РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.01.2022Справа № 910/16031/21
Суддя Господарського суду міста Києва Трофименко Т.Ю., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників сторін справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіспей"

до Підприємства з іноземними інвестиціями за участю українського капіталу - Фірма "Вітал-Тер" (Товариство з обмеженою відповідальністю)

про стягнення 35 235,65 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіспей" до Підприємства з іноземними інвестиціями за участю українського капіталу - Фірма "Вітал-Тер" (Товариство з обмеженою відповідальністю) про стягнення 35 235,65 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором поставки № 241116 від 24.11.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.10.2021 № 910/16031/21 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

20.10.2021 через загальний відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.10.2021 за вказаним позовом відкрито провадження у справі № 910/16031/21, вирішено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

01.10.2021 до суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за наявними в ній матеріалами.

23.11.2021 до суду від відповідача надійшов відзив на позов.

16.12.2021 до суду від позивача надійшли заява про зменшення розміру позовних вимог та відповідь на відзив з клопотанням про поновлення строку для її подання.

10.01.2022 до суду від позивача надійшло клопотання про поновлення строку на подання відповіді на відзив та заяви про зменшення розміру позовних вимог.

Приписами ч. 1 ст. 118 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

За приписами ст. 119 Господарського процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи.

З урахуванням наведеного, заяву позивача про поновлення строку для подання відповіді на відзив та заяви про зменшення розміру позовних вимог суд задовольняє.

За приписами ст. 46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

У разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої, частиною третьою або четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає в ухвалі.

З урахуванням наведеного, заява про зменшення розміру позовних вимог приймається судом до розгляду.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Ухвала про відкриття провадження у справі № 910/16031/21 була надіслана на адресу позивача рекомендованим листом з повідомленням про вручення та отримана останнім, що підтверджується повідомлення про вручення поштового відправлення.

Разом з тим суд зазначає, що ухвала Господарського суду міста Києва про відкриття провадження у справі № 910/16031/21 була направлена рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження Підприємства з іноземними інвестиціями за участю українського капіталу - Фірма "Вітал-Тер" (Товариство з обмеженою відповідальністю), зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: пров. Кутузова, 4, кв. 23, м. Київ, 01021, проте з указаної адреси поштове відправлення повернулося з відміткою пошти "за закінченням терміну зберігання".

Отже, суд належним чином виконав свій обов`язок щодо повідомлення відповідача про розгляд справи.

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

24.11.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сервіспей" (Постачальник) та Підприємством з іноземними інвестиціями за участю українського капіталу - Фірма "Вітал-Тер" (Покупець) укладено договір поставки №241116 (надалі також - договір), відповідно до п. 1.1 якого Постачальник передає у власність Покупцеві, а Покупець приймає та оплачує продукцію, найменування, кількість, ціна за одиницю виміру якої тощо погоджується Сторонами у кожному конкретному Замовленні (надалі іменується - «Товар»).

Найменування Товару - паковальні матеріали, зокрема плівки (поліпропіленові, поліетиленові та ін.) різних параметрів. (п. 1.2 договору)

Відповідно до п. 2.1 договору, поставка конкретної партії Товару здійснюється на підставі Замовлення Покупця, зробленого в письмовій формі, у якій Покупець та Постачальник погоджують найменування, кількість, вартість та дату поставки Товару, що замовляється.

Постачальник з кожною партією Товару зобов`язаний надавати Покупцю видаткову накладну, яка повинна містити інформацію про найменування, кількість та ціну Товару. (п. 2.5 договору).

Перехід ризиків та права власності на Товар відбувається в момент підписання видаткової накладної Товар. (п. 2.10 договору)

У п. 4.1 договору визначено, що Покупець оплачує Товар, поставка якого є предметом даного Договору, за цінами, погодженими Сторонами при Замовленні Товару, та підтвердженими у видаткових накладних.

Товар за даним Договором поставляється за умови 100% передплати, якщо Сторони не погодили шляхом укладання Додаткової угоди або Специфікації до даного Договору інший порядок розрахунків. (п. 4.4 договору)

У п. 4.7 договору сторони домовились, що грошові кошти, отримані від Покупця в межах дії даного Договору, першочергово направляються на погашення заборгованості (у випадку наявності такої), сплати процентів за користування чужими грошовими коштами і оплату штрафних санкцій, котрі застосовуються до Покупця, залишок направляється на оплату вартості наступної партії Товару. При цьому Покупець доручає Постачальнику списання таких грошових коштів на погашення заборгованості, сплати процентів за користування чужими грошовими коштами, оплату штрафних санкцій та відшкодування збитків.

Як встановлено у п. 4.8 договору, у випадку приведення Покупцем оплати, яка перевищує вартість узгодженого між сторонами об`єму партії товару, надлишкові кошти зараховуються в якості передоплати на рахунок майбутніх поставок, якщо від Покупця не отримано листа про повернення надмірно сплачених коштів, в межах даного Договору, при цьому з Постачальника не вираховуються будь-які відсотки за користування грошовими коштами, отриманими в якості передоплати.

Товар, поставлений в межах даного Договору, оплачується за календарною послідовності його поставок та у відповідності до виставлених рахунків. (п. 4.9 договору)

Відповідно до п. 4.10 договору, Покупець зобов`язаний сплатити Постачальнику повну вартість партії Товару, зазначену в рахунку-фактурі, в строк, встановлений Сторонами при погодженні Замовлення або вказаний у рахунку-фактурі. За окремими партіями поставки Товару порядок оплати може встановлюватися у Додаткових угодах або Специфікаціях. У випадку, якщо в зазначений строк оплата не буде проведена, в дію вступають положення про санкції, передбачені пунктами 5.3 - 5.6 даного Договору.

Згідно з п. 4.11 договору, Постачальник має право здійснювати продаж Товару з відтермінуванням платежу. У разі, якщо Постачальник відвантажить Покупцю Товар без отримання попередньої оплати його вартості або неповної оплати, Покупець протягом 5 (п`яти) робочих днів зобов`язаний оплатити вартість Товару, вказаного у видатковій накладній, шляхом безготівкового банківського переказу грошових коштів на поточний рахунок Постачальника, якщо інше не вказано у Додатковій угоді або Специфікації до даного Договору.

За приписами пунктів 7.1, 7.2, 7.3 договору, цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та скріплення його тексту печатками Сторін. Строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 7.1 цього Договору, та діє по « 30» грудня 2016 р. включно. У випадку, якщо жодна із сторін за один місяць до закінчення терміну дії даного Договору не заявить про свої наміри розірвати Договір, то Договір вважається пролонгований ще на один рік.

На підтвердження виконання умов договору щодо поставки товару у період з 01.07.2020 по 02.12.2020 на загальну суму 43 435,66 грн позивач надав суду видаткові накладні № 849 від 28.08.2020 на суму 7009,85 грн, № 875 від 07.10.2020 на суму 12 759,49 грн, № 898 від 05.11.2020 на суму 17 109,32 грн, № 919 від 02.12.2020 на суму 6557,00 грн, а також відповідні податкові накладні, товарно-транспортні накладні, довіреності на отримання матеріальних цінностей.

Обґрунтовуючи позовні вимоги у позовній заяві, позивач зазначає, що відповідач не здійснив у встановлений строк оплату за поставлену продукцію у повному обсязі, а тому у останнього утворилась заборгованість за договором у розмірі 24 548,53 грн. В ході розгляду справи, у зв`язку з погашенням відповідачем суми основного боргу, позивачем зменшено розмір позовних вимог та наразі заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 698,54 грн, 3% річних у розмірі 604,65 грн, інфляційні у розмірі 2019,37 грн та штраф у розмірі 7364,56 грн.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач зазначає, що у нього не виникло зобов`язання щодо оплати вартості поставленого позивачем товару відповідно до п. 4.11 договору. Так, відсутні докази існування замовлень на продукцію, як це передбачено п. 1.1 договору, відповідачем було оплачено більше ніж здійснено поставки, а доказів існування заборгованості за попередній період в розмірі 36 112,87 грн немає. Також, договором встановлено обов`язок покупця зі сплати за поставлений товар, однак строк виконання цього обов`язку не визначений і повинен бути встановлений при погодженні замовлення, чого не було здійснено за спірними поставками. Крім того, розрахунок сум пені, 3% річних та інфляційних складено позивачем арифметично неправильно.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 662 Цивільного кодексу України зазначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як встановлено судом, на виконання умов договору у період з 01.07.2020 по 02.12.2020 позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 43 435,66 грн, що підтверджується видатковими накладними № 849 від 28.08.2020 на суму 7009,85 грн, № 875 від 07.10.2020 на суму 12 759,49 грн, № 898 від 05.11.2020 на суму 17 109,32 грн, № 919 від 02.12.2020 на суму 6557,00 грн, які оформлені належним чином та підписані уповноваженими представниками сторін.

Відповідно до пояснень позивача, не спростованих відповідачем, протягом вказаного періоду ним було здійснено оплату за договором загалом на суму 55 000,00 грн, з якої 18 887,13 грн було зараховано в рахунок спірних поставок (від 28.08.2020 та частково від 07.10.2020), оскільки станом на 01.07.2020 борг відповідача за договором становив 36 112,87 грн.

На підтвердження заборгованості за попередні періоди співпраці за договором з відповідачем, зокрема, 2019-2020 роки, позивач долучив до відповіді на відзив відповідні первинні та платіжні документи.

З урахуванням наведеного, на момент звернення позивача до суду заборгованість відповідача за договором складала 24 548,53 грн.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що 18.10.2021 відповідачем було сплачено 24 548,00 грн за товари за договором поставки №241116 від 24.11.2016 на користь позивача, що підтверджується платіжним дорученням № 2550 від 18.10.2021.

Відповідно до позову з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, за прострочення оплати поставленого товару позивачем заявлено пеню у розмірі 698,54 грн, 3% річних у розмірі 604,65 грн, інфляційні у розмірі 2019,37 грн та штраф у розмірі 7364,56 грн.

При цьому, щодо строку виконання відповідачем зобов`язань з оплати товару суд зазначає таке.

Як встановлено у п. 4.4 договору, Товар за даним Договором поставляється за умови 100% передплати, якщо Сторони не погодили шляхом укладання Додаткової угоди або Специфікації до даного Договору інший порядок розрахунків.

Відповідно до п. 4.10 договору, Покупець зобов`язаний сплатити Постачальнику повну вартість партії Товару, зазначену в рахунку-фактурі, в строк, встановлений Сторонами при погодженні Замовлення або вказаний у рахунку-фактурі. За окремими партіями поставки Товару порядок оплати може встановлюватися у Додаткових угодах або Специфікаціях. У випадку, якщо в зазначений строк оплата не буде проведена, в дію вступають положення про санкції, передбачені пунктами 5.3 - 5.6 даного Договору.

Згідно з п. 4.11 договору, Постачальник має право здійснювати продаж Товару з відтермінуванням платежу. У разі, якщо Постачальник відвантажить Покупцю Товар без отримання попередньої оплати його вартості або неповної оплати, Покупець протягом 5 (п`яти) робочих днів зобов`язаний оплатити вартість Товару, вказаного у видатковій накладній, шляхом безготівкового банківського переказу грошових коштів на поточний рахунок Постачальника, якщо інше не вказано у Додатковій угоді або Специфікації до даного Договору.

Сторони не укладали додаткових угод або специфікацій до вказаного договору, у яких би погодили інший порядок розрахунків. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Однак, відповідно до поданих доказів, у даному випадку продаж товару у спірний період здійснювався позивачем без отримання попередньої оплати, а тому застосовується строк його плати, вказаний у п. 4.11 договору.

При цьому, виходячи із сутності правовідносин сторін, мети правочину, звичаїв ділового обороту, суд погоджується з тлумаченням позивача, що визначений п. 4.11 договору п`ятиденний строк на оплату вартості товару слід відраховувати від дати поставки.

Отже, вартість товару за поставкою 07.10.2020 відповідач мав оплатити до 15.10.2020, за поставкою 05.11.2020 - до 12.11.2020, за поставкою 02.12.2020 - до 09.12.2020, чого ним належно здійнсено не було.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитору зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних. (п.п. 4.1, 4.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013).

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). (п.п. 3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013)

Перевіривши здійснені позивачем розрахунки 3% річних за періоди прострочення оплати за поставками з 16.10.2020, 13.11.2020 та 10.12.2020 по 14.09.2021, суд зазначає, що ці нарахування правильні, обґрунтовані та підлягають стягненню у повному обсязі у сумі 604,65 грн.

Щодо інфляційних за аналогічний наведеному період прострочення, суд задовольняє вимоги про їх стягнення на суму 2019,10 грн у зв`язку з частково неправильним розрахунком позивача.

Згідно з приписами ст. ст. 216 - 218 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина перша статті 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Наведеною нормою передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Отже, встановивши розмір, термін і порядок нарахування штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання, законодавець передбачив також і право сторін врегулювати ці відносини у договорі. Тобто сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 Цивільного кодексу України), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (частина третя статті 6 Цивільного кодексу України), у тому числі, мають право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати). Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 21.06.2017 зі справи № 910/2031/16 та Верховного Суду від 10.04.2018 зі справи № 916/804/17.

У п. 5.3 договору сторони погодили, що у випадку прострочення Покупцем оплати поставленого йому Товару понад строк, обумовлений у п. 4.8 цього Договору, Покупець сплачує Постачальнику пеню у розмірі 0,5 облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення, за весь час прострочення.

У п. 5.5 сторони погодили, що у випадку прострочення Покупцем оплати поставленого йому Товару більше, ніж на 60 (шістдесят) календарних днів. Покупець, окрім сплати пені, передбаченої п. 5.3. цього Договору, сплачує Постачальнику штраф у розмірі 30% (тридцяти відсотків) від простроченої суми.

Враховуючи наведене вище, перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені за періоди прострочення оплати за поставками з 16.10.2020, 13.11.2020 та 10.12.2020 по 14.09.2021, суд задовольняє вимоги про її стягнення на суму 698,21 грн у зв`язку з частково неправильним розрахунком позивача.

Щодо суми штрафу, суд зазначає, що його нарахування правильне, обґрунтоване та підлягає стягненню у повному обсязі у сумі 7364,56 грн.

Заперечення відповідача стосовно того, що строк виконання ним зобов`язання з оплати суд відхиляє з підстав, наведених вище.

Також, суд відхиляє доводи відповідача про відсутність замовлень на продукцію в порядку умов договору, оскільки це не є підставою для невиконання відповідачем обов`язку з оплати товару, отримання ним якого підтверджується належним чином оформленими первинними документами.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом, на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18).

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту статті 79 Господарського процесуального кодексу України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (зазначену правову позиція викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Отже, враховуючи принцип змагальності сторін, суд вважає, що позивач підтвердив більш вірогідними доказами обставини прострочення відповідача за договором, аніж це спростував відповідач.

Отже, зважаючи на викладене вище, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу наразі не розподіляються, оскільки, згідно з його заявою, докази розміру витрат будуть ним надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Підприємства з іноземними інвестиціями за участю українського капіталу - Фірма "Вітал-Тер" (Товариство з обмеженою відповідальністю) (пров. Кутузова, 4, кв. 23, м. Київ, 01021, ідентифікаційний код 22911274) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіспей" (вул. Індустріальна, 3-В, м. Харків, 61106, ідентифікаційний код 35368047) 3% річних у розмірі 604,65 грн, інфляційні у розмірі 2019,10 грн, пеню у розмірі 698,21 грн, штраф у розмірі 7364,56 грн та судовий збір у розмірі 2269,87 грн.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 12.01.2022

Суддя Т. Ю. Трофименко