сплати відповідної суми коштів за кредитним договором протягом 2-х робочих днів з дати надіслання банком відповідної письмової вимоги.

Відповідно до п. 1.7 Договору поруки від 30.09.2016 договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє протягом 15 років. Строк дії поруки - 15 років.

Судом встановлено, що банк звернувся до позичальника (Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю) з вимогою про повне дострокове погашення заборгованості вих. №02-09/67-14744 від 30.10.2017, в якій повідомив про те, що станом на 27.10.2017 заборгованість за Кредитним договором №252-СВ від 04.03.2004 становить 16109569,82 Євро, з яких строкова заборгованість за кредитом - 13732932,43 Євро, прострочена заборгованість за кредитом - 1125000,00 Євро, заборгованість по процентах - 99052,88 Євро, прострочена заборгованість по процентах - 1152584,51 Євро.

За таких обставин, позивач просив позичальника негайно повернути всю існуючу заборгованість за Кредитним договором №252-СВ від 04.03.2004 у сумі 16109569,82 Євро.

Листом вих. №564/11-д/в від 14.11.2017 позичальник повідомив банк про те, що зовнішні та внутрішні фактори, загострення військової ситуації, політична ситуація, зменшення надходжень (прибутку), знецінення гривні не дають позичальнику змоги виконати вимогу банку про дострокове погашення заборгованості за Кредитним договором №252-СВ від 04.03.2004.

Судом встановлено, що банк звернувся до поручителя ( ОСОБА_1 ) з вимогою про повне погашення заборгованості вих. №02-29/67-15422 від 13.11.2017, в якій повідомив, що станом на 13.11.2017 заборгованість позичальника за Кредитним договором №252-СВ від 04.03.2004 становить 16192113,89 Євро, з яких заборгованість за кредитом - 14857932,43 Євро, заборгованість по процентах - 1334181,46 Євро.

За таких обставин, банк просив поручителя протягом 2-х робочих днів з дати надіслання вимоги повернути банку наявну заборгованість у сумі 16192113,89 Євро.

Первісний позов у даній об`єднаній справі обгрунтований тими обставинами, що у зв`язку з неналежним виконанням позичальником/відповідачем 2 (Фірмою «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю) своїх зобов`язань за Кредитним договором №252-СВ від 04.03.2004 у позичальника/відповідача 2 виникла заборгованість у сумі 7097868,68 Євро (заборгованість за кредитом). Так як виконання зобов`язань позичальника було забезпечено порукою на підставі Договору поруки від 30.09.2016, укладеним з відповідачем 1/позивачем за зустрічним позовом ( ОСОБА_1 ), наявні підстави для стягнення вказаної суми боргу за Кредитним договором №252-СВ від 04.03.2004 як позичальника (відповідача 2), так і з поручителя (відповідача 1).

Зустрічний позов обгрунтований тим, що відповідно до умов Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 (в редакції Додаткової угоди №47 від 29.04.2014) грошові кошти за вказаною додатковою угодою позичальнику/відповідачу 2 не надавались. За твердженням позивача за зустрічним позовом/поручителя, на момент укладення договору поруки сторони не могли вдатися до заходів для забезпечення такого основного зобов`язання, яке на час укладення договору поруки не існувало в дійсності в силу того, що відповідний обов`язок за цим договором міг виникнути у позичальника лише з часу отримання ним грошових коштів. Таким чином, як вказує позивач за зустрічним позовом, Договір поруки від 30.09.2016 суперечить ст.ст. 548, 553 Цивільного кодексу України, що є підставою для визнання його недійсним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.01.2021, яке залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.06.2021 у справі №910/11905/20, позов Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задоволено повністю; стягнуто солідарно з Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю та ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 7097868,68 Євро.

Постановою Верховного Суду від 17.08.2021 рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.06.2021 у справі №910/11905/20 скасовано; справу №910/11905/20 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Відповідно до ч. 5 ст. 310 Господарського процесуального кодексу України висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Направляючи справу №910/11905/20 на новий розгляд Верховний Суд у постанові від 17.08.2021 вказав, що попередні судові інстанції не дослідили обставини і докази щодо наявності або відсутності умов, за яких у банку припинялося право на нарахування процентів за кредитом (закінчення строку фінансування або пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості). Попередніми судовими інстанціями не перевірено належним чином наведені відповідачем 2 доводи та докази (договірні умови) стосовно того, що Додаткова угода № 47 та Додаткова угода № 48 хоча й мають назву додаткових, фактично за своїм змістом (умовами) та датами укладення - після закінчення дії Кредитного договору - є окремими договорами, оскільки їх умовами не передбачено застосування цих правочинів до відносин сторін, що виникли до укладення відповідних угод (частина друга статті 631 Цивільного кодексу України). Обставини виконання названих угод, можливості новації, наявності заборгованості (і за якими саме договорами) попередніми судовими інстанціями належним чином не досліджені. У зв`язку з наведеним судовими інстанціями не з`ясовані й не досліджені також доводи відповідача 1 (і відповідні докази) з приводу того, що Додаткова угода № 47 як новий кредитний договір укладена після закінчення дії Кредитного договору з метою рефінансування і що кошти в розмірі 7097868,68 євро, які і є предметом спору в даній справі, за згаданою угодою банком фірмі не надавалися, і відтак й заборгованість у зазначеній сумі не могла виникнути, а також доводи того ж відповідача стосовно того, що зобов`язання за Додатковою угодою №47 (на забезпечення якої укладено оспорюваний відповідачем 1 Договір поруки) могло виникнути лише з часу отримання позичальником грошових коштів. Крім того, відзив Фірми на позовну заяву містив заяву відповідача про застосування позовної давності, яку (заяву) суди попередніх інстанцій не розглянули, оцінки наведених у ній доводів і доказів не здійснили.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача за первісним позовом до відповідача 1 та до відповідача 2 підлягають задоволенню у повному обсязі, а позовні вимоги позивача за зустрічним позовом задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У відповідності до норм статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що на виконання умов Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 (враховуючи додаткові угоди) банком за період з 11.03.2004 по 16.12.2008 було надано позичальнику (Фірмі «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю) кредит у загальному розмірі 68101037,91 Євро, що підтверджується меморіальними ордерами та банківськими виписками, копії яких долучені позивачем до матеріалів справи.

Позичальник неналежним чином виконував свої зобов`язання з повернення кредитних коштів, у зв`язку з чим станом на 16.12.2013 заборгованість відповідача 2 (Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю) за кредитом становила 15376721,00 Євро, що підтверджується банківськими виписками з рахунку позичальника.

Як встановлено судом, 16.12.2013 між сторонами укладено Додаткову угоду №46 до Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004, в якій сторони дійшли згоди викласти п. 1.1 кредитного договору у новій редакції, вказавши, що банк надає позичальнику револьверну кредитну лінію з загальною сумою фінансування 15376721,00 Євро з терміном фінансування до 31.01.2014.

Тобто, умовами вказаної додаткової угоди по суті було встановлено наявну на дату її підписання заборгованість позичальника за кредитом та встановлено строк повернення позичальником кредитних коштів (строк кредитування) - до 31.01.2014.

Як вбачається з наданих сторонами доказів, відповідач 2 не повернув банку у встановлений строк (до 31.01.2014) кредит у розмірі 15376721,00 Євро.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами Цивільного кодексу України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін -календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 Цивільного кодексу України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 Цивільного кодексу України). Цей строк, за загальним правилом, починає спливати з моменту укладення договору (частина друга зазначеної статті), хоча сторони й можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 Цивільного кодексу України).

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 Цивільного кодексу України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання такого зобов`язання.

16.12.2013 між сторонами укладено Додаткову угоду №46 до Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004, в якій сторони дійшли згоди викласти п. 1.1 кредитного договору у новій редакції, вказавши, що банк надає позичальнику револьверну кредитну лінію з загальною сумою фінансування 15376721,00 Євро з терміном фінансування до 31.01.2014.

Тобто, сторони встановили термін фінансування, по закінченню якого позичальник зобов`язаний був повернути банку кредит у повному обсязі та сплатити проценти за користування кредитом, - а саме, до 31.01.2014.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 28.03.2018 у справі №444/9519/12, від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16.

При цьому, частиною першою статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 Цивільного кодексу України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.

За частиною першою статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 1050 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За частиною ж другою цієї статті якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому на підставі статті 1048 цього Кодексу.

Водночас за змістом частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 Цивільного кодексу України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 Цивільного кодексу України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно.

Тому, за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що відповідач 2 повинен був повернути кредит у повному обсязі та сплатити проценти за користування кредитом у строк до 31.01.2014 (закінчення строку кредитування).

Водночас, відповідно до п. 11.12 Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 договір набирає чинності на дату його підписання належним чином та зберігає силу до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором. За взаємною згодою сторін дію договору може бути припинено раніше за останній день терміну кредиту за умови повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором. Дія договору припиняється за письмовим повідомленням банком позичальника при невиконанні вимог розділу 2 договору протягом періоду, вказаного у пункті 2.1 цього договору.

Відповідно до п. 11.11 Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 (в редакції Додаткової угоди №26 від 30.03.2007) цей договір набуває чинності на дату його підписання належним чином та зберігає силу до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором. Дія кредитного договору в новій редакції від 30.03.2007 припиняється за письмовим повідомленням банку позичальника при невиконанні позичальником вимог розділу 2 договору протягом періоду, вказаного у п. 2.1 договору.

Як вже зазначалось судом, строк виконання зобов`язання та строк договору мають різний зміст.

Як вбачається з умов Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 (з урахуванням додаткових угод), сторонами погоджений строк дії договору - до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором.

Враховуючи викладені обставини, оскільки відповідачем 2 не надано доказів виконання зобов`язань за Кредитним договором №252-СВ від 04.03.2004 у повному обсязі, суд дійшов висновку, що не зважаючи на настання строку виконання позичальником обов`язку з повернення кредиту (та сплати процентів) - до 31.01.2014, строк дії Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 не закінчився 31.01.2014, у зв`язку з чим суд вважає необгрунтованими доводи відповідачів у вказаній частині.

Що ж до посилань відповідачів на постанову Верховного Суду у справі №873/41/19 від 14.04.2020, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулося до Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» з позовом про стягнення з ОСОБА_1 та Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю частини заборгованості за кредитом (тіло кредиту) за кредитним договором № 252-СВ від 04.03.2004 у розмірі 7097868,68 Євро.

Рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» від 01.04.2019 позов задоволено; стягнуто з Фірми на користь Банку частину заборгованості за кредитом (тіло кредиту) за Кредитним договором у розмірі 7097868,68 Євро; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку частину заборгованості за кредитом (тіло кредиту) за Кредитним договором у розмірі 7097868,68 Євро.

Додатковою угодою від 30.09.2016 № 48 до Кредитного договору (в редакції від 29.04.2014) сторони домовились викласти пункт 11.2 договору в редакції, згідно з якою будь-які спори, що виникають з цього договору або у зв`язку з ним, а також будь-які спори щодо дійсності цього договору підлягають розгляду в Постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» згідно з регламентом (положенням) названого третейського суду, який є невід`ємною частиною цієї третейської угоди і з яким сторони ознайомились.

Верховний Суд у постанові від 14.04.2020 у справі №873/41/19 зазначив, що матеріалами справи також підтверджується і позивачем не спростовано, що:

- зміни до Кредитного договору шляхом укладення додаткової угоди від 29.04.2014 № 47 щодо викладення його в новій редакції були внесені після настання події, що мала юридичне значення, а саме - майже через три місяці після спливу (закінчення) його дії;

- сторонами Кредитного договору в новій редакції (в редакції додаткової угоди від 29.04.2014 №47) не було встановлено - в розумінні наведеного припису частини третьої статті 631 ЦК України, - що умова (пункт) даного договору в новій редакції (в редакції додаткової угоди від 29.04.2014 №47 та з урахуванням подальших змін, внесених додатковою угодою від 30.09.2016 № 48) щодо передачі спорів на розгляд Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» застосовуються до відносин між сторонами, які виникли до укладення відповідної додаткової угоди;

- за таких обставин застосування зазначеної умови додаткової угоди від 29.04.2014 №47 (з урахуванням подальших змін, внесених додатковою угодою від 30.09.2016 №48) до правовідносин сторін, які виникли до вчинення цього правочину, є неправомірним.

Тобто, вказані висновки Верховного Суду у справі №873/41/19 сформульовані в контексті дослідження обставин, яким саме третейським судом повинен був розглядатися спір.

Зокрема, Верховний Суд вказав на те, що Північний апеляційний господарський суд наведеного вище не врахував, умов Кредитного договору на предмет дійсності третейського застереження належним чином не дослідив, положень Кредитного договору про те, що станом на момент закінчення строку його дії та настання моменту виконання всіх зобов`язань за ним спори підлягали вирішенню у Міжнародному комерційному Арбітражному суді при Торгово-промислові палаті України не встановив, у зв`язку з чим дійшов помилкових висновків щодо відсутності підстав для скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» від 01.04.2019 у третейській справі № 06/19 за заявою Фірми.

При цьому, судом у справі №873/41/19 не досліджувались умови п. 11.11 Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 (в редакції Додаткової угоди №26 від 30.03.2007), відповідно до якої цей договір набуває чинності на дату його підписання належним чином та зберігає силу до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором.

За наведених обставин, суд вважає необгрунтованими посилання відповідачів на обставини, викладені у постанові Верховного Суду від 14.04.2019 у справі №873/41/19, як на преюдиційні обставини.

Отже, суд дійшов висновку, що строк дії Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 не закінчився 31.01.2014. Водночас, відповідач 2 зобов`язаний був повернути банку кредит та сплатити проценти за користування кредитом у строк до 31.01.2014, після 31.01.2014 у банку припинилося право нараховувати позичальнику проценти за користування кредитом, розмір яких визначений кредитним договором.

Як встановлено судом, 29.04.2014 між Публічним акціонерним банком «Укрсоцбанк» (банк) та Фірмою «Т.М.М.» - Товариством з обмеженою відповідальністю (позичальник) укладено Додаткову угоду №47 до Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004, якою сторони виклали умови вказаного кредитного договору у новій редакції.

Зокрема, відповідно до п. 1.1 Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 (в редакції Додаткової угоди №47 від 29.04.2014) банк відповідно до умов цього договору надає позичальнику кредит з загальною сумою кредиту 15376721,00 Євро з можливістю отримання в Євро та з терміном кредиту до 31.03.2021 включно.

У п. 1.3 Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 (в редакції Додаткової угоди №47 від 29.04.2014) сторонами визначено, що сума заборгованості за кредитом станом на 29.04.2014 становить 15376721,00 Євро.

Починаючи з 29.04.2014 надання кредиту банком не здійснюватиметься (п. 2.2 Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 (в редакції Додаткової угоди №47 від 29.04.2014).

Як неодноразово пояснював позивач під час розгляду судом справи, вказана додаткова угода була укладена з метою реструктуризації заборгованості позичальника за Кредитним договором №252-СВ від 04.03.2004, тобто не передбачала надання відповідачу 2 нових траншів, а встановлювала повернення заборгованості за кредитом відповідно до графіку платежів та сплату відсотків за користування кредитом.

Так, у п. 3.2 Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 (в редакції Додаткової угоди №47 від 29.04.2014) сторонами погоджено графік погашення позичальником заборгованості за кредитом (встановлено терміни та суми погашення).

Крім того, відповідно до п. 4.1 Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 (в редакції Додаткової угоди №47 від 29.04.2014) позичальник сплачує банку проценти за отримані та непогашені частки, якщо інше не передбачено договором. Проценти сплачуються за процентною ставкою, визначеною у п. 4.2 договору, та нараховуються щодо кожної частки, що залишається непогашеною, з дати надання частки до дати фактичного погашення такої частки, кожного робочого дня на фактичний залишок заборгованості за часткою (кредитом) на кінець дня. Нарахування процентів за користування кредитом за дні, що не є робочими днями в поточному місяці, здійснюється в останній робочий день перед такими днями. Якщо дні, що не є робочими днями, починаються в поточному місяці та закінчуються в наступному місяці, то нарахування процентів за дні, що не є робочими, в поточному місяці здійснюється в останній робочий день поточного місяця, а нарахування процентів за дні, що не є робочими днями в наступному місяці в наступному місяці здійснюється в перший робочий день такого наступного місяця. Проценти розраховуються на підставі фактичної кількості календарних днів, коли частка є непогашеною, та року з 360 календарних днів.

Відповідно до п. 4.2.1 Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 (в редакції Додаткової угоди №47 від 29.04.2014) процентна ставка для часток в доларах США та Євро, отриманих позичальником, складається з маржі, яка становить за період з 01.12.2010 та до 31.03.2014 - 8% річних, за період з 01.04.2014 та до закінчення терміну кредиту - 5,25% річних, та ставки 1М LIBOR для відповідної тривалості процентного періоду.

Таким чином, не зважаючи на ті обставини, що після закінчення строку кредитування (31.01.2014) у банку припинилось право нараховувати проценти за користування кредитом, розмір яких був передбачений Кредитним договором №252-СВ від 04.03.2004, укладаючи Додаткову угоду №47 сторони фактично погодили право банку нараховувати проценти за користування позичальником кредитними коштами у розмірі, визначеному п.п. 4.1, 4.2.1 Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 (в редакції Додаткової угоди №47 від 29.04.2014), з дати набрання чинності вказаною додатковою угодою.

За таких обставин, суд вважає необгрунтованими доводи відповідачів щодо відсутності у банку права нараховувати проценти за користування кредитними коштами після 31.01.2014.

Дійсно, з 01.02.2014 по 29.04.2014 у банку було відсутнє право при нарахуванні відсотків за користування відповідачем 2 кредиту застосовувати ставку, визначену умовами Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 (умов про зворотну дію вказана додаткова угода не містить).

Однак, оскільки Додатковою угодою №47 від 29.04.2014, яка набрала чинності 29.04.2014, сторони встановили розмір процентів за користування кредитом, здійснене банком нарахування процентів за користування кредитними коштами відповідно до умов договору є правомірним.

Крім того, 30.09.2016 між сторонами укладено Додаткову угоду №48 до Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004, у п. 2 якої сторони погодили, що на день підписання додаткової угоди розмір заборгованості позичальника за кредитним договором становить 15599248,20 Євро (14857932,43 Євро простроченої заборгованості за кредитом, 741315,77 Євро заборгованості по процентам). Дана заборгованість не зменшена на суму сплаченого позичальником платежу у розмірі 13000,00 євро. Після зарахування вказаного платежу сума заборгованості складає 14857932,43 Євро простроченої заборгованості за кредитом та 728315,77 Євро заборгованості за процентами).

Відповідно до п. 3 Додаткової угоди №48 від 30.09.2016 сторони погодились, що строк кредитування, визначений у п. 1.1 кредитного договору, не змінюється. Кредит повинен бути повністю повернутий банку в строк не пізніше 31.03.2021 (включно).

У п. 4 Додаткової угоди №48 від 30.09.2016 сторонами погоджено новий графік повернення позичальником кредиту та сплати процентів за його користування.

Суд зазначає, що предметом даного спору є стягнення тіла кредиту, а не процентів за його користуванням.

При цьому, як вбачається з розрахунку заборгованості, долученого позивачем до позовної заяви, кошти за рахунок оприбуткованого майна за виконавчими написами спочатку були направлені банком на погашенні процентів, але в подальшому були спрямовані на погашення заборгованості за кредитом (тілом кредиту).

Суд зазначає, що саме на позивачеві лежить процесуальний тягар доведення суду першої інстанції підстав, розміру, строку обчислення боргу шляхом надання суду деталізованого розрахунку усіх заявлених позивачем сум.

Водночас, відповідач вправі надати відповідні заперечення щодо позовних вимог та здійснити контррозрахунок таких сум.

Як розрахунок позивача, так і контррозрахунок відповідача повинні бути аргументованими, щоби суд, аналізуючи відповідні докази та аргументи учасників справи, виконував функцію здійснення правосуддя, а не змушений би був, в іншому випадку, виконувати обчислення, тобто здійснювати дії, покладені законом на учасників справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.11.2019 у справі №910/1265/17.

Суд зазначає, що відповідачі не скористались своїм правом та не надали суду власного розрахунку за Кредитним договором №252-СВ від 04.03.2004.

При цьому, відповідачі також не вказали, які саме конкретні нараховані позивачем проценти за користування кредитом вони вважають необгрунтованими та безпідставними, не зазначили, яка сума заборгованості, за їх переконанням, наразі наявна за Кредитним договором №252-СВ від 04.03.2004.

Крім того, суд вважає недоречними доводи відповідачів про те, що позивачем не доведена заявлена до стягнення сума заборгованості, оскільки відповідачі оспорювали (оспорюють) виконавчі написи, оприбутковане майно за якими було враховано банком в рахунок погашення заборгованості (виключно за тілом кредиту) за Кредитним договором №252-СВ від 04.03.2004, так як у випадку визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, заборгованість за кредитом становитиме значно вищу суму, тобто, більшу, ніж заявлена позивачем у даній справі ціна позову.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку щодо необгрунтованості тверджень відповідачів про те, що Додаткова угода № 47 та Додаткова угода № 48 хоча й мають назву додаткових, фактично за своїм змістом (умовами) та датами укладення - після закінчення дії Кредитного договору - є окремими договорами, оскільки їх умовами не передбачено застосування цих правочинів до відносин сторін, що виникли до укладення відповідних угод (частина друга статті 631 Цивільного кодексу України).

Суд дійшов висновку, що строк дії кредитного договору не закінчився у зв`язку з закінченням терміну фінансування (31.01.2014), а тому вказані додаткові угоди були укладені між сторонами в межах строку дії Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004.

Таким чином, оскільки належними та допустимими доказами, наявними в матеріалах справи, підтверджується отримання відповідачем 2 кредиту за Кредитним договором №252-СВ від 04.03.2004 у загальному розмірі 68101037,91 Євро, та погашення кредиту у розмірі 61003169,23 Євро (з урахуванням оприбуткованого майна відповідно до виконавчих написів нотаріуса), суд дійшов висновку, що у відповідача 2 (позичальника) станом на дату звернення позивача за первісним позовом до суду виникла заборгованість за кредитом у сумі 7097868,68 Євро.

Судом встановлено, що після звернення позивача за первісним позовом до суду банком 14.05.2021 було погашено частину заборгованості позичальника за кредитом у розмірі 381125,70 Євро за рахунок оприбуткованого нерухомого майна, про що пояснив позивач за первісним позовом у письмових поясненнях (подані до суду 21.12.2021) та вбачається з розрахунку заборгованості (долучений до матеріалів справи 21.12.2021) та меморіального ордеру №258108507 від 14.05.2021.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Таким чином, враховуючи, що предмет спору (стягнення частини заборгованості у розмірі 381125,70 Євро) припинив своє існування після звернення позивача за первісним позовом з даним позовом до суду, суд дійшов висновку закрити провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з відповідачів суми основного боргу у розмірі 381125,70 Євро на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України (у зв`язку з відсутністю предмета спору).

Доказів сплати грошових коштів у розмірі 6716742,98 Євро станом на дату розгляду справи у суді відповідачами суду не надано.

Що стосується поданої відповідачем 2 заяви про застосування позовної давності, суд зазначає наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 Цивільного кодексу України).

Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.

Позовна давність як цивільно-правова категорія наділена такими ознаками: 1) має юридичний склад; 2) позначає сплив строку; 3) має правоприпиняючий характер, оскільки припиняє право на позов у матеріальному розумінні (право на задоволення позову); 4) застосовується у випадках порушення цивільних прав та інтересів особи; 5) встановлюється щодо вимог, які мають майновий характер, і деяких нематеріальних благ, передбачених законом; 6) застосовується лише за ініціативою сторони спору.

Застосування позовної давності в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) забезпечує в національній системі права виконання принципу верховенства права, складовою частиною якого є правова визначеність.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ для того, щоб те або інше обмеження права на суд (в тому числі лімітування цього права часовими рамками) вважалося виправданим, мають бути додержані такі умови:

1) обмеження не повинно перешкоджати доступу до суду в такий спосіб чи такою мірою, що б зводити нанівець саму сутність цього права;

2) таке обмеження повинно мати легітимну мету;

3) має бути забезпечене належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленою метою (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» за заявами № 22083/93, 22095/93; пункт 31 рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» (Bellet v. France) за заявою № 23805/94, пункт 75 рішення від 07 грудня 2010 року у справі «Seal v. The United Kingdom» за заявою № 50330/07), а саме:

- строк позовної давності не повинен бути очевидно й надмірно коротким (unduly short) (пункт 76 рішення від 18 березня 2008 року у справі «Dacia S.R.L. v/ Moldova» за заявою № 3052/04);

- застосування позовної давності має бути передбачуваним (пункт 76 рішення від 20 травня 2010 року у справі «Lelas v. Croatia» за заявою №55555/08);

- механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також мусить корелюватися із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункт 52 рішення від 20 грудня 2007 року у справі «Phinikaridou v. Cyprus» за заявою № 23890/02).

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу (ч. 1 ст. 260 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Оскільки відповідач 2 повинен був у строк до 31.01.2014 повернути кредит за кредитним договором, перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення з позичальника тіла кредиту розпочався 01.02.2014.

При цьому, у статті 264 Цивільного кодексу України визначено порядок переривання перебігу позовної давності. Так, згідно із цією статтею перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення позову особою до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Аналіз зазначеної норми статті 264 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що йдеться про дві підстави для переривання перебігу позовної давності: а) вчинення особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; б) пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Слід зауважити, що правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо у них є докази на підтвердження факту такого переривання. При цьому господарському суду слід мати на увазі таке.

У дослідженні обставин, пов`язаних із вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (частина 1 статті 264 Цивільного кодексу України), господарському суду необхідно врахувати, що до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає наявність боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у виді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Як зазначалось судом, 29.04.2014 між Публічним акціонерним банком «Укрсоцбанк» (банк) та Фірмою «Т.М.М.» - Товариством з обмеженою відповідальністю (позичальник) укладено Додаткову угоду №47 до Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004, якою сторони виклали умови вказаного кредитного договору у новій редакції.

У п. 1.3 Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 (в редакції Додаткової угоди №47 від 29.04.2014) сторонами визначено, що сума заборгованості за кредитом станом на 29.04.2014 становить 15376721,00 Євро.

30.09.2016 між сторонами укладено Додаткову угоду №48 до Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004, у п. 2 якої сторони погодили, що на день підписання додаткової угоди розмір заборгованості позичальника за кредитним договором становить 15599248,20 Євро (14857932,43 Євро простроченої заборгованості за кредитом, 741315,77 Євро заборгованості по процентам). Дана заборгованість не зменшена на суму сплаченого позичальником платежу у розмірі 13000,00 євро. Після зарахування вказаного платежу сума заборгованості складає 14857932,43 Євро простроченої заборгованості за кредитом та 728315,77 Євро заборгованості за процентами).

При цьому, у п. 4 Додаткової угоди №48 від 30.09.2016 сторони встановили новий графік погашення позичальником заборгованості за кредитом: до 30.09.2017 - 1125000,00 Євро, до 30.03.2018 - 1975000,00 Євро, до 30.09.2018 - 1975000,00 Євро, до 30.03.2019 - 1975000,00 Євро, до 30.09.2019 - 1975000,00 Євро, до 30.03.2020 - 1975000,00 Євро, до 30.09.2020 - 1975000,00 Євро, до 31.02.2021 - 1882932,43 Євро.

Наведені обставини свідчать про те, що перебіг позовної давності переривався у зв`язку з визнанням відповідачем 2 боргу за Кредитним договором №252-СВ від 04.03.2004 шляхом підписання додаткових угод до нього, доказів визнання яких недійсними в матеріалах справи відсутні.

Після переривання перебіг позовної давності розпочався заново з урахуванням графіку погашення заборгованості, тобто щодо кожного простроченого платежу окремо.

Як встановлено судом, банк звернувся до позичальника (Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю) з вимогою про повне дострокове погашення заборгованості вих. №02-09/67-14744 від 30.10.2017, в якій повідомив про те, що станом на 27.10.2017 заборгованість за Кредитним договором №252-СВ від 04.03.2004 становить 16109569,82 Євро, з яких строкова заборгованість за кредитом - 13732932,43 Євро, прострочена заборгованість за кредитом - 1125000,00 Євро, заборгованість по процентах - 99052,88 Євро, прострочена заборгованість по процентах - 1152584,51 Євро.

За таких обставин позивач просив позичальника негайно повернути всю існуючи заборгованість за Кредитним договором №252-СВ від 04.03.2004 у сумі 16109569,82 Євро.

Як встановлено судом, листом вих. №564/11-д/в від 14.11.2017 позичальник повідомив банк про те, що зовнішні та внутрішні фактори, загострення військової ситуації, політична ситуація, зменшення надходжень (прибутку), знецінення гривні не дають позичальнику змоги виконати вимогу банку про дострокове погашення заборгованості за Кредитним договором №252-СВ від 04.03.2004.

При цьому, відповідач 2 просив банк розглянути можливість погашення заборгованості частиною заставного майна шляхом передачі на баланс банку.

Таким чином, оскільки будь-яких інших кредитних договорів між сторонами укладено не було (доказів протилежного матеріали справи не містять), а позичальник у листі-відповіді від 14.11.2017 не висловив заперечень щодо суми заборгованості за кредитним договором та просив її погасити за рахунок заставного майна, суд дійшов висновку, що вказаний лист відповідача 2 свідчить про визнання позичальником боргу у сумі, вказаній банком, що є перериванням позовної давності.

В будь-якому випадку, так як банк звернувся 23.10.2020 до Господарського суду міста Києва з позовом до Фірми «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю про стягнення заборгованості за Кредитним договором №252-СВ від 04.03.2004 у розмірі 7097868,68 Євро (а вказана сума боргу вочевидь є заборгованістю зі сплати останніх платежів за графіком, строк сплати яких наступив у 2019 році), суд вважає необгрунтованими доводи відповідача 2 про пропущення позивачем строку позовної давності.

При цьому, відповідачем 1 (поручителем) не було подано заяву про застосування позовної давності.

Втім, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з п. 1.6 Договору поруки від 30.09.2016 відповідно до умов цього договору поручитель відповідає перед кредитором як солідарний боржник та зобов`язаний сплатити банку на вказані банком рахунки всі суми, належні до сплати позичальником за кредитним договором, в разі порушення позичальником зобов`язання щодо сплати відповідної суми коштів за кредитним договором протягом 2-х робочих днів з дати надіслання банком відповідної письмової вимоги.

Оскільки така заява банком була надіслана поручителю 13.11.2017, а позов до ОСОБА_1 подано до суду 11.08.2020, банком не було в будь-якому випадку пропущено строк позовної давності.

Враховуючи викладені обставини, встановивши фактичні обставини справи з урахуванням вказівок, викладених у постанові Верховного Суду від 17.08.2021 у справі №910/11905/20, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення 6716742,98 Євро.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Наявність та обсяг заборгованості Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю за Кредитним договором №252-СВ від 04.03.2004 у сумі 6716742,98 Євро підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем 2 не були спростовані, у зв`язку з чим позовні вимоги Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про стягнення з Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю заборгованості за кредитом у сумі 7097868,68 Євро підлягають задоволенню у повному обсязі.

Що стосується позовних вимог до ОСОБА_1 (поручителя), суд зазначає наступне.

30.09.2016 між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (банк) та ОСОБА_1 (поручитель) укладено Договір поруки, відповідно до умов якого поручитель поручається перед банком за виконання Фірмою «Т.М.М.» - Товариством з обмеженою відповідальністю в повному обсязі усіх існуючих та майбутніх грошових зобов`язань позичальника за Кредитним договором №252-СВ від 04.03.2004 в редакції від 29.04.2014, що викладена у Додатку до Додаткової угоди №47, з усіма змінами та доповненнями, в тому числі, що викладені в Додатковій угоді №48 від 30.09.2016, у тому числі, але не виключно і щодо сплати усіх процентів, комісій, неустойки, регресних та інших сум, що належать до сплати позичальником у відповідності з кредитним договором.

У п. 1.2 Договору поруки від 30.09.2016 зазначено, що поручитель ознайомлений з умовами кредитного договору, відповідно до якого позичальник зобов`язаний повернути отриманий кредит та сплатити проценти за користування кредитом в сумі та в строки, встановлені кредитним договором. Кредитним договором передбачено надання кредиту з загальною сумою кредиту 15376721,00 Євро з терміном кредиту до 31.03.2021 включно; процента ставка за користування кредитом - 10% річних у євро.

Поручитель ознайомлений, що з моменту підписання між банком та позичальником Додаткової угоди №48 до кредитного договору встановлюється процента ставка за користування кредитом у розмірі 10% річних (п. 1.3 Договору поруки від 30.09.2016).

Згідно з п. 1.6 Договору поруки від 30.09.2016 відповідно до умов цього договору поручитель відповідає перед кредитором як солідарний боржник та зобов`язаний сплатити банку на вказані банком рахунки всі суми, належні до сплати позичальником за кредитним договором, в разі порушення позичальником зобов`язання щодо сплати відповідної суми коштів за кредитним договором протягом 2-х робочих днів з дати надіслання банком відповідної письмової вимоги.

Відповідно до п. 1.7 Договору поруки від 30.09.2016 договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє протягом 15 років. Строк дії поруки - 15 років.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 554 Цивільного кодексу України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно ч. 1 ст. 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Таким чином, виконання зобов`язань відповідача 2 за Кредитним договором №252-СВ від 04.03.2004 (з урахуванням додаткових угод №47, №48) було забезпечено порукою відповідача 1 за Договором поруки від 30.09.2016.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів виконання поручителем своїх зобов`язань за Договором поруки від 30.09.2016, суд дійшов висновку щодо обгрунтованості позовних вимог Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення 6716742,98 Євро.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Таким чином, так як відповідач 1 за первісним позовом є поручителем перед банком за виконання зобов`язань відповідача 2 за первісним позовом за Кредитним договором № 252-СВ від 04.03.2004 (з урахуванням додаткових угод), суд дійшов висновку, що відповідачі 1 та 2 за первісним позовом солідарно відповідають перед позивачем за неналежне виконання умов вказаного кредитного договору.

24.09.2020 до Господарського суду міста Києва надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним Договору поруки від 30.09.2016.

Обгрунтовуючи зустрічну позовну заяву, позивач за зустрічним позовом вказує на те, що відповідно до умов Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 (в редакції Додаткової угоди №47 від 29.04.2014) грошові кошти за вказаною додатковою угодою позичальнику не надавались. За твердженням позивача за зустрічним позовом, на момент укладення договору поруки сторони не могли вдатися до заходів для забезпечення такого основного зобов`язання, яке на час укладення договору поруки не існувало в дійсності в силу того, що відповідний обов`язок за цим договором міг виникнути у позичальника лише з часу отримання ним грошових коштів. Таким чином, як вказує позивач за зустрічним позовом, Договір поруки від 30.09.2016 суперечить ст.ст. 548, 553 Цивільного кодексу України, що є підставою для визнання його недійсним.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбаченими законом.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Частиною другою статті 548 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Порука є додатковим (акцесорний) способом забезпечення виконання зобов`язань, а тому такі правочини щодо встановлення забезпечення матимуть юридичне значення тільки тоді, коли мають юридичну силу основні зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як встановлено судом, на виконання умов Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 банк надав позичальнику (відповідачу 2) кредит у загальному розмірі 68101037,91 Євро, який відповідач 2 зобов`язаний був повернути до 31.01.2014.

Станом на 31.01.2014 позичальник не виконав своїх зобов`язань та не повернув банку кредит у повному обсязі, а саме, як було встановлено судом вище заборгованість відповідача 2 становила 15376721,00 Євро.

Оскільки відповідно до норм законодавства України такі обставини, як настання строку виконання зобов`язання або прострочення виконання зобов`язання не є підставою для припинення існування самого зобов`язання, то відповідно обов`язок позичальника з повернення банку кредиту у розмірі 15376721,00 Євро не припинився та продовжив своє існування.

Як встановлено судом, станом на дату укладення між позивачем та відповідачем 1 договору поруки (30.09.2016), у відповідача 2 (позичальника) існувала заборгованість з повернення кредиту у сумі 14857932,43 Євро (тіло кредиту).

З тексту договору поруки слідує, що поручитель поручився за виконання Фірмою «Т.М.М.» - Товариством з обмеженою відповідальністю в повному обсязі усіх існуючих та майбутніх грошових зобов`язань позичальника за Кредитним договором №252-СВ від 04.03.2004 в редакції від 29.04.2014, що викладена у Додатку до Додаткової угоди №47, з усіма змінами та доповненнями, в тому числі, що викладені в Додатковій угоді №48 від 30.09.2016, у тому числі, але не виключно і щодо сплати усіх процентів, комісій, неустойки, регресних та інших сум, що належать до сплати позичальником у відповідності з кредитним договором.

Оскільки станом на дату укладення договору поруки у позичальника (відповідача 2) не припинилось зобов`язання з повернення кредиту у розмірі 14857932,43 Євро, то відповідач 1 поручився за існуюче (дійсне) зобов`язання відповідача 2.

Ті обставини, що за додатковими угодами №47 та №48 кредитні кошти відповідачу 2 вже не надавались, а вказаними додатковими угодами по суті було встановлено розстрочення повернення кредиту (та сплати процентів) після настання кінцевого строку виконання вказаних зобов`язань, жодним чином не вказують на обставини недійсності Договору поруки від 30.09.2016, про які вказує позивач за зустрічним позовом, оскільки він поручився за виконання дійсного (вже існуючого) зобов`язання, виконання якого сторони кредитного договору розстрочили відповідно до графіку погашення.

Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку про відмову у позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним Договору порук від 30.09.2016.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як враховуючи встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Як встановлено судом, ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.09.2020 в даній справі (суддя Бондарчук В.В.) відкрито провадження в ній (за позовом Банку до ОСОБА_1) за правилами загального позовного провадження і призначено підготовче засідання на 28.09.2020 й залучено до участі у справі Фірму як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

У подальшому підготовче засідання було відкладено на 26.10.2020.

Згодом Банком було заявлено позов до Фірми, і ухвалою названого суду від 26.10.2020 (суддя Босий В.П.) відкрито провадження у справі № 910/16323/20, призначено підготовче засідання на 23.11.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.10.2020 (суддя Босий В.П.) об`єднано в одне провадження справи названого суду № 910/11905/20 і № 910/16323/20, справу № 910/16323/20 передано на розгляд судді Бондарчук В.В., яка розглядає справу № 910/11905/20.

Верховний Суд у постанові від 17.08.2021 у справі №910/11905/20 зауважив, що об`єднання зазначених справ в одне провадження (зі справи № 910/11905/20) відбулося, шляхом передачі справи №910/16323/20 на розгляд іншого судді, після початку підготовчого засідання в даній справі, що суперечить приписові частини третьої статті 173 ГПК України, у зв`язку з чим у Верховного Суду відсутні підстави для висновку про розгляд справи повноважним складом суду першої інстанції.

З приводу вказаного суд зазначає, що відповідно до ч. 10 ст. 173 Господарського процесуального кодексу України справи, об`єднані в одне провадження, роз`єднанню не підлягають.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

За таких обставин, суд дійшов висновку повернути позивачу за первісним позовом сплачений ним судовий збір у розмірі 39504,00 грн. (в частині позовних вимог, щодо яких суд дійшов висновку закрити провадження у справі).

В іншій частині позовних вимог відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за первісним позовом покладається на відповідачів, судовий збір за зустрічним позовом покладається на позивача у зв`язку з відмовою у задоволенні зустрічного позову.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 231, 236-242 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позов Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково.

2. Закрити провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення 381125,70 Євро.

3. Стягнути солідарно з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ) та Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю (04116, м. Київ, вул. Провіантська, буд. 3; ідентифікаційний код: 14073675) на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 100; ідентифікаційний код: 23494714) заборгованість у розмірі 6716742 (шість мільйонів сімсот шістнадцять тисяч сімсот сорок два) євро 98 євроцентів та судовий збір у розмірі 696196 (шістсот дев`яносто шість тисяч сто дев`яносто шість) грн 00 коп.

4. Відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 .

5. Повернути з Державного бюджету України на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 100; ідентифікаційний код: 23494714) судовий збір у розмірі 39504 (тридцять дев`ять тисяч п`ятсот чотири) грн 00 коп., сплачений за меморіальним ордером №2600618 від 10.08.2020.

6. Після набранням рішенням законної сили видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 256 та ст. 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено та підписано 18.01.2022.

Суддя О.М. Спичак