РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.01.2022Справа № 910/15370/21

Суддя Господарського суду міста Києва Нечай О.В., розглянувши без виклику сторін (без проведення судового засідання) у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" (Україна, 03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5; ідентифікаційний код: 40075815) в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (Україна, 49602, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, просп. Дмитра Яворницького, буд. 108; ідентифікаційний код ВП: 40081237)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "БГС Рейл Карго" (Україна, 01001, м. Київ, вул. Ірининська, буд. 5/24, неж. прим. № 91; ідентифікаційний код: 41429938)

про стягнення 11 554,00 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "БГС Рейл Карго" (далі - відповідач) про стягнення 11 554,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем було неправильно зазначено в залізничній накладній адресу одержувача, внаслідок чого позивачем було нараховано штраф у розмірі 11 554,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.09.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) та серед іншого встановлено сторонам строки для подання ними відповідних заяв по суті справи.

13.10.2021 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти позову заперечує та зазначає, що позивач помилково ототожнює поштову адресу, яка має бути зазначена в залізничній накладній, з адресою місцезнаходження юридичної особи, за поштовою адресою, яка зазначена ним у вказаній накладній, знаходиться вагонне депо позивача, яке передане в оренду вантажоодержувачу, відтак, на думку відповідача, позивач не міг не знати про цю поштову адресу. За твердженнями відповідача, позивач неодноразово здійснював без жодних зауважень перевезення за залізничними накладними, в яких було вказану таку ж саму поштову адресу вантажоодержувача, правильність вказаної відповідачем адреси підтверджено вантажоодержувачем, а сама адреса відповідає реєстрам національного оператора поштового зв`язку АТ "Укрпошта", у зв`язку з чим відповідач вважає таку поведінку позивача недобросовісною. Як на окрему підставу своїх заперечень відповідач посилається на те, що, в порушення вимог Статуту АТ "Українська залізниця", подана до суду позовна заява підписана однією особою. До відзиву на позовну заяву відповідачем також додано клопотання про зменшення розміру заявленого до стягнення штрафу, з урахуванням якого відповідач просить суд ухвалити судове рішення у випадку, якщо за результатом дослідження фактичних обставин справи суд не дійде висновку про достатність правових підстав для відмови в задоволенні позову.

01.11.2021 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, за змістом якої позивач заперечує проти доводів відповідача, викладених у відзиві, та зазначає, що в порушення норм законодавства у перевізному документі замість юридичної особи (ТОВ "Лемтранс") відповідач зазначив вагонне депо Дніпродзержинськ ТОВ "Лемтранс", яке не є його відокремленим підрозділом. За доводами позивача, відповідно до укладеного з ТОВ "Лемтранс" договору перевезення останнє задекларувало свою адресу: 03150, м. Київ, вул. Антоновича, буд. 46-46А і жодних інших адрес залізниці не повідомлялось. Позивач також заперечує проти доводів відповідача стосовно того, що позовну заяву підписано неуповноваженою особою, оскільки законодавством не встановлено обов`язку підписання позовної заяви одночасно декількома представниками. У відповіді на відзив позивач просить суд поновити строк на її подання.

09.11.2021 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло заперечення щодо відповіді на відзив, в якому відповідач заперечує проти доводів позивача, викладених у відповіді на відзив, та посилається на неправомірність подання разом з відповіддю на відзив нових доказів, відсутність правових підстав для продовження строку на подання відповіді на відзив, відсутність у матеріалах справи доказів того, що особа, яка підписала позовну заяву, є адвокатом. За доводами відповідача, у відповіді на відзив позивач фактично змінює підстави позову для стягнення штрафу (щодо зазначення у накладній відокремленого підрозділу юридичної особи) без зміни первинних документів, які засвідчують вказані обставини. Разом з тим, відповідач зазначає про те, що жодна із викладених у відзиві обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень, позивачем не спростована. Відповідач повторно наголошує на тому, що законодавством не встановлено застережень про те, що у перевізному документі має зазначатися виключно поштова адреса вантажоодержувача, яка відповідає адресі місцезнаходження юридичної особи.

Розглянувши викладене у відповіді на відзив клопотання позивача про поновлення строку на її подання, на підставі частин 1, 4 статті 119, пункту 4 Розділу Х "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України, суд визнав причини пропуску позивачем строку на подання відповіді на відзив поважними та поновив вказаний процесуальний строк.

Щодо поданої позивачем відповіді на заперечення, а також поданих відповідачем відзиву на відповідь на заперечення та додаткових пояснень до відзиву на позовну заяву суд зазначає наступне.

Частинами 1, 2, 5 статті 161 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це необхідним.

Суд звертає увагу, що сторони скористались своїм правом на подання відповідних заяв по суті справи, а подання сторонами вищевказаних документів процесуальним законом не передбачено.

Крім того, суд не дозволяв, у порядку ч. 5 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України, ані позивачу, ані відповідачу подавати додаткові пояснення щодо питань, які стосуються предмету доказування в цій справі, оскільки не визнавав це необхідним.

З огляду на викладене, вищевказані документи, подані сторонами, долучені судом до матеріалів справи, проте викладені в них доводи та міркування не будуть враховані при вирішенні спору.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Частиною восьмою статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті

ВСТАНОВИВ:

Акціонерним товариством "Українська залізниця" (далі - позивач), відповідно до залізничної накладної № 53959573 від 13.04.2021, зі станції Мерцалове Донецької залізниці було прийнято до перевезення порожній вагон № 63659817, станція призначення: Кам`янське Придніпровської залізниці, відправник: Товариство з обмеженою відповідальністю "БГС Рейл Карго" (далі - відповідач).

Як зазначає позивач, у графі 4 вказаної накладної зазначено найменування та адресу одержувача: вагонне депо Дніпродзержинськ ТОВ "Лемтранс", 51918, Україна, Дніпропетровська обл., м. Кам`янське, вул. Енергетиків, 28-б.

За твердженнями позивача, по прибуттю вказаного вагона на станцію призначення ним було виявлено, що адреса одержувача, зазначена в перевізному доументі, не відповідає адресі ТОВ "Лемтранс".

У відповідності до телеграми станції Мерцалове Донецької залізниці № 2 від 21.04.2021, відправленої на підставі листа відповідача № 1404 від 14.04.2021, у вказаній накладній було зроблено виправлення адреси одержувача: 51918, Україна, Дніпропетровська обл., м. Кам`янське, вул. Енергетиків, 28-б на вірну адресу, а саме: 03150, м. Київ, вул. Антоновича, буд. 46-46А.

За доводами позивача, факт неправильного зазначення відповідачем адреси вантажоодержувача було засвідчено Актом загальної форми № 227 від 21.04.2021.

З огляду на неправильне зазначення відповідачем, як відправником, адреси одержувача, позивач звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь штраф у розмірі 11 554,00 грн.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до статті 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу здійснюється за договором перевезення. Загальні умови визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Частиною п`ятою статті 307 Господарського кодексу України передбачено, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

У відповідності до пункту 2 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 457 від 06.04.1998, Статут залізниць України (далі - Статут) визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.

Дія Статуту поширюється на перевезення залізничним транспортом вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, у тому числі на перевезення вантажів, навантаження і розвантаження яких відбувається на залізничних під`їзних коліях незалежно від форм власності, які не належать до залізничного транспорту загального користування (пункт 3 Статуту).

Пунктом 6 Статуту визначено, що накладна - це основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна одночасно є договором на заставу вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення.

Відповідно до статті 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Укладення договору перевезення вантажу шляхом складання транспортної накладної передбачено також ч. 2 ст. 307 Господарського кодексу України.

Отже, позивач зобов`язався перевезти порожній вагон № 63659817 на підставі залізничної накладної № 53959573 від 13.04.2021.

Пунктами 22, 23 Статуту передбачено, що за договором залізничного перевезення вантажу залізниця зобов`язується доставити ввірений їй вантажовідправником вантаж у пункт призначення в зазначений термін і видати його одержувачу, а відправник зобов`язується сплатити за перевезення встановлену плату. Відправники повинні надати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну (комплект перевізних документів). Станція призначення видає накладну одержувачу разом з вантажем.

За змістом пункту 1.1 Правил оформлення перевізних документів, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 644 від 21.11.2000 (далі - Правила № 644), на кожне відправлення вантажу, порожніх власних, орендованих вагонів та контейнерів відправник надає станції відправлення перевізний документ (накладну) за формою, наведеною у додатку 1 до цих Правил. У разі пред`явлення до перевезення вантажу груповою відправкою або маршрутом відправник додає до накладної відомість вагонів (додаток 2 до цих Правил) або відомість вагонів і контейнерів, що перевозяться маршрутом (групою) за накладною (додаток 4 до Правил перевезення вантажів в універсальних контейнерах, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 20.08.2001 № 542, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 10.09.2001 за № 798/5989). Накладна згідно з цими Правилами може оформлятися і надаватися в електронному вигляді (із накладенням електронного цифрового підпису (далі - ЕЦП)). Порядок здійснення електронного документообігу під час перевезення вантажів залізничним транспортом у внутрішньому сполученні регламентується додатком до договору про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги.

Відповідно до пунктів 1.2, 1.3 Правил № 644 накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна одночасно є договором застави вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення, де видається одержувачу разом з вантажем. Для підтвердження приймання вантажу до перевезення один примірник накладної в паперовому вигляді з присвоєним їй номером і датою приймання вантажу надається відправнику. Порядок підтвердження приймання вантажу до перевезення за електронною накладною (із накладенням ЕЦП) визначається договором між вантажовласником і залізницею. Заповнення накладної здійснюється відправником, залізницею, одержувачем згідно з поясненнями, наведеними у додатку 3 до цих Правил. Усі відомості, передбачені формою бланка перевізного документа, повинні бути внесені відправником у відповідні графи. Виправлення не допускаються; у разі необхідності зміни відомостей, унесених до перевізного документа, відправник зобов`язаний заповнити новий перевізний документ. Зміни, які вносяться до перевізного документа залізницею, засвідчуються посадовою особою залізниці із зазначенням дати та найменування станції, на якій внесено зміни.

Пунктом 2.1 Правил № 644 передбачено, що відправник заповнює відповідні графи накладної згідно з додатком 3 до цих Правил, зокрема, графа 4 "одержувач" заповнюється у порядку, передбаченому для графи "відправник". Відправником може бути одна юридична або фізична особа. Відомості щодо відправника: найменування (прізвище, ім`я та по батькові), код за Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України (ЄДРПОУ), або реєстраційний номер облікової картки платника податків, або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний орган державної податкової служби і мають відмітку у паспорті), поштова адреса (назва міста або населеного пункту, району, вулиці та номер будинку, замість повної адреси може бути вказано номер абонентської поштової скриньки). За можливості вказуються номер телефону, факсу, адреса електронної пошти. Країна вказується у разі відправки вантажу з-за кордону (імпорт).

У відповідності до п. 5.5 Правил № 644 якщо під час перевезення вантажу або на станції його призначення буде виявлено неправильне зазначення у накладній маси, кількості місць вантажу, його назви, коду та адреси одержувача з відправника, порта стягується штраф у розмірі згідно зі статтею 118 Статуту залізниць України. При цьому відправник несе перед залізницею відповідальність за наслідки, які виникли. Цей факт засвідчується актом загальної форми, якщо за цим фактом не складався комерційний акт.

Суд встановив, що у графі 4 "одержувач" залізничної накладної № 53959573 від 13.04.2021 відповідачем було зазначено: Дніпродзержинське вагонне депо ТОВ "Лемтранс" та його поштову адресу: 51918, Дніпропетровська область, м. Кам`янське, вул. Енергетиків, 28-б.

Правильність внесених відомостей у перевізному документі підтверджено директором відповідача - Веретельник В.В. шляхом накладення ЕЦП 13.04.2021 о 09:31 (графа 55 залізничної накладної). На станції відправлення вищевказаний вагон був прийнятий позивачем до перевезення без зауважень та заперечень.

Згідно з п. 24 Статуту вантажовідправники несуть відповідальність за всі наслідки неправильності, неточності або неповноти відомостей, зазначених ним у накладній. Залізниця має право перевіряти правильність цих відомостей, а також періодично перевіряти кількість та масу вантажу, що зазначаються у накладній.

За приписами статті 26 Закону України "Про залізничний транспорт" обставини, які можуть служити підставою для майнової відповідальності перевізників, відправників і одержувачів вантажу, багажу, вантажобагажу, пасажирів засвідчуються актами. Вимоги вантажовідправників, вантажоодержувачів, пасажирів до перевізників щодо порушених прав і законних інтересів розглядаються в претензійному чи позовному порядку. Порядок і терміни складання актів, пред`явлення і розгляду претензій та позовів визначаються Статутом залізниць України відповідно до чинного законодавства України.

Відповідно до пункту 129 Статуту обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць. Комерційний акт складається для засвідчення таких обставин: а) невідповідності найменування, маси і кількості місць вантажу, багажу чи вантажобагажу натурою з даними, зазначеними у транспортних документах; б) у разі виявлення вантажу, багажу чи вантажобагажу без документів або документів без вантажу, багажу чи вантажобагажу; в) псування, пошкодження вантажу, багажу і вантажобагажу; г) повернення залізниці вкраденого вантажу, багажу або вантажобагажу. Залізниця зобов`язана скласти комерційний акт, якщо вона сама виявила зазначені вище обставини або якщо про існування хоча б однієї з них заявив одержувач або відправник вантажу, багажу чи вантажобагажу. В усіх інших випадках обставини, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу і вантажобагажу і які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, оформляються актами загальної форми. Порядок складання комерційних актів та актів загальної форми встановлюється Правилами.

Як вбачається з матеріалів справи, по прибуттю порожнього вагону № 63659817 на станцію призначення працівниками залізниці було складено Акт загальної форми № 227 від 21.04.2021, за змістом якого в перевізному документі було невірно вказано адресу одержувача, а саме: 51918, Дніпропетровська область, м. Кам`янське, вул. Енергетиків, 28-б та згідно з телеграмою № 2 від 21.04.2021, відправленою на підставі листа відповідача №1404 від 14.04.2021, у вищевказаній накладній було зроблено виправлення адреси одержувача на вірну адресу, а саме: 03150, м. Київ, вул. Антоновича, буд. 46-46А.

З інформації, розміщеної на офіційному сайті Регіональної філії "Придніпровська залізниця" АТ "Укрзалізниця": https://dp.uz.gov.ua/ukr/carriage_department розділу Служба вагонного господарства, слідує, що місцезнаходженням ванного депо Дніпродзержинськ є: 51918, Дніпропетровська обл., м. Дніпродзержинськ, вул. Енергетиків, 28-б.

За даними офіційного сайту вантажоодержувача: https://www.lemtrans.com.ua вагонне депо Дніпродзержинськ ТОВ "Лемтранс" здійснює свою діяльність на базі орендованого вагонного депо у м. Дніпродзержинськ.

Зі змісту листа ТОВ "Лемтранс" вих. № 1481-В від 30.09.2021 вбачається, що вагонне депо Дніпродзержинськ ТОВ "Лемтранс" є його структурним підрозділом і знаходиться за адресою: Україна, Дніпропетровська обл., м. Дніпродзержинськ, вул. Енергетиків, 28-б.

З наявної в матеріалах справи Інформаційної довідки № 277321001 від 29.09.2021 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що ТОВ "Лемтранс" є орендарем, а позивач - орендодавцем нерухомого майна, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпродзержинськ, вул. Енергетиків, 28-б.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем, як вантажовідправником, було зазначено поштову адресу вантажоодержувача, за якою останній здійснює свою господарську діяльність, що не суперечить вищевказаним положенням законодавства.

Доводи позивача стосовно того, що відповідач при заповненні перевізного документа неправильно зазначив адресу вантажоодержувача суд відхиляє як необґрунтовані, оскільки законодавством не передбачено обов`язку вантажовідправника зазначати у залізничній накладній адресу місцезнаходження вантажоодержувача згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Суд також вважає необґрунтованими доводи позивача, що ТОВ "Лемтранс" задекларувало свою адресу: 03150, м. Київ, вул. Антоновича, буд. 46-46А і жодних інших адрес залізниці не повідомлялось, оскільки вказані обставини стосуються правовідносин залізниці та ТОВ "Лемтранс" за укладеним між ними договором перевезення, натомість відповідачем, у відповідності до вимог Статуту та Правил № 644, було зазначено адресу одержувача у перевізному документі, яка підтверджена національним оператором поштового зв`язку АТ "Укрпошта" та самим вантажоодержувачем.

Посилання позивача на ту обставину, що відповідач при заповненні перевізного документа у графі 4 "одержувач" мав зазначити юридичну особу, натомість ним було зазначено вагонне депо Дніпродзержинськ ТОВ "Лемтранс", яке не є його відокремленим підрозділом, суд також відхиляє як безпідставні, оскільки, як вірно зазначає відповідач, підставою для складення Акту загальної форми № 227 від 21.04.2021 було неправильне зазначення відповідачем адреси одержувача.

Суд звертає увагу, що саме неправильне зазначення відповідачем, як відправником, адреси одержувача в залізничній накладній стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.

Зі змісту Акту загальної форми № 227 від 21.04.2021 не вбачається, що його було складено представниками залізниці, у зв`язку з неправильним зазначенням відповідачем назви одержувача вищевказаного вагона, відтак вказані обставини не можуть бути підставою для матеріальної відповідальності вантажовідправника.

Згідно з графами 52, 53 залізничної накладної № 53959573 від 13.04.2021 позивачем було видано, а одержувачем отримано залізничний вагон 21.04.2021 на станції призначення та в день складення Акту загальної форми № 227, тобто дії відповідача не створили ризиків направлення залізничного вагону не за призначенням та не перешкоджали виконанню позивачем зобов`язання з його перевезення.

Більше того, у матеріалах справи містяться інші перевізні документи, в яких відповідачем було зазначено ту ж саму адресу одержувача, вантаж за якими було прийнято позивачем до перевезення та видано одержувачу без будь-яких зауважень.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

В схожій правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Аналогічна правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17.

Суд погоджується з доводами відповідача стосовно того, що дії позивача, як власника вагонного депо за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпродзержинськ, вул. Енергетиків, 28-б, що передане ним в оренду ТОВ "Лемтранс", який без зауважень до адреси вантажоодержувача раніше здійснював аналогічні перевезення, суперечать його попередній поведінці.

Частинами 1 - 3, 5 статті 13 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція.

Відповідно до ч. 3 ст. 16 Цивільного кодексу України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Зважаючи на викладене, всі інші доводи та міркування сторін судом визнаються такими, що не спростовують вищевказаних висновків суду.

Доводи відповідача стосовно того, що позовна заява підписана лише одним представником, а також за відсутності у матеріалах справи доказів того, що Хлабистін Д.М. має статус адвоката, суд відхиляє як необґрунтовані, оскільки, по-перше, у матеріалах справи міститься довіреність від 14.06.2021, зареєстрована в реєстрі за № 395, видана від імені позивача адвокату Хлабистіну Д.М., по-друге, процесуальним законом не встановлено обов`язку підписання позовної заяви одночасно декількома представниками, а правило "двох підписів", визначене Статутом позивача, а також положенням про його регіональну філію, стосується інших документів, які не можна ототожнювати з позовною заявою.

Враховуючи відсутність правових підстав для задоволення позову, клопотання відповідача про зменшення розміру штрафу судом не розглядається.

За приписами частин 1 - 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Пункт 3 частини першої статті 129 Конституції України пов`язує змагальність сторін зі свободою в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Змагальність сторін - це встановлена законом можливість реалізації та практична реалізація наданих їм процесуальних прав при безумовному виконанні покладених на них процесуальних обов`язків на всіх стадіях судового процесу за участю компетентного суду.

Переконливість кожного доказу доводиться у змагальній процедурі безпосередньо перед тим складом суду, який дає цьому доказу юридично значущу оцінку.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 270,00 грн, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача, оскільки позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 129, 236, 237, 238, 240, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

2. Витрати позивача по сплаті судового збору в розмірі 2 270,00 грн покласти на Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця".

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду в разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи подається у порядку та строк, визначені статтями 254, 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 21.01.2022

Суддя О.В. Нечай