РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.01.2022Справа № 910/16833/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Комарової О.С., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ «НІКО-ТАЙС»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДАНМАРГРУП»

про стягнення 85 052, 57 грн

Без повідомлення (виклику) учасників судового процесу

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ «НІКО-ТАЙС» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДАНМАРГРУП» про стягнення 85 052, 57 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за відповідачем обліковувалась заборгованість в розмірі 44 000, 00 грн перед Товариством з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ ПРОФІЛЬ УКРАЇНИ», яка виникла внаслідок неналежного виконання зобов`язань за договором поставки № 351/2/13 від 19.11.2013 щодо оплати товару поставленого згідно видаткової накладної № РН-0010833 від 24.12.2013. В подальшому, 09.07.2021 між позивачем та ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ ПРОФІЛЬ УКРАЇНИ» в особі арбітражного керуючого-ліквідатора Лелеко В.В., було укладено договір відступлення права вимоги (цесії) № 09-07-2021/4, предметом якого є відступлення права вимоги до ТОВ «ДАНМАРГРУП» виконання грошового зобов`язання у розмірі 44 000, 00 грн на підставі договору поставки № 351/2/13 від 19.11.2013. Наведене зумовило звернення до суду з даним позовом про стягнення суми боргу з урахуванням пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.10.2021 позовну заяву було залишено без руху через недодержання заявником вимог ст. 162, 164 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

02.11.2021 до суду надійшла заява позивача в порядку усунення недоліків, зі змісту якої вбачається, що виявлені ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.10.2021 недоліки усунуто.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.11.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Так, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду від 08.11.2021 була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 04053, м. Київ, вул. Січових стрільців, буд. 21.

Однак, конверт з ухвалою суду був повернутий відділенням поштового зв`язку у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що неотримання листа з ухвалою суду відповідачем та його повернення до суду є наслідком відсутності волевиявлення відповідача щодо його належного отримання, проте, ніяким чином не неналежним повідомленням про розгляд справи у розмінні Господарського процесуального кодексу України.

Приймаючи до уваги, що відповідач так і не скористався наданим йому правом на подання відзиву на позовну заяву, а за висновками суду у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У зв`язку з перебуванням судді Комарової О.С. з 04.01.2022 по 12.01.2022 у відпустці, суд здійснює розгляд справи, відповідно до статті 252 Господарського процесуального кодексу України, у перший робочий день після виходу - 13.01.2022.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

19.11.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ ПРОФІЛЬ УКРАЇНИ» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДАНМАРГРУП» (покупець) було укладено договір поставки № 351/2/13 (далі - Договір), за умовами якого постачальник зобов`язався поставити та передати у власність будівельні матеріали (товар), а покупець прийняти та оплатити товар.

Кількість і вартість товару, що поставлявся за цим договором визначалась у накладних, які є невід`ємними його частинами (п. 2.2 Договору).

Згідно п. 2.5 Договору, поставка вважається завершеною з моменту передачі товару покупцеві, що підтверджується накладною, підписаною уповноваженими представниками сторін.

Відповідно до п. 5.3 Договору, покупець здійснює оплату за поставлений товар шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Покупець здійснює оплату протягом 90 календарних днів з дати поставки товару (п. 5.4 Договору).

У пункті 7.4 Договору визначено, що у випадку порушення строків оплати поставленого товару, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми неоплачених грошових коштів за кожен день прострочення.

Як зазначає позивач, відповідно до умов Договору, відповідачу було поставлено товар відповідно до видаткової накладної № РН-0010833 від 24.12.2013 на суму 59 890, 32 грн, який він прийняв, проте власні зобов`язання щодо оплати поставленого товару не виконав.

В подальшому, постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 31.08.2017 в справі № 904/3473/15 Товариство з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ ПРОФІЛЬ УКРАЇНИ» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Ліквідатором Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ ПРОФІЛЬ УКРАЇНИ» призначено арбітражного керуючого Лелеко Василя Володимировича.

09.07.2021 між ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ ПРОФІЛЬ УКРАЇНИ» (цедент) в особі арбітражного керуючого Лелеко Василя Володимировича та ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» (цесіонарій) було укладено договір відступлення права вимоги (цесії) № 09-07-2021/4.

Відповідно до пункту 1.1 цього Договору, його метою є оформлення результатів купівлі-продажу (відступлення) майнових прав банкрута ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ ПРОФІЛЬ УКРАЇНИ» на відкритих електронних торгах (аукціоні) у відповідності до чинного законодавства України, результати котрого оформлено Протоколом про результати електронного аукціону № UA-PS-2021-06-23-000029-1 від 05.07.2021.

Згідно із пунктом 1.2 цього Договору цедент відступає цесіонарієві, а цесіонарій набуває права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДАНМАРГРУП» (боржник) виконання грошового зобов`язання у загальному розмірі 44 000, 00 грн, набутих цедентом та належних останньому на підставі договору поставки № 351/2/13 від 19.11.2013 у зв`язку із неналежним, несвоєчасним та/або неповним виконанням боржником грошового зобов`язання щодо оплати вартості отриманого товару на підставі видаткової накладної № РН-0010833 від 24.12.2013 та згідно договору поставки № 351/2/13 від 19.11.2013.

Пунктом 1.3 Договору цесії сторони визначили, що на умовах даного Договору та на підставі протоколу про результати електронного аукціону № UA-PS-2021-06-23-000029-1 від 05.07.2021, цедент зобов`язується передати цесіонарієві, за відповідним актом право вимоги до боржника (дебіторська заборгованість) на підставі договору поставки № 351/2/13 від 19.11.2013 та видаткової накладної № РН-0010833 від 24.12.2013 у загальному розмірі 44 000, 00 грн.

У п. 4.4. Договору цесії, сторони погодили те, що сповіщення боржника про поступку права вимоги за цим Договором, цедентом відбувається на власний розсуд та не є обов`язковим, оскільки при дійсності порушеного зобов`язання у розумінні статі 518 Цивільного кодексу України відсутність письмового повідомлення не звільняє боржника від відповідальності за порушене зобов`язання.

Відповідно до Акту приймання-передачі права вимоги (приймання-передавання документів, що підтверджують право вимоги) згідно договору № 09-07-2021/4 відступлення права вимоги (цесії) від 09.07.2021, цедент передав, а цесіонарій прийняв наступні документи:

- примірник договору поставки № 351/2/13 від 19.11.2013;

- примірник видаткової накладної № РН-0010833 від 24.12.2013;

- примірник довіреності № 278/1 від 24.12.2013 на отримання ТМЦ.

Відтак, позивач, як новий кредитор у зобов`язанні, що виникло з правовідносин за договором поставки № 351/2/13 від 19.11.2013, звертається до суду із вимогами про стягнення з відповідача заборгованості за поставлений товар згідно видаткової накладної № РН-0010833 від 24.12.2013.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як вбачається зі змісту спірних правовідносин, їм притаманні ознаки, що характеризують цивільні відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу (поставки).

Відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України (далі - ГК України) за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 4 ст. 265 ГК України сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України.

Реалізація суб`єктами господарювання товарів негосподарюючим суб`єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу. (ч. 6 ст. 265 ГК України).

Частинами 1 та 2 статті 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно з ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до статті 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

У відповідності до норм ч. 1 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Згідно з частиною 1 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 193 ГК України та ст. 526 ЦК України, зобов`язання мають виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускається.

За змістом ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно частин 1, 2 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Положеннями ст. 692 ЦК України врегульовано порядок оплати товару за договорами купівлі-продажу (поставки). Зокрема, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч. 1 ст. 692 ЦК України).

За встановленими обставинами, 24.12.2013 Товариство з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ ПРОФІЛЬ УКРАЇНИ» поставило на користь відповідача товар на загальну суму 59 890, 32 грн. Відвантаження товару підтверджується видатковою накладною № РН-0010833 від 24.12.2013, підписаною уповноваженими особами сторін. Відповідальною особою за одержання товару з боку ТОВ «ДАНМАРГРУП» був директор Вуй Я.М., на підставі довіреності № 278/1 від 24.12.2013.

Згідно з частиною другою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Надана позивачем видаткова накладна містить найменування суб`єктів господарювання, а також підписи осіб, які передають та отримують товар, найменування товару, його кількість, вартість, та інші необхідні реквізити, тобто відповідає вимогам законодавства, тому є первинним документом, який фіксує факт здійснення господарської операції та є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Враховуючи відсутність претензій щодо асортименту, комплектності, кількості і якості поставленого товару, суд вважає, що постачальник виконав свої зобов`язання за договором.

З урахуванням погодженого сторонами у п. 5.4 Договору, порядку розрахунків, граничним строком оплати за поставлений згідно видаткової накладної № РН-0010833 від 24.12.2013 товар, було 24.03.2014, а не 23.01.2014, як помилково вважав позивач.

Разом з цим, докази оплати за поставлений товар в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Частиною 1 статті 513 ЦК України визначено, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, внаслідок укладення 09.07.2021 договору відступлення права вимоги (цесії) № 09-07-2021/4 до позивача, як цесіонарця перейшло право вимагати від ТОВ «ДАНМАРГРУП» належного виконання зобов`язання за договором поставки № 351/2/13 від 19.11.2013 в частині оплати поставленого товару згідно видаткової накладної № РН-0010833 від 24.12.2013.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частина третя статті 2 ГПК України визначає основні засади (принципи) господарського судочинства, зокрема змагальність сторін та диспозитивність, які конкретизовані у статтях 13, 14 ГПК України відповідно.

Відповідно до вищевикладеного, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд же розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що відповідач в порушення умов договору та норм чинного законодавства належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання з повної та своєчасної оплати за поставлений товар згідно видаткової накладної № РН-0010833 від 24.12.2013, у зв`язку з чим за ним обліковується заборгованість в розмірі 44 000, 00 грн.

З огляду на вищенаведене та враховуючи доведеним факт порушення зобов`язань за договором поставки № 351/2/13 від 19.11.2013, вимоги позивача, як нового кредитора у зобов`язанні про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 44 000, 00 грн є цілком обґрунтованими.

Крім цього, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача пеню в сумі 3 640, 55 грн.

Відповідно до статті 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Аналогічні положення містить стаття 610 Цивільного кодексу України.

Так, згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ст. 546, 549 ЦК України, виконання зобов`язань можуть забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею). Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання.

За приписами статті 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Частинами 4 та 6 ст. 231 ГК України встановлено, що штрафні санкції за порушення зобов`язання застосовуються у розмірі передбаченому сторонами у договорі.

Згідно ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Оскільки, судом встановлено наявність порушення відповідачем термінів здійснення взаєморозрахунків, передбачених договором, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення пені є обґрунтованими також та підлягають задоволенню.

Разом з цим, суд зазначає, що позивачем неправильно визначено дату, з якої зобов`язання відповідача вважається простроченим, про що було зазначено вище.

У зв`язку з цим, суд здійснює власний розрахунок пені за період з 24.03.2014 по 24.07.2014, не виходячи за межі позовних вимог.

За підрахунком суду, розмір пені, який підлягає стягненню з відповідача становить 2 700, 27 грн.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3 % в сумі 10 086, 34 грн та 27 325, 68 грн інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вже наголошувалось вище, зобов`язання відповідача вважається простроченим з 25.03.2014, у зв`язку з чим розрахунок 3% річних слід проводити саме з цієї дати.

Суд здійснивши власний розрахунок 3% річних встановив, що вимоги в цій частині підлягають задоволенню в сумі 9 988, 60 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд не виявив у ньому помилок, у зв`язку з чим вимоги в цій частині підлягають задоволенню у заявленому розмірі.

Враховуючи викладене в сукупності, зважаючи на зміст позовних вимог, обставини, встановлені під час розгляду справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, у зв`язку з чим наявні підстави для часткового задоволення позову та стягнення 84 014,55 грн, з яких 44 000, 00 грн основного боргу, 2 700, 27 грн пені, 9 988, 60 грн 3% річних та 27 325, 68 грн інфляційних втрат.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору, відповідно до положень статті 129 ГПК України, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 2 242, 30 грн.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДАНМАРГРУП» (04053, м. Київ, вул. Січових стрільців, буд. 21; ідентифікаційний код 36762719) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ «НІКО-ТАЙС» (03187, м. Київ, пр-т. Академіка Глушкова, буд. 40, оф. 315; ідентифікаційний код 38039872) 44 000, 00 грн (сорок чотири тисячі гривень 00 коп) основного боргу, 2 700,27 грн (дві тисячі сімсот гривень 27 коп) пені, 9 988, 60 грн (дев`ять тисяч дев`ятсот вісімдесят вісім гривень 60 коп) 3% річних, 27 325, 68 грн (двадцять сім тисяч триста двадцять п`ять гривень 68 коп) інфляційних втрат та 2 242, 30 грн (дві тисячі двісті сорок дві гривні 30 коп.) судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів в порядку, передбаченому ст.ст. 253-259, з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Рішення в повному обсязі складено 13.01.2022.

Суддя О.С. Комарова