ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" січня 2022 р. м. Рівне Справа № 918/1121/21

Господарський суд Рівненської області у складі судді Н. Церковної при секретарі судового засідання С.Оліфер, розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Завод низьковольтної апаратури "Лідер Електрик" (69041, м. Запоріжжя, вул. Вавілова, буд.19 кв.15, ) до відповідача Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, м. Київ, вул. Назарівська, 3, ) в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" (34400, Рівненська обл., м. Вараш, ) про стягнення в сумі 302 684, 53 грн.

за участю представників сторін:

від позивача - Монько Є.М.

від відповідача - Шолом С.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В грудні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю Завод низьковольтної апаратури "Лідер Електрик" звернулося до Господарського суду Рівненської області із позовною заявою до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" про стягнення в сумі 302 684, 53 грн. Позовні вимоги обґрунтовані порушенням умов договору поставки "53-122-01-20-10100 від 23.10.2020 року, внаслідок чого у відповідача перед позивачем виникла заборгованість в сумі 302 684, 53 грн.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

23 жовтня 2020 року між ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», від імені якого діє Відокремлений підрозділ «Рівненська атомна електрична станція» (надалі - Відповідач) та TOB ЗНА «Лідер Електрик» (надалі - Позивач) було укладено договір поставки № 53-122-01-20-10100 (надалі - договір поставки, копія додається), відповідно до якого Позивач зобов`язується поставити і передати у власність Відповідача продукцію, а Відповідач, в свою чергу, зобов`язується оплатити продукцію за кількістю і цінами, що передбачені у Специфікації № 1 (додаток № 1 до договору).

Відповідно до специфікації (додаток № 1 до договору) та Технічної специфікації (додаток № 2 до договору), Позивач зобов`язався поставити товар на суму 349 200,00 грн. (копії специфікацій додаються).

Відповідач здійснив частковий розрахунок в сумі 75000 грн. (25 000,00 грн. - 09 квітня 2021 року та 50000,00 грн. - 14 квітня 2021 року).

Отже, борг Відповідача перед Позивачем, станом на дату подання позовної заяви, складає 274 200,00 грн, у зв`язку з чим Позивач звернувся із позовом до суду.

Відповідач, у своєму відзиві від 29.12.2021 року визнав суму основного боргу та зазначив, що причиною виникнення заборгованості перед позивачем є складне фінансове становище на ринку електроенергії. При цьому, Відповідач заперечив проти нарахування Позивачем інфляційних втрат та 3 % річних.

Також, Відповідач заперечив щодо стягнення з останнього витрат на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн, вважає їх не пропорційними щодо суми позову та у зв`язку із малозначністю даної справи. Крім того, просив суд, до початку розгляду справи по суті, в порядку ч. 1 ст. 130 ГПК України, вирішити питання щодо повернення Позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого даним товариством при поданні позову.

Інших заяв і клопотань від сторін не надходило.

Прийняті у справі судові рішення та інші процесуальні дії.

Ухвалою суду від 09.12.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, засідання призначено на 05.01.2022 року.

В судовому засіданні 05.01.2022 року представник Позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі просив суд позов задовольнити.

Представник Відповідача заперечив проти нарахування Позивачем інфляційних втрат та 3 % річних, заперечив щодо стягнення з останнього витрат на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн та просив суд, повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого даним товариством при поданні позову.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

23 жовтня 2020 року між ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», від імені якого діє Відокремлений підрозділ «Рівненська атомна електрична станція» та TOB ЗНА «Лідер Електрик» було укладено договір поставки № 53-122-01-20-10100 (копія додається), відповідно до якого Позивач зобов`язується поставити і передати у власність Відповідача продукцію, а Відповідач, в свою чергу, зобов`язується оплатити продукцію за кількістю і цінами, що передбачені у Специфікації № 1 (додаток №1 до договору).

Відповідно до специфікації (додаток № 1 до договору) та Технічної специфікації (додаток № 2 до договору), Позивач зобов`язався поставити товар на суму 349 200,00 грн. (копії специфікацій додаються).

Пунктом 6.1. договору поставки передбачено наступний строк оплати: «Оплата за поставлену якісну продукцію здійснюється Замовником за умови реєстрації Постачальником податкової накладної у ЄРПН, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника протягом 45 календарних днів з дати оформлення ярлика на придатну продукцію згідно СОУ НАЕК 038:2017 «Управління закупівлями продукції. Організація вхідного контролю продукції для АЕС». Початком перебігу строку оплати починається з дня, наступного за днем оформлення ярлика на придатну продукцію.»

У відповідності до п. 3.1. та п. 6.1. договору поставки, за видатковою накладною № ЛЕ-0000234 від 07.12.2020 року Позивач здійснив поставку товару на загальну суму 349 200.00 грн. (копії накладних додаються).

Відповідність та придатність отриманої продукції підтверджується наданим Ярликом на придатну продукцію № 1-7-654 від 11.12.2020 року (копія додається).

Жодних претензій щодо якості поставленого товару і щодо оформлених товарних і товарно-транспортних накладних Відповідачем не заявлялося.

Видатковою накладною, яка підписана уповноваженими представниками, підтверджується виконання Позивачем своїх зобов`язань за Договором з поставки Підприємству в особі Відокремленого підрозділу.

У п. 6.1. Договору визначено, що оплата за поставлену якісну продукцію здійснюється Замовником за умови реєстрації Постачальником податкової накладної у ЄРПН, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника протягом 45 календарних днів з дати оформлення ярлика на придатну продукцію згідно СОУ НАЕК 038:2017 "Управління закупівлями продукції. Організація вхідного контролю продукції для АЕС". Початок перебігу строку оплати починається з дня, наступного за днем оформлення ярлика на придатну продукцію.

Відповідно до п. 6.2. Договору про дату оформлення ярлика на придатну продукцію Замовник письмово повідомляє Постачальника не пізніше 5 робочих днів з дати оформлення ярлика.

Ярлик на придатну продукцію по видатковій накладній від 07 грудня 2020 року № ЛЕ-0000234 оформлено 11 грудня 2020 року.

Пунктом 9.4 договору поставки передбачено, що претензійний порядок досудового вирішення спору є обов`язковим.

Позивачем 26 серпня 2021 року було направлено претензію на адресу Відповідача (копія, з доказами направлення, додається). Копію претензії було направлено до ДП «НАЕК «Енергоатом» (копія додається).

Відповідач надав відповідь на претензію (вих. № 15964/001-юр від 10.09.2021р., копія додається) в якій зазначив, що «на даний час ми вживаємо усі можливі заходи для того, аби якомога швидше віднайти кошти на оплату поставленої Вами продукції. Оплату здійснимо відразу після отримання необхідних коштів від ДП «НАЕК «Енергоатом».

Відповідач здійснив частковий розрахунок в сумі 75000 грн. (25 000,00 грн. - 09 квітня 2021 року та 50000,00 грн. - 14 квітня 2021 року).

Таким чином, враховуючи часткову сплату, борг Відповідача перед Позивачем, станом на дату подання позовної заяви, складає 274 200,00 грн.

Норми права, що підлягають до застосування, мотиви їх застосування, оцінка аргументів, наведених сторонами.

Між сторонами у справі виникли цивільно-правові відносини з поставки товару на підставі укладеного Договору поставки в силу статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), судом враховано законодавство що встановлює та регулює договірні зобов`язання, які виникають на підставі договору поставки.

Згідно з ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.174 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 ст.179 ГК України визначено, що майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

За змістом ч. 1 ст. 509 ЦК України та ч.1 ст.173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.712 ЦК України, положення якої кореспондуються з приписами ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Положеннями ст.525, ч. 1 ст.526 ЦК України, ст.193 ГК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

За приписами ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

У відповідності до п. 1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-06/928/2012 від 17.07.2012 року "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права", підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінніЗакону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Оскільки вказана видаткова накладна містить найменування юридичних осіб, а також підписи осіб, які передають та отримують товар, перелік товару, його вартість, посилання на договір, штамп позивача і відповідача про отримання товару та інші реквізити, вони відповідають вимогам закону та є первинним документом, який фіксує факт здійснення господарської операції.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За таких обставин, враховуючи, що факт поставки продукції Позивачем на виконання умов Договору поставки №53-122-01-20-10100 від 23.10.2020 року, підтверджується зібраними у справі матеріалами, строк оплати за який настав, то за відсутності доказів сплати його повної вартості, позовні вимоги про стягнення з ДП "НАЕК "Енергоатом" від імені якого діє ВП "Рівненська атомна електрична станція" 274 200,00 грн. заборгованості судом визнаються обґрунтованими.

Враховуючи порушення відповідачем термінів виконання грошових зобов`язань за договором поставки №53-122-01-20-10100 від 23.10.2020 року, позивачем відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 7 299,25 грн. - 3% річних та 21 185,28 грн. - збитків від інфляції, згідно вказаного позивачем розрахунку.

Суд перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3% річних вважає його обґрунтованим.

Згідно з положеннями пункту 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Як унормовано положеннями частини 2 статті 193 ГК України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Статтями 546, 549 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1статті 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ст.625 ЦКУкраїни боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Аналогічна правова позиція викладена у пункті 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17 грудня 2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань".

Висновки суду за результатами вирішення спору.

За результатами з`ясування обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були дослідженні в судовому засіданні, і з наданням оцінки всім аргументам у їх сукупності та взаємозв`язку, як це передбачено вимогами ст.ст. 75-79, 86 ГПК України, судом встановлено, що факт передачі Позивачем товару на виконання умов Договору поставки №53-122-01-20-10100 від 23.10.2020 року підтверджується зібраними у справі матеріалами, строк оплати за який настав, то за відсутності доказів сплати його повної вартості, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та про стягнення з Відповідача на користь Позивача 274 200,00 грн основного боргу, 21 185,28 грн інфляційних втрати та 7 299,25 грн 3% річних.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до вимог ст. 129 ГПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається на Відповідача в сумі 4540,28 грн.

Стосовно посилання Відповідача на статтю 130 ГПК України в частині повернення з Державного бюджету України позивачу 50% сплаченого ним судового збору у зв`язку з визнанням позову Відповідачем, суд зазначає таке.

Відповідно до норм статті 130 ГПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Поряд з цим, зазначена норма ГПК України не пов`язує можливість вирішення питання про повернення судового збору у зв`язку з частковим визнанням Відповідачем позовних вимог.

Оскільки Відповідач визнав позов лише в частині суми основної заборгованості, про що зазначив у першій заяві поданій ним по суті спору, а решту заборгованості, що є предметом спору Відповідач заперечив (3% річних та інфляційні втрати), суд не вбачає за можливе застосування статті 130 ГПК України до спірних правовідносин.

У позовній заяві Позивачем зазначено попередній орієнтований розрахунок судових витрат, відповідно до якого, окрім судового збору Позивач передбачав понесення витрат на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 5 000,00 грн.

У судовому засіданні 05.01.2022 року присутній в режимі ВКЗ представник Позивача просив задоволити клопотання та стягнути з відповідача витрати понесені на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 5 000,00 грн. Представник Відповідача заперечив проти стягнення вказаної суми з підстав наведених у відзиві на позовну заяву.

З матеріалів справи судом встановлено, що правова допомога та представництво інтересів позивача в суді під час розгляду даної справи здійснювалось адвокатом Монько Є.М. , свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №662 від 29.02.2008 року, на підтвердження чого останнім долучено до матеріалів справи копії договору про надання правової допомоги Б/Н від 15.11.2021 року, додатку до договору від 15.11.2021 року, копію ордеру, акту прийому - передачі наданих послуг від 25.11.2021 року, опис робіт та квитанцію про фактичну оплату послуг №1/2511 від 25.11.2021 року (а.с. 36-45) .

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд, оцінивши докази, надані на підтвердження судових витрат, а також врахувавши клопотання Відповідача про їх зменшення, вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Договором про надання правової допомоги є домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність").

За приписами статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд має виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суд, залежно від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, має право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково (аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18).

Відповідно до статті 126 ГПК України, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до умов договору б/н про надання правової допомоги від 15.11.2021 року його предметом є надання адвокатом клієнту (позивачу) необхідної правової допомоги.

Згідно додатку до договору про надання правової допомоги від 15.11.2021 року встановлено розмір гонорару за надання послуг.

У своєму відзиві на позов Відповідач зазначив, що дана судова справа є простою, Відповідач визнав заборгованість за основною вимогою, розмір витрат є неспівмірним, оскільки дана справа не потребує складності в формуванні правової позиції, обсяг виконаних адвокатом робіт у даній справі мінімальний. Вважає, що факт того, що справа розглядається у спрощеному позовному провадженні теж вказує на незначну її складність та вважає що 1000,00 грн є реальним гонораром адвоката.

Згідно з положеннями статті 126 ГПК України, розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

У розумінні положень частини п`ятої статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При визначенні суми відшкодування суд має також виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Водночас для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що його позов підлягає задоволенню, а у разі наявності заперечень відповідача щодо співрозмірності заявленої суми компенсації також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними та навіть неминучими, стосувалися саме цієї справи, а їх розмір є розумний та виправданий. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

За наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

В даному випадку суд враховує, що дійсно даний спір є малозначним. Позов аргументований несплатою заборгованості за поставку товару за однією видатковою накладною. Однак, підготовка до юридичного супроводу цього спору в суді потребувала витрат, часових та робочих ресурсів адвоката.

Разом з цим, суд звертає увагу, що згідно додатку до договору про надання правової допомоги п. 3 зафіксована вартість складання позовної заяви - 5000 грн.

Також суд звертається до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у своїх рішеннях вказував, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West" проти України" від 23 січня 2014 року). Матеріалами справи підтверджено фактичні витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн (а.с.-43).

Відтак, суд дійшов висновку, що заявлені до стягнення витрати на професійну правничу допомогу в повній мірі відповідають критеріям співмірності із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що пропорційним та розумним розподілом витрат на надання правової допомоги буде покладення на відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн.

Такий розмір на думку суду відповідає зазначеним вище критеріям та є співставним з ринковими цінами адвокатських послуг, що склались в регіоні.

На переконання суду даний розподіл є оптимальним та відповідає критерію необхідності та розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, що відповідає вимогам статей вимогам ст. 126, 129 ГПК України та сталій практиці Європейського суду з прав людини.

Приписами статті 126 ГПК України унормовано, зокрема, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 5000,00грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Керуючись ст. ст. 73,74,76-79,91,123, 129, 233, 238, 240,241,252 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити в повному обсязі.

2.Стягнути з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, м. Київ, вул. Назарівська, 3, ) в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" (34400, Рівненська обл., м. Вараш, ) 302 684,53 грн з яких: 274 200,00 грн основний борг; 21 185,28 грн інфляційні втрати; 7 299,25 грн 3% річних та 4540,28 грн судового збору, 5000 грн судових витрат на правову допомогу.

3. Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Повний текст рішення складено та підписано 10.01.2022 року.

Суддя Н.Церковна