ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" січня 2022 р. Справа№ 910/6051/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Скрипки І.М.

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву

на рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2021 (повний текст складено 30.08.2021)

у справі №910/6051/21 (суддя Т.В. Васильченко)

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий центр «Аерохобі»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державне підприємство «Антонов»

про стягнення 31 306,34 грн,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву (далі, позивач або РВ ФДМУ) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом (із урахуванням заяви позивача про залишення без розгляду позовних вимог в частині розірвання договору оренди нерухомого майна та виселення відповідача від 01.06.2021 та заяви позивача про збільшення позовних вимог від 17.06.2021) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий центр «Аерохобі» (далі, відповідач або Товариство) про стягнення заборгованості з орендної плати у розмірі 28 071,03 грн, пені у розмірі 1 193,42 грн, штрафу в розмірі 842,13 грн та інфляційних втрат у розмірі 1 199,76 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань в частині повної та своєчасної сплати орендної плати за договором оренди майна, що належить до державної власності №7105 від 31.03.2015, укладеного між відповідачем та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.08.2021 у справі №910/6051/21 позовні вимоги Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву до Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий центр «Аерохобі» про стягнення 31 306,34 грн задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий центр «Аерохобі» на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву основний борг у розмірі 14 035 (чотирнадцять тисяч тридцять п`ять) грн 54 коп., пеню у розмірі 561 (п`ятсот шістдесят одна) грн 81 коп., інфляційні втрати у розмірі 1 199 (одна тисяча сто дев`яносто дев`ять) грн 76 коп., штраф у розмірі 421 (чотириста двадцять одна) грн 07 коп. та судовий збір у розмірі 1 175 (одна тисяча сто сімдесят п`ять) грн 97 коп.

Рішення суду мотивоване наявністю передбачених постановою Кабінету Міністрів України «Про деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину» №611 від 15.07.2020 підстав для зменшення відповідачу розміру орендних платежів на 50% за період з квітня 2020 року по лютий 2021 року до 14 035,54 грн у зв`язку з тим, що відповідач є суб`єктом малого підприємництва. Водночас, з огляду на встановлені судом обставини наявності правових підстав для зменшення розміру орендних платежів на 50% згідно приписів постанови Кабінету Міністрів України №611 від 15.07.2020, які є імперативними, належною сумою штрафу є 421,07 грн, а пені 561,81 грн, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково. Водночас, за результатом перевірки наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат, з урахуванням методики їх розрахунку та встановленої суми орендних платежів, яка підлягає сплаті, судом встановлено, що їх розмір, виходячи з визначеного чинним законодавством порядку та бази нарахування, є більшим, однак, оскільки при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі 1 199,76 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із прийнятим рішенням, 21.09.2021 (про що свідчить відмітка Укрпошти Стандарт на конверті) Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2021 у справі №910/6051/21 в частині, яким Регіональному відділенню Фонду державного майна України по місту Києву відмовлено у задоволенні позову.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги позивача зводяться до того, що суд першої інстанції у порушення пункту 14 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, статей 3, 5, 7 Господарського процесуального кодексу України, в результаті невірного застосування норм матеріального права та спеціального законодавства, що регулює орендні правовідносини, зробив передчасні висновки стосовно імперативного обов`язку позивача самостійно, незалежно від наявності заяви орендаря, встановлювати належність орендаря до суб`єктів малого підприємництва та на підставі цього звільняти орендаря від внесення орендної плати в повному обсязі. Крім того, суд першої інстанції при прийнятті рішення допустив втручання у дискреційні повноваження позивача як органу державної влади, а саме - за результатом самостійного аналізу звітності орендаря прийняв рішення про віднесення його до суб`єктів малого підприємництва та про доцільність звільнення відповідача від внесення 50% орендної плати, що належить до стягнення, що є виключною компетенцією позивача.

Також позивач наголошує на тому, що нормами цивільного та господарського законодавства України (стаття 651 Цивільного кодексу України, статті 188, 286 Господарського кодексу України) та умовами пунктів 3.5. та 10.3. Договору оренди передбачено, що право вимоги наймача на зменшення орендної плати з підстав неможливості використовувати приміщення може бути досягнуто шляхом внесення відповідних змін в договір оренди за взаємною згодою сторін, а у випадку відмови в її задоволенні орендар вправі вирішення цього питання передати на розгляд суду, чого відповідачем зроблено не було.

У тексті апеляційної скарги апелянтом викладено також клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та відповіді на відзив

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду 17.11.2021, заперечував проти доводів апеляційної скарги позивача, просив залишити її без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін.

У відзиві відповідач наголосив на тому, що ТОВ «Видавничий центр «Аерохобі» в силу пункту 14 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (у відповідній редакції) та пункту 6 статті 762 Цивільного кодексу України повністю звільняється від орендної плати за період з 18.03.2020 по 24.05.2020. Щодо нарахування орендної плати за період з 25.05.2020 по 31.12.2020 відповідач посилається, що Кабінетом Міністрів України 15.07.2020 прийнято постанову про «Деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину» №611, згідно якої відповідно до пункту 2 додатку №1 до постанови ТОВ «Видавничий центр «Аерохобі» звільняється від орендної плати як орендар, який орендує приміщення для розміщення видавництв засобів масової інформації та видавничої продукції, що видається українською мовою. Крім того, відповідач наголошує, що відповідно до пункту 2 Додатку №2 до постанови №611 ТОВ «Видавничий центр «Аерохобі» є одночасно і видавництвом, і суб`єктом малого підприємництва, що підтверджується наданими у судову справу фінансовими звітами за 2019-2020 роки. У зв`язку з цим, за твердженнями відповідача, він підпадає під два випадки одночасно, тому суд першої інстанції міг самостійно визначити, положення якого саме додатку до постанови №611 мають бути застосовані до спірних правовідносин, і як наслідок, ТОВ «Видавничий центр «Аерохобі» стверджує, що має бути повністю звільнений від плати за орендну плату за період з 25.05.2020 по 31.12.2020.

Щодо нарахування орендної плати за період з 01.01.2021 по 24.02.2021, то ТОВ «Видавничий центр «Аерохобі» повідомляє, що орендоване приміщення розташоване на території ДП «Антонов», доступ на території якого відбувається в пропускному режимі. Однак, з 01.01.2021 по 24.02.2021 ані орендодавець, ані ДП «Антонов», як балансоутримувач, не продовжили дію перепусток співробітникам відповідача, тому вони не мали об`єктивної можливості доступу до орендованого приміщення, відтак згідно з нормою частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України ТОВ «Видавничий центр «Аерохобі» звільняється від орендної плати за вказаний період.

Крім того, у відзиві відповідач зазначив, що позивачем безпідставно заявлена вимога про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань, оскільки відповідно до укладеного сторонами Договору оренди орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом її коригування за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

07.12.2021 від позивача через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду надійшли пояснення на відзив відповідача.

У поясненнях позивач наголосив на наступному:

- відповідачем не оскаржувались відмови позивача від зменшення розміру орендних платежів або звільнення від їх сплати, водночас, звертаючись до Регіонального відділення з листами з питань звільнення або зменшення від сплати орендної плати, ТОВ «Видавничий центр «Аерохобі» зовсім не надавав Регіональному відділенню копій фінансової звітності за 2019-2020 року, що позбавляло відповідача підстав доводити, що Регіональне відділення повинно було зменшити нараховану орендну плату на 50% в зв`язку з тим, що відповідач має ознаки суб`єкта малого підприємництва. У свою чергу, суд першої інстанції помилково вдався до самостійного аналізу фінансової звітності відповідача, чим перебрав на себе дискреційні повноваження позивача як органу державної влади;

- балансоутримувач Державне підприємство «Антонов» письмово та в своїх усних поясненнях в судових засіданнях спростовував неможливість орендарем користування приміщеннями державного майна в період карантину та, відповідно, наявність правових підстав для застосування до орендаря норм статті 762 Цивільного кодексу України. У свою чергу, судом першої інстанції факти неможливості користування орендарем орендованим майном також встановлені не були. Більше того, відповідач не оскаржував рішення суду першої інстанції у справі №910/6051/21 в частині не звільнення орендаря від повного внесення орендної плати, чим підтвердив відсутність своїх заперечень щодо відсутності правових підстав для застосування до правовідносин між позивачем та відповідачем статті 762 Цивільного кодексу України.

Представник третьої особи письмового відзиву на апеляційну скаргу суду не надав, що у відповідності до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.09.2021 апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву у справі №910/6051/21 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Скрипка І.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.09.2021 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/6051/21. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву на рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2021 у справі №910/6051/21 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

04.10.2021 матеріали справи №910/6051/21 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді у справі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.10.2021 апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву на рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2021 у справі №910/6051/21 залишено без руху. Роз`яснено Регіональному відділенню Фонду державного майна України по місту Києву, що протягом 10 (десяти) днів з дня вручення даної ухвали про залишення апеляційної скарги без руху скаржник має право усунути вказані недоліки, надавши суду апеляційної інстанції докази доплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 1763, 95 грн та пояснення з обґрунтуванням поважності причин неподання доказів (копії листа ТОВ «Видавничий центр «Аерохобі» №16 від 13.07.2021, копії відповіді Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву №30-06/9852 від 20.11.2020, копії відповіді Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву №30-06/267 від 15.01.2021) або підстав неможливості його подання до суду першої інстанції.

26.10.2021 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду представник апелянта подав заяву про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додано платіжне доручення №2063 від 18.10.2021 на підтвердження доплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 1 763,95 грн.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2021 поновлено Регіональному відділенню Фонду державного майна України по місту Києву пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2021 у справі №910/6051/21, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву на рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2021 у справі №910/6051/21, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2021 у справі №910/6051/21 на час апеляційного оскарження, розгляд апеляційної скарги, враховуючи частину 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, ухвалено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання), оскільки предметом розгляду у справі №910/6051/21 є вимоги про стягнення 31 306,34 грн, а відтак вказана справа відноситься до малозначних у розумінні положень пункту 1 частини 5 статті 12 та частини 13 статті 8 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи наявність у матеріалах справи доказів повідомлення учасників справи про розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження (повідомлень про вручення поштових відправлень), а також закінчення встановлених ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2021 процесуальних строків на подачу відзиву, заперечення на відзив, всіх заяв та клопотань, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги по суті.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

31.03.2015 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву (далі - орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Видавничий центр «Аерохобі» (далі - орендар) укладено Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №7105 (далі - Договір), з урахуванням договору про внесення змін №7105/01 від 16.05.2018, за умовами пункту 1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно нежиле приміщення (далі - майно) площею 25,00 кв.м., розміщене за адресою: 03062, м. Київ, вул. Академіка Туполєва, буд. 1 на 4-му поверсі корпусу №77, що перебуває на балансі Державного підприємства «Антонов» (далі - балансоутримувач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість станом на 28.02.2018 і становить 336 000,00 грн.

Умовами пунктів 1.2. та 1.3. Договору визначено, що майно передається в оренду з метою розміщення редакції журналу «Авиация и Время». Стан майна на момент укладення договору, визначається в акті приймання-передавання за узгодженим висновком балансоутримувача і орендаря.

Пунктом 2.1. Договору встановлено, що орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не пізніше дати його підписання сторонами та акта приймання-передавання майна.

Передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на це майно. Власником майна залишається держава, а орендар користується ним протягом строку оренди. Передача майна в оренду здійснюється за вартістю, визначеною у звіті про незалежну оцінку, складеному за методикою оцінки (пункти 2.2. та 2.3. Договору).

Умовами пункту 3.1. Договору із урахуванням договору про внесення змін №7105/01 від 16.05.2018 сторони визначили, що орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №786 від 04.10.1995 (далі - методика розрахунку) та змінена за згодою сторін, відповідно до п.1 ст.21 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку - лютий 2018 року 3 387,16 грн. Орендна плата за перший місяць оренди березень 2018 року визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за березень місяць 2018 року.

Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством (пункт 3.2. Договору).

Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Оперативна інформація про індекси інфляції, розраховані Державною службою статистики України, розміщується на веб-сайті Фонду державного майна України (пункт 3.3. Договору).

Пунктом 3.4. Договору визначено, що у разі користування майном протягом неповного календарного місяця (першого та/або останнього місяців оренди) добова орендна плата за дні користування визначається згідно з чинною методикою розрахунку на основі орендної плати за відповідні місяці пропорційно дням користування.

Умовами пункту 3.6. Договору визначено, що орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70% до 30% щомісяця не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним, з урахуванням щомісячного індексу інфляції відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Укладаючи даний Договір, орендар взяв на себе зобов`язання, зокрема, використовувати орендоване майно відповідно до його призначення та умов цього договору (пункт 5.1. Договору) та своєчасно й у повному обсязі сплачувати орендну плату до державного бюджету та балансоутримувачу (у платіжних дорученнях, які оформлює орендар, вказується «призначення платежу» за зразком, який надає орендодавець листом при укладенні договору оренди) (пункт 5.3. Договору).

Договір укладено строком на один рік, що діє з 31.03.2015 до 31.03.2016 включно. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих же самих умовах, які були передбачені цим договором, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього договору (пункти 10.1. та 10.4. договору).

Пунктом 10.10. Договору сторони визначили, що майно вважається поверненим орендодавцю/балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акту приймання-передавання. Обов`язок щодо складання актів приймання-передавання про повернення майна покладається на орендаря.

За актом приймання-передавання орендованого майна від 31.03.2015 орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування державне нерухоме майно - нежиле приміщення загальною площею 25,00 кв.м., що розташоване за адресою: м. Київ, вул. Академіка Туполєва, буд. 1 та перебуває на балансі Державного підприємства «Антонов».

У відповідь на звернення відповідача щодо звільнення від орендної плати за користування державним нерухомим майном на період дії карантину, позивач листом №30-06/9852 від 10.11.2020 відмовив у застосуванні знижки в нарахуванні орендної плати на період дії карантину, у зв`язку з тим, що мета використання майна за договором оренди постановою Кабінету Міністрів України №611 від 15.07.2020 не передбачена.

Листом вих. №24 від 16.12.2020 відповідач повторно звернувся до позивача, в якому просив звільнити його від сплати орендної плати на період дії карантину у зв`язку з тим, що починаючи з 18.03.2020 відповідач не здійснював діяльність на орендованому майні так як перейшов на дистанційну форму роботи.

Відповіддю №30-06/267 від 15.01.2021 позивач повторно відмовив у звільненні відповідача від обов`язку сплати орендних платежів з аналогічних підстав, які викладені у листі №30-06/9852 від 10.11.2020.

09.03.2021 між позивачем та відповідачем підписано Договір №7105/02, за яким чинність договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №7105 від 31.03.2015, яке розташоване за адресою: 03062, м. Київ, вул. Академіка Туполєва, 1, загальною площею 25,00 кв.м., що перебуває на балансі Державного підприємства «Антонов», достроково припинено за взаємною згодою сторін з 24.02.2021.

За актом приймання-передачі (повернення) нерухомого майна від 24.02.2021 орендар, згідно договору оренди нерухомого майна №7105 від 31.03.2015 повернув, а орендодавець прийняв із користування нерухоме майно - загальною площею 25,00 кв.м., яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Академіка Туполєва, буд. 1.

Водночас, позивач зазначає, що відповідач не виконав свого обов`язку щодо своєчасного перерахування до державного бюджету орендної плати у період з квітня 2020 року по лютий 2021 року, у зв`язку з чим у нього наявна заборгованість за договором у розмірі 28 071,03 грн, що і стало підставою для звернення до суду із позовом у даній справі.

Відповідач, у свою чергу, заперечував проти позову, посилаючись на те, що з 18.03.2020 по 24.05.2020 у зв`язку з запровадженням протиепідеміологічних та карантинних заходів доступ на територію Державного підприємства «Антонов» був заборонений, а тому відповідач повинен бути звільнений в силу приписів пункту 14 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України та частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України за вказаний період від сплати орендних платежів. При цьому, відповідач наголошував на тому, що 15.07.2020 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №611, згідно додатку №1 якої звільняються від орендної плати орендарі, які орендують приміщення для розміщення видавництв друкованих засобів масової інформації та видавничої продукції, що видаються українською мовою, а нарахування орендної плати за користування нерухомим державним майном для вітчизняних юридичних осіб, що є суб`єктами малого підприємництва згідно додатку №2 здійснюється у розмірі 50 відсотків від суми нарахованої орендної плати, наголошуючи на тому, що він є і видавництвом, і суб`єктом малого підприємництва.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін із наступних підстав.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відносини, пов`язані з орендою нерухомого майна, що належить до державної власності, регулюються Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Законом України «Про оренду державного та комунального майна» (чинного на час укладення договору).

Частиною 6 статті 283 Господарського кодексу України передбачено, що до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України, яка кореспондується із частиною 1 статті 283 Господарського кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до частин 1, 5 статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Орендна плата це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством (частина 1 статті 286 Господарського кодексу України).

Згідно із частиною 1 статті 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (чинного на час укладення договору оренду) орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності.

Згідно статті 174 Господарського кодексу України договір є підставою для виникнення господарських зобов`язань, які згідно зі статтями 193, 202 Господарського кодексу України та статтями 525, 526, 530 Цивільного кодексу України повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом. Відповідно до статті 202 Господарського кодексу України, статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У пункті 3.6. Договору сторони погодили, що орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу в співвідношенні 70% до 30% щомісяця не пізніше 15 числа місяця наступного за звітним з урахуванням щомісячного індексу інфляції відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Отже, з урахуванням положень статті 530 Цивільного кодексу України та змісту пункту 3.6. Договору строк виконання відповідачем грошового зобов`язання з орендної плати за договором на момент розгляду справи настав.

Водночас, як вірно наголосив суд першої інстанції, приписами частини 4 статті 14 Цивільного кодексу України визначено, що особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» (із відповідними змінами і доповненнями), установлено з 12.03.2020 на усій території України карантин.

Згідно частин 4, 6 статті 762 Цивільного кодексу України наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 №540-IX, який набрав чинності 02.04.2020, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 14 такого змісту: « 14. З моменту встановлення карантину, введеного постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 №211 (з наступними змінами і доповненнями), і до його завершення в установленому законом порядку наймач може бути звільнений від плати за користування майном відповідно до частини 6 статті 762 цього Кодексу».

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 №553-IX, який набрав чинності 18.04.2020, пункт 14 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в такій редакції: « 14. Встановити, що на час дії відповідних обмежувальних карантинних заходів, запроваджених Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), обставинами, за які наймач (орендар) не відповідає відповідно до частини другої статті 286 ГК України, частин 4 та 6 статті 762 ЦК України, також є заходи, запроваджені суб`єктами владних повноважень, якими забороняються певні види господарської діяльності з використанням орендованого майна, або заходи, якими забороняється доступ до такого майна третіх осіб».

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо державної підтримки сфери культури, креативних індустрій, туризму, малого та середнього бізнесу у зв`язку з дією обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби COVID-19» від 16.06.2020 №435-IV, який набрав чинності 16.07.2020, пункт 14 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в наступній редакції: « 14. Установити, що з моменту встановлення карантину, введеного Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року №211 (із наступними змінами і доповненнями), і до його відміни (скасування) в установленому законом порядку, плата за користування нерухомим майном (його частиною) підлягає зменшенню за вимогою наймача, який здійснює підприємницьку діяльність з використанням цього майна, впродовж усього часу, коли майно не могло використовуватися в підприємницькій діяльності наймача в повному обсязі через запроваджені обмеження та (або) заборони.

У випадку, визначеному абзацом першим цього пункту, розмір плати за користування майном не може перевищувати сукупний (пропорційно до орендованої площі) обсяг витрат, які наймодавець здійснив або повинен буде здійснити за відповідний період для внесення плати за землю, сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, і сплати вартості комунальних послуг.

Зазначені витрати покладаються на наймача як плата за користуванням майном за відповідний період пропорційно площі нерухомого майна, яку він наймає відповідно до договору, якщо договором не передбачений обов`язок наймача самостійно сплатити ці витрати повністю або частково.

Ця норма не поширюється на суб`єктів господарювання, які впродовж дії карантину фактично здійснювали діяльність з використанням цього майна в своїй господарській діяльності в повному обсязі, а також на договори найму майна, яке належить територіальній громаді».

Водночас, постановою Кабінету Міністрів України «Про деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину» №611 від 15.07.2020 (далі, постанова №611) врегульовані деякі питання щодо звільнення орендарів від орендної плати, а також щодо нарахування орендної плати за користування нерухомим державним майном, зокрема у пункті 1 цієї постанови передбачено, що на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2:

1) звільняються від орендної плати орендарі за переліком згідно з додатком 1;

2) нарахування орендної плати за користування нерухомим державним майном, розрахованої відповідно до Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786, здійснюється у розмірі:

50 відсотків суми нарахованої орендної плати для орендарів за переліком згідно з додатком 2;

25 відсотків суми нарахованої орендної плати для орендарів за переліком згідно з додатком 3.

За змістом додатку 2 до постанови №611 «Перелік орендарів, для яких нарахування орендної плати за користування нерухомим державним майном здійснюється у розмірі 50 відсотків», до цього переліку включено, зокрема, вітчизняні юридичні і фізичні особи, що є суб`єктами малого підприємництва, фізичні особи, які провадять виробничу діяльність безпосередньо на орендованих виробничих площах (зокрема в аеропортах).

Частиною 3 статті 55 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання залежно від кількості працюючих та доходів від будь-якої діяльності за рік можуть належати до суб`єктів малого підприємництва, у тому числі до суб`єктів мікропідприємництва, середнього або великого підприємництва. Суб`єктами малого підприємництва є, зокрема, юридичні особи - суб`єкти господарювання будь-якої організаційно-правової форми та форми власності, у яких середня кількість працівників за звітний період (календарний рік) не перевищує 50 осіб та річний дохід від будь-якої діяльності не перевищує суму, еквівалентну 10 мільйонам євро, визначену за середньорічним курсом Національного банку України.

Як вірно встановив суд першої інстанції під час розгляду справи, відповідач відповідає вищезазначеним критеріям суб`єкта малого підприємства, про що свідчить його фінансова звітність за 2019, 2020 роки (том 1, а.с. 112-116).

Відтак, враховуючи, що відповідач належить до суб`єктів малого підприємництва, нарахування орендної плати за державне майно повинно здійснюватись орендодавцем на підставі вказаної постанови Кабінету Міністрів України, а не в повному розмірі, як визначено позивачем.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що суд першої інстанції, роблячи вказаний висновок, допустив втручання у дискреційні повноваження РВ ФДМУ як органу державної влади, а саме - за результатом самостійного аналізу звітності орендаря прийняв рішення про віднесення його до суб`єктів малого підприємництва, що є виключною компетенцією позивача.

Колегією суддів критично оцінюються вказані доводи скаржника, оскільки дискреційні повноваження - це виключна можливість суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуди, обираючи будь-який варіант правомірних дій, у той час, як жодним чинним нормативно-правовим актом не встановлено, що вирішення питання віднесення тієї чи іншої юридичної особи до суб`єктів малого підприємництва належить виключно до дискреційних повноважень Фонду. Відповідні критерії, натомість, встановлені нормою вищенаведеної статті 55 Господарського кодексу України, у межах якої і діяв суд першої інстанції, роблячи на підставі належних та допустимих доказів (фінансової звітності за 2019, 2020 роки) висновок про віднесення відповідача до суб`єкта малого підприємництва.

У свою чергу, пунктом 2 постанови №611 в імперативному порядку визначено, що орендодавці державного майна забезпечують нарахування орендної плати орендарям згідно з пунктом 1 цієї постанови, починаючи з дати встановлення карантину.

При цьому, колегія суддів наголошує, що оскільки постанова №611 не встановлює будь-якої процедури надання передбачених нею звільнень і знижок, у тому числі не передбачає необхідності отримання погоджень або укладення додаткових угод, нарахування орендної плати орендарям у розмірах, передбачених пунктом 1 цієї постанови, є державним регулюванням такої плати, а тому отримання погодження щодо звільнення або знижки орендної плати, так само як і внесення змін до договору оренди цією постановою не вимагається.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постановах від 26.08.2021 у справі №910/13397/20, від 09.12.2021 у справі №911/354/21, висновки яких у відповідності до частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України взяті судом апеляційної інстанції до уваги під час перегляду рішення суду в апеляційному порядку.

З огляду на викладене, доводи скаржника про те, що розмір орендної плати може бути змінений лише за погодженням сторін з обов`язковим укладенням письмового договору, а нарахування орендної плати за державне майно, починаючи з 12.03.2020, може здійснюватись орендодавцем на підставі цієї постанови КМУ в залежності від того, чи звертався до орендодавця орендар з відповідною вимогою/проханням, чи ні, та чи оскаржував відповідач відмови позивача у зменшенні орендної плати, визнаються колегією суддів необґрунтованими та відхиляються.

Також суд не приймає до уваги посилання позивача на лист №10-16-15429 від 04.08.2020, яким Фонд державного майна України з метою координації дій повідомив свої регіональні відділення щодо порядку звільнення орендарів від орендної плати на період карантину, оскільки вказаним листом було надано роз`яснення регіональним відділенням Фонду державного майна України, тобто вони носять лише рекомендаційний характер і матеріали справи не містять доказів, що вони були доведені до відома орендарів.

Як вірно наголосив суд першої інстанції, обставини введення карантину мають об`єктивний характер, який не залежить ані від волі орендодавця, ані від волі орендаря, та в такий період мають негативні наслідки для всіх учасників даних правовідносин (а не тільки для відповідача).

Звільнення орендаря на 50% від сплати орендної плати одночасно позбавляє орендодавця на 50% від правомірного права на отримання доходу від передачі майна в оренду, а розподілення «збитків» порівну на кожну сторону правовідносин - як орендодавця, так і орендаря, суд вважає справедливим та таким, що свідчить про дотримання балансу інтересів сторін.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що відповідач є суб`єктом малого підприємництва, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для зменшення розміру орендних платежів на 50% за період з квітня 2020 року по лютий 2021 року, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення орендних платежів підлягають частковому задоволенню у розмірі 14 035,54 грн, в іншій частині цих позовних вимог судом першої інстанції правомірно відмовлено.

При цьому, як вірно наголошує відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Так, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №924/1473/15.

Відтак, оскільки приписи постанови КМУ №611 є імперативними, суд не був позбавлений права самостійно визначити положення якого саме додатку до постанови №611 мають бути застосовані до спірних правовідносин.

Позивачем у позовній заяві також були заявлені до стягнення з відповідача пеня у розмірі 1 193,42 грн, штраф у розмірі 842,13 грн та інфляційні втрати у розмірі 1 199,76 грн.

Із приводу цієї частини позовних вимог судом першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів апеляційного господарського суду, встановлено наступне.

Відповідно до частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до пункту 3.7. Договору орендна плата, перерахована несвоєчасно або в неповному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.6. співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Пунктом 3.8. Договору визначено, що у разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 3% від суми заборгованості.

Відтак, оскільки судом встановлено, що відповідач допустив прострочення сплати орендних платежів більше ніж на три місяці, на підставі наведених вище норм чинного законодавства та пунктів 3.7,. 3.8. Договору, позивачем правомірно нараховано штраф та пеню.

Водночас, приписами частини 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, умова договору про сплату пені за кожний день прострочення не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.03.2020 у справі №907/65/18, від 22.08.2019 у справі №914/508/17 та від 07.06.2019 у справі №910/23911/16.

У даному випадку, іншого строку нарахування пені, ніж передбачений частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України, сторонами в договорі оренди нерухомого майна, що належить до державної власності не визначено, а умова за кожен день прострочення, не може розцінюватися як установлення іншого строку, відтак правомірним є нарахування пені за порушення строків сплати орендних платежів протягом шести місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Приймаючи до уваги вищевикладене та встановлені судом обставини наявності правових підстав для зменшення розміру орендних платежів на 50% згідно приписів постанови Кабінету Міністрів України №611 від 15.07.2020, які є імперативними, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що належною до стягнення з відповідача на користь позивача сумою штрафу є 421,07 грн, а пені 561,81 грн, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів зазначає, що при застосуванні механізму розрахунку інфляційних втрат, якщо прострочення виконання грошового зобов`язання становить неповний місяць, слід враховувати, що якщо сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.11.2020 у справі №910/13071/19.

За результатом перевірки наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат, з урахуванням методики їх розрахунку та встановленої суми орендних платежів, яка підлягає сплаті, колегія суддів, погоджуючись із висновками суду першої інстанції, встановила, що їх розмір, виходячи з визначеного чинним законодавством порядку та бази нарахування, є більшим.

Однак, оскільки згідно положень частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, враховуючи доведеність факту прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання з орендної плати та те, що позивач вказує про стягнення інфляційних втрат саме у розмірі 1199,76 грн, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі.

Посилання відповідача у відзиві на апеляційну скаргу на те, що позивачем безпідставно заявлена вимога про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань, оскільки відповідно до укладеного сторонами Договору оренди орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом її коригування за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць, судом відхиляються, оскільки у пунктах 3.1., 3.3. Договору сторони погодили порядок визначення розміру орендної плати за наступні, після укладення договору, місяці, у той час як позивачем заявлена до стягнення сума інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання, яка є компенсацією знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням.

Стосовно інших доводів відповідача щодо наявності правових підстав для звільнення його від сплати орендних платежів в повному обсязі у відповідності до пункту 14 Прикінцевих та перехідних положень та частини 2 статті 762 Цивільного кодексу України, колегія суддів зазначає, що відповідачем не подавалась апеляційна скарга на судове рішення в даній справі з підстав його незгоди із висновками суду першої інстанції щодо наявності саме підстав для зменшення розміру орендної плати на 50%, а не звільнення від його сплати.

Поруч із вищенаведеним, оцінюючи доводи відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному рішенні, та зазначає наступне.

Жодна з редакцій пункту 14 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, зміст яких наведено вище у мотивувальній частині постанови, прямо не передбачає звільнення орендаря від орендної плати на строк введення карантину, оскільки вказаний пункт не встановлює безумовної підстави для звільнення від орендних платежів і передбачає вирішення відповідного питання в порядку, визначеному частиною 6 статті 762 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Норма права, закріплена у названій статті, визначає в якості підстави звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату об`єктивну безпосередню неможливість використовувати передане у найм майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає.

Вищевказаний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 у справі №910/7495/16.

Для застосування частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном, визначальною умовою звільнення від сплати орендної плати є наявність обставин, за які орендар не відповідає. Сторона повинна довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане наймачем і він не відповідає за ці обставини.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17.11.2020 у справі №925/1289/19 та від 27.08.2019 у справі №914/2264/17.

При цьому незалежними від волі орендаря обставинами є, зокрема, незаконне захоплення майна іншою особою, неповідомлення орендодавцем орендаря про права третіх осіб на майно (наприклад, право застави, при реалізації якого може накладатися арешт на майно, що унеможливлює доступ орендаря до нього), аварійний чи незадовільний технічний стан майна, правомірне зайняття приміщення третьою особою на підставі договору оренди, раніше укладеного з орендодавцем.

При настанні таких обставин вже після укладення договору оренди доказами на підтвердження неможливості використання майна можуть бути, зокрема, сертифікат торгово-промислової палати щодо форс-мажорних обставин, документально оформлені результати розгляду заяв та скарг до правоохоронних органів, акт державного виконавця про арешт майна та його передачу третій особі на відповідальне зберігання, судове рішення у справі за позовом про усунення перешкод у користуванні майном, висновок судової експертизи про аварійний стан об`єкта оренди, рішення компетентного державного органу про початок його реконструкції, реставрації чи капітального ремонту тощо.

Частина 6 статті 762 Цивільного кодексу України не підлягає застосуванню у випадку якщо орендар має щонайменшу здатність отримання вигоди від майна, що полягає у можливості: мати доступ до майна/входити до нього; зберігати обладнання, товари, інше майно в орендованих приміщеннях; здійснювати обмежену діяльність навіть із значним скороченням чисельності персоналу чи годин роботи; здійснювати діяльність із зміною способу надання послуг чи скороченням площі, необхідної для такого надання, що супроводжуються збереженням можливості безперешкодного відновлення господарської діяльності негайно після спливу карантинних заходів; відсутності активних дій орендаря щодо звільнення орендованого майна, його передачі орендодавцеві та виключення запису з реєстру речових прав про оренду.

Таке тлумачення частини 6 частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України в повній мірі узгоджується із критеріями, виробленими судовою практикою, зокрема, із постановою Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 у справі №910/7495/16 та постановою Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №914/1248/18.

Звільнення від сплати орендної плати є істотним втручанням у правовідносини сторін договору, а тому може застосовуватись за виключних обставин, наприклад, відсутності доступу до найманого приміщення, неможливості орендаря перебування в ньому та зберігання речей тощо.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.07.2021 у справі №910/8040/20.

Однак, належних та допустимих доказів у відповідності до приписів статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження заборони на використання орендованого приміщення відповідачем не надано та не доведено наявності підстав для застосування при вирішенні даного спору вищенаведених положень пункту 14 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України.

При цьому, прийняття відповідачем рішення про перехід на дистанційну форму роботи не позбавило його права доступу до орендованого приміщення та розміщення у ньому майна відповідача.

Надані відповідачем у якості доказів частково роздруківки даних електронної пропускної системи на територію Державного підприємства «Антонов» свідчать про допуск працівників відповідача до орендованого майна в 2020 році, а не допуск в січні 2021 року, як зазначив сам відповідач, пов`язаний із закінченням строку дії перепусток і не свідчить про неможливість відповідача отримувати вигоду від орендованого майна, що полягає у можливості зберігати обладнання, товар, інше майно в орендованому приміщенні протягом спірного періоду. При цьому, згідно супровідного листа третьої особи на запит відповідача, останньому були надані роздруківки на 11 аркушах, втім відповідачем до суду подано лише 2 аркуша у період з кінця листопада 2020 по січень 2021 року.

Колегія суддів також відхиляє посилання відповідача на накази Державного підприємства «Антонов» №2078к від 17.03.2020, №2151к від 01.04.2020, №2249к від 24.04.2020, №2337к від 08.05.2020 про простій працівників підприємства, які є внутрішніми розпорядчими документами третьої особи та не можуть свідчити про наявність об`єктивної неможливості використовувати відповідачем в будь-якій формі орендоване приміщення.

Не свідчать про наявність обставин, які обмежували відповідача у його праві використовувати орендоване майно і складені балансоутримувачем акти №1 від 28.05.2020, №2 від 28.07.2020, №3 від 28.09.2020, №4 від 26.11.2020, №5 від 28.01.2020 та №6 від 19.02.2021, оскільки ними лише зафіксовано фізичну відсутність орендаря в орендованому приміщенні в день огляду.

Як вірно наголосив суд першої інстанції, за своїм змістом доводи відповідача зводяться до запровадження карантинних обмежень, однак вимушене їх запровадження мало вплив на всі сфери, в тому числі й ведення підприємницької діяльності, наслідком чого є порушення звичного режиму та не свідчить про вчинення орендодавцем, балансоутримувачем чи іншими особами дій, які б вказували на обмеження прав орендаря у користуванні майном.

Доводи відповідача про наявність підстав для звільнення його від орендної плати на підставі додатку №1 до постанови №611 з підстав того, що відповідач орендував приміщення для розміщення видавництва журналу «Авиация и Время», судом до уваги не приймаються, оскільки такі доводи не відповідають меті укладеного договору. Так, пунктом 1.2. Договору сторони визначили, що майно передається в оренду з метою розміщення редакції журналу «Авиация и Время», а не видавництва, як про це вказано у додатку №1 до постанови №611.

Надані відповідачем свідоцтво про державну реєстрацію друкованого засобу масової інформації №1171 від 02.01.1995 видання «Авиация и Время» («Авіація і час»), свідоцтво про внесення Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий центр «Аерохобі» до державного реєстру видавців, виготівників і розповсюджувачів видавничої продукції №2404 з видом діяльності у видавничій справі свідчать про державну реєстрацію видання як друкованого засобу масової інформації, втім не спростовують мети укладеного договору оренди. Доказів внесення змін щодо мети укладеного договору під час розгляду справи суду не надано.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав саме для звільнення відповідача від орендної плати за спірний період у повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог у даній справі є обґрунтованим.

Усі інші доводи учасників справи, окрім викладених у мотивувальній частині постанови, суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011 року, пункт 58).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки останні не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2021 у даній справі підлягає залишенню без змін.

Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції не виявлено.

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву на рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2021 у справі №910/6051/21 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2021 у справі №910/6051/21 залишити без змін.

Матеріали справи №910/6051/21 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених статтею 287 Господарського процесуального кодексу України, та у строки, встановлені статтею 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано після виходу членів колегії суддів з відпусток.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.І. Тищенко

І.М. Скрипка