ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"11" січня 2022 р. Справа № 911/5/22

Суддя Господарського суду Київської області Шевчук Н.Г. розглянувши заяву

Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІТО-ЛЕК" про забезпечення позову

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІТО-ЛЕК", 61004, Харківська область, місто Харків, вулиця Катерининська, будинок 46

до Фізичної особи-підприємця Мілонової Олени Володимирівни, АДРЕСА_1

про стягнення 148 383,07 грн заборгованості за договором № 272 від 08.09.2014

встановив:

До Господарського суду Київської області через систему Електронний суд від Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІТО-ЛЕК" надійшла позовна заява з вимогами до Фізичної особи-підприємця Мілонової Олени Володимирівни про стягнення заборгованості за договором № 272 від 08.09.2014 у розмірі 148 383,07 грн, з яких 81 159,01 грн основна заборгованість за отриманий та несплачений товар, 16 231,80 грн штраф, 38 452,71 грн проценти річних, 12 539,55 грн інфляційні збитки.

Разом з позовною заявою Товариством з обмеженою відповідальністю "ФІТО-ЛЕК" подано заяву № 28-12/21 від 28.12.2021 про забезпечення позову, в якій заявник просить суд накласти арешт на нерухоме майно: нежитлова будівля (аптека), реєстраційний номер 103, за адресою Київська обл., м. Біла Церква, вул. Семашко, 8, що належить на праві власності Мілоновій Олені Володимирівні (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ), номер запису про право власності 23831702.

В обґрунтування позовних вимог та заяви про забезпечення позову заявник зазначає, що у 2019 році відповідач отримав від позивача товар (лікарські засоби та супутні товари) за який не розрахувався. З Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань заявнику стало відомо, що 28.05.2019 Фізичною особою-підприємцем Мілоновою Оленою Володимирівною за власним рішенням було припинено підприємницьку діяльність, основним видом якої була: 47.73 Роздрібна торгівля фармацевтичними товарами в спеціалізованих магазинах. Також, 06.06.2019 за рішенням Державної служби України з лікарських засобів ліцензію ФОП Мілонової О.В. серії АЕ № 192820 на право роздрібної торгівлі лікарськими засобами (виданої на підставі наказу Державної служби України з лікарських засобів від 16.04.2013 № 555) на підставі заяви відповідача було анульовано.

В подальшому, відповідачем 03.06.2019 було знову зареєстровано підприємницьку діяльність, основник видом якої є: 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Заявник зазначає, що у фармацевтичній галузі існує практика коли боржник як фізична особа-підприємець не сплачує по рахунках та припиняє підприємницьку діяльність, але продовжує здійснювати ту ж саму діяльність як власник іншої юридичної особи.

Мілонова Олена Володимирівна є 100% власником та керівником юридичної особи - Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіцента+", основним видом діяльності якої є роздрібна торгівля фармацевтичними товарами в спеціалізованих магазинах.

Позивач стверджує, що відповідач тривалий строк починаючи з 20.04.2019 не сплачує йому за отриманий товар, що в свою чергу створює реальну загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у даній справі про стягнення з відповідача заборгованості та штрафних санкцій, оскільки є об`єктивна можливість переведення коштів відповідача на рахунки юридичної особи, власником якої він є.

Оскільки, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за відповідачем зареєстровано на праві власності нерухоме майно: нежитлова будівля (аптека), що знаходиться за адресою Київська обл., м. Біла Церква, вул. Семашко, буд. 8, заявник вважає за необхідне забезпечити позов саме накладенням арешту на це майно.

При цьому, заявник запропонував не застосовувати зустрічне забезпечення, оскільки заходи зустрічного забезпечення повинні бути співмірними із заходами забезпечення позову, однак на даний час не вбачається за можливе визначити суму можливих збитків відповідача. Окрім того, відповідач не позбавлений права самостійно звернутися до суду із заявою про зустрічне забезпечення.

Розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІТО-ЛЕК" про забезпечення позову суд зазначає таке.

Статтею 136 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з частиною першою статті 137 Господарського процесуального кодексу України визначено, що позов забезпечується, зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Тобто забезпечення позову - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову, є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів. При цьому, сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову. Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з заявою про забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співрозмірними з заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Аналогічні правові висновки щодо застосування статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України наведені в постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/19256/16, від 14.05.2018 у справі №910/20479/17, від 14.06.2018 у справі №916/10/18, від 23.06.2018 у справі №916/2026/17, від 16.08.2018 у справі №910/5916/18, від 11.09.2018 у справі №922/1605/18, від 14.01.2019 у справі №909/526/18, від 21.01.2019 у справі №916/1278/18, від 25.01.2019 у справі №925/288/17.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є однією із основних засад судочинства.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини з її зверненням.

Отже, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

В силу положень частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення конкретного позову та на які така сторона посилається.

Відповідно до частини першої статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Під час вирішення питання про наявність підстав для забезпечення позову, обов`язок по доведенню та обґрунтуванню наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, обґрунтованості та невідворотності додаткових зусиль і витрат у майбутньому, покладається саме на позивача.

Відповідно до частини першої статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування (частина перша статті 79 Господарського процесуального кодексу України).

Отже, забезпечення позову - це, по суті обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача і з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Заявник звертаючись з вказаною заявою до суду, просить суд накласти арешт на нежитлову будівлю (аптека), що знаходиться за адресою Київська обл., м. Біла Церква, вул. Семашко, буд. 8 та яка зареєстрована за відповідачем на праві приватної власності, при цьому не зазначаючи обставин, які можуть реально ускладнити виконання рішення у випадку його задоволення.

Позивачем в підтвердження своїх доводів не надано жодних доказів, що відповідачем здійснюються дії з метою ухилення в подальшому від примусового виконання рішення суду, у разі задоволення позову.

Як вбачається з поданої заяви, фактично, необхідність вжиття заходів забезпечення позову викликана власними припущеннями позивача про наявність обставин (переведення коштів відповідачем на рахунки юридичної особи, власником якої він являється), які можуть ускладнити виконання рішення за його позовом та можливістю настання негативних наслідків, які суттєво позначаться на його інтересах.

Здійснивши оцінку обґрунтованості доводів заявника суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову не містить обґрунтованих мотивів, посилань на докази та самих доказів, на підставі яких суд міг би визначити доцільність та необхідність забезпечення позову.

Окрім того, заходи забезпечення позову, які просить вжити позивач, шляхом накладення арешту на нерухоме майно, за змістом є втручанням в господарську діяльність відповідача та/або третіх осіб, оскільки відповідно до виду підприємницької діяльності ФОП Мілонової О.В., остання надає в оренду й експлуатацію власне чи орендоване нерухоме майно.

Враховуючи вищевикладене, суд відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІТО-ЛЕК" про забезпечення позову.

За змістом статті 140 Господарського процесуального кодексу України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи. Ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено.

Враховуючи положення статті 129 Господарського процесуального кодексу України та Закону України "Про судовий збір", оскільки заяву про забезпечення позову судом розглянуто, витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 135,00 грн відшкодуванню та поверненню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 136-140, 234 Господарського процесуального кодексу України суд

ухвалив:

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю "ФІТО-ЛЕК" в задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

Ухвала господарського суду набирає законної сили в порядку статті 235 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвала господарського суду оскаржується в порядку та строки, визначені статтями 254-256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Н.Г. Шевчук

Ухвалу підписано: 11.01.2022