ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.01.2022 справа № 914/3248/21

Господарський суд Львівської області у складі судді Мазовіти А.Б., розглянув матеріали позовної заяви

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАНДГРЕЙН», м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Агролайф корми», с. Давидів, Львівська область

про стягнення 213 285,11 грн

за участю представників: не викликалися

Обставини розгляду справи.

29.10.2021 на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАНДГРЕЙН», м. Київ до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агролайф корми», с. Давидів, Львівська область про стягнення 213 285,11 грн.

Ухвалою від 03.11.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судових засідань. Ухвалою суду від 03.11.2021, зокрема, було встановлено відповідачу для подання відзиву на позов строк у 15 календарних днів з дня отримання цієї ухвали.

24.11.2021 через канцелярію суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Агролайф корми» надійшов відзив на позовну заяву (вх. №28183/21 від 24.11.2021).

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги те, що сторони належним чином повідомлені про розгляд справи судом, дослідивши наявні у справі докази та викладені в позовній заяві та відзиві пояснення, суд дійшов висновку про необхідність прийняття рішення у справі.

Заяв про відвід суду не поступало.

Суть спору та правова позиція сторін.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 23.06.2020 між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки №23/06-20, на виконання умов якого відповідачу згідно видаткової накладної №437 від 22.03.2021 було передано у власність товар на загальну суму 278 142,89 грн. Однак, відповідач свої зобов`язання щодо оплати вартості отриманого товару виконав частково - сплатив 91 832,84 грн, заборгованість становить 186 310,05 грн. У зв`язку з порушенням строків оплати вартості товару відповідачу нараховано пеню в сумі 17 087,98 грн, 3% річних в сумі 3 347,37 грн, інфляційні в сумі 6 539,71 грн. Таким чином, загальний розмір заборгованості, який підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача, становить 213 285,11 грн.

У поданому через канцелярію суду відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що позивач в обґрунтування своїх позовних вимог вказав на існування заборгованості згідно видаткової накладної №437 від 22.03.2021. Проте, вказана поставка є оплаченою. Після цієї поставки відбулась ще одна згідно накладної №514 від 02.04.2021 на суму 283 290,00 грн. Вказавши видаткову накладну, що датована раніше, позивач збільшив строк нарахування штрафних санкцій. Саме вона була останньою поставкою згідно договору поставки №23/06-20 від 23.06.2020. Також позивачем у позовній заяві вказано про часткову оплату вищевказаної поставки 05.04.2021 та 28.04.2021 на суму 91 832,84 грн, проте, відповідачем 05.04.2021 та 28.04.2021 було здійснено оплату в сумі 115 000,00 грн. Оскільки позивачем під час розрахунку 3% річних та інфляційних проведено нарахування, виходячи із суми заборгованості за неналежною накладною, що вплинуло на правильність визначення строків обчислення, позивачем проведено контррозрахунок, відповідно до якого сума 3% річних повинна становити 2 147,87 грн, інфляційних - 2 889,13 грн. Нарахована позивачем пеня до стягнення не підлягає з огляду на те, що умовами договору не передбачено відповідальності відповідача у вигляді пені. Таким чином, позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню у заявленому ним обсязі.

У процесі розгляду справи суд встановив наступне.

23.06.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛАНДГРЕЙН» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агролайф корми» (покупець) було укладено договір поставки №23/06-20.

За цим договором постачальник (позивач) зобов`язується передати у встановлений договором термін товар у власність покупця, а покупець (відповідач) зобов`язується прийняти товар та оплатити його на умовах даного договору (п. 1.1. договору).

На виконання умов вищевказаного договору, позивач передав відповідачу згідно видаткової накладної №437 від 22.03.2021 товар на загальну суму 278 142,89 грн.

Датою поставки партії товару вважається дата, зазначена у видаткових накладних на товар (п. 3.6. договору).

Відповідно до п. 4.2. договору оплата кожної партії товару здійснюється на умовах 80% оплати за товар по факту доставки на склад покупця, та 20% оплати протягом 1 дня після реєстрації податкової накладної, згідно виставленого рахунку-фактури.

Згідно квитанції №1 від 08.04.2021 податкова накладна №105 від 22.03.2021 на суму 278 142,89 грн зареєстрована органом ДПС України 08.04.2021.

Як ствердив позивач, відповідач частково у розмірі 91 832,84 грн оплатив вартість товару згідно видаткової накладної №437 від 22.03.2021, зокрема, 05.04.2021 - 41 832,84 грн (два платежі: 26 832,84 грн та 15 000,00 грн) та 28.04.2021 - 50 000,00 грн, що підтверджується виписками з банківського рахунку від 05.04.2021 та від 28.04.2021.

Водночас, яв вбачається із виписок з банківського рахунку від 05.04.2021 та від 28.04.2021, відповідачем 05.04.2021 та 28.04.2021 було сплачено 115 000,00 грн з призначенням платежу: оплату за товар згідно договору №23/06-20 від 23.06.2020, зокрема, 05.04.2021 - 65 000,00 грн (два платежі: 50 000,00 грн та 15 000,00 грн) та 28.04.2021 - 50 000,00 грн

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язків щодо оплати вартості товару, позивач просив суд стягнути з відповідача 186 310,05 грн основного боргу, 17 087,98 грн пені, 3 347,37 грн 3% річних, 6 539,71 грн інфляційних.

Дослідивши представлені суду докази, суд вважає позовні вимоги підставними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково з огляду на наступне.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов`язань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною другою статті 712 ЦК України передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну товару (ч. 1 ст. 692 ЦК України).

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як ствердив позивач у позовній заяві, на виконання умов договору поставки №23/06-20 від 23.06.2020 позивач згідно видаткової накладної №437 від 22.03.2021 поставив відповідачу товар на загальну суму 278 142,89 грн, який оплачено останнім частково у розмірі 91 832,84 грн.

Водночас, як ствердив відповідач у відзиві на позовну заяву, вартість товару, отриманого ним згідно видаткової накладної №437 від 22.03.2021 оплачена повністю, натомість у відповідача є заборгованість перед позивачем згідно видаткової накладної №514 від 02.04.2021.

Однак, відповідач не долучив до відзиву належних та допустимих доказів на підтвердження факту повної оплати вартості товару згідно видаткової накладної №437 від 22.03.2021 та факту існування заборгованості за видатковою накладною №514 від 02.04.2021 (платіжних доручень, виписок з банківського рахунку, актів звіряння розрахунків тощо), матеріалами справи такі обставини не підтверджується.

Судом також встановлено, що відповідачем 05.04.2021 та 28.04.2021 було сплачено 115 000,00 грн з призначенням платежу: оплату за товар згідно договору №23/06-20 від 23.06.2020, зокрема, 05.04.2021 - 65 000,00 грн (два платежі: 50 000,00 грн та 15 000,00 грн) та 28.04.2021 - 50 000,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем платіж в сумі 15 000,00 грн, який був здійснений 05.04.2021 та платіж в сумі 50 000,00 грн, який був здійснений 28.04.2021, зараховані в повному обсязі як оплата за товар згідно видаткової накладної №437 від 22.03.2021. Платіж в сумі 50 000,00 грн, який був здійснений 05.04.2021, зарахований позивачем частково в сумі 26 832,84 грн як оплата за товар згідно видаткової накладної №437 від 22.03.2021. Щодо обставин зарахування решти коштів з платежу в сумі 50 000,00 грн, який був здійснений 05.04.2021, в матеріалах справи докази відсутні.

З приводу наведеного слід зазначити, що у випадку, коли в графі платіжного доручення «призначення платежу» відсутні посилання на період, дату, номер договору, згідно якого здійснюється платіж, тощо, такий період має визначатись одержувачем відповідно до умов договору між платником та одержувачем коштів. Якщо відповідні застереження у договорі відсутні, то у разі наявності заборгованості платежі мають відноситись на погашення заборгованості в хронологічному порядку: починаючи з тієї, що виникла у найдавніший період, до повного її погашення.

Наведений вище порядок розподілу коштів урегульований в статті 534 ЦК України, яка визначає правила виконання грошового зобов`язання, якщо наявна сума грошей є меншою за суму боргу, і вимоги кредитора в повному обсязі не можуть бути задоволені. У такому випадку вимоги кредитора погашаються у встановленій черговості:

- у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання. В даному випадку мова йдеться про судові витрати, витрати на сплату держмита та інших обов`язкових платежів, витрати на юридичну допомогу тощо. Такі витрати мають бути підтверджені кредитором (наприклад, підлягатиме стягненню за рішенням суду тощо);

- у другу чергу підлягають сплаті проценти та неустойка, в разі їх нарахування на підставі договору або закону;

- і лише в третю чергу сплачується основна сума боргу. Інший порядок погашення вимог кредитора може бути встановлений договором. Сторони можуть передбачити, наприклад, першочергове погашення основної суми боргу або інші правила тощо.

Можливість застосування положень статті 534 ЦК України безпосередньо залежить від змісту реквізиту «призначення платежу» платіжного доручення, згідно з яким боржник здійснював платіж кредиторові на виконання грошового зобов`язання. Це означає, що якщо платник (боржник) здійснює переказ коштів, чітко зазначаючи призначення платежу - погашення основного боргу (оплата товару, робіт, послуг), черговість, встановлена статтею 534 цього Кодексу застосовуватися не може.

Розподіл коштів може здійснюватися кредитором відповідно до статті 534 ЦК України у випадку, коли стягнення заборгованості здійснюється в порядку виконавчого провадження, або платіж буде отримано без реквізиту «призначення платежу» чи як загальна підстава - на виконання договору або погашення кредиторської заборгованості тощо.

З огляду на викладене та на наявність у відповідача заборгованості згідно видаткової накладної №437 від 22.03.2021, відсутність у договорі поставки іншого порядку зарахування коштів у разі неналежного зазначення реквізиту «призначення платежу», відсутності в матеріалах справи згоди відповідача на зарахування вказаної суми коштів в рахунок сплати заборгованості за інші періоди чи за іншими видатковими накладними, такий платіж слід віднести на погашення заборгованості згідно видаткової накладної №437 від 22.03.2021, тобто заборгованості, яка є предметом стягнення у даній справі.

Зважаючи на те, що предметом позову у даній справі є стягнення заборгованості за товар, отриманий відповідачем згідно видаткової накладної №437 від 22.03.2021, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами факту повної оплати вартості товару згідно вищевказаної видаткової накладної, суд вважає доведеним факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем за товар, отриманий на виконання умов договору поставки №23/06-20 від 23.06.2020 згідно видаткової накладної №437 від 22.03.2021 у розмірі 163 142,89 грн.

Відповідно до частини 5 ст. 626 ЦК України, договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні вимоги встановлені ст. 193 ГК України.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За таких обставин, суд дійшов висновку про прострочення виконання зобов`язання боржником щодо оплати вартості товару згідно видаткової накладної №437 від 22.03.2021 на виконання умов договору поставки №23/06-20 від 23.06.2020, що в свою чергу є підставою для стягнення суми боргу у розмірі 163 142,89 грн, оскільки, відповідно до ч. 7 ст. 193 ГК України, одностороння відмова від виконання договору не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним (ч.ч. 1, 2 ст. 547 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2. ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

З наведеного випливає, що обов`язковою умовою виникнення права на нарахування пені є викладення в договорі умови (пункту) про забезпечення виконання зобов`язання у вигляді пені, підстави для її застосування та розмір, або наявність законодавчого акту, який визначає обов`язок та умови сплати пені.

Позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню сумі 17 087,98 грн за період часу з 23.03.2021 по 18.10.2021.

Як вбачається із договору, у ньому відсутня умова про забезпечення виконання зобов`язання у вигляді пені, підстави для її застосування та розмір. Позивачем також не представлено інших правочинів, з яких би вбачалося, що сторони узгодили умову про забезпечення виконання зобов`язання у вигляді пені.

Відповідно до абз. 3 п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Із змісту ч. 6 ст. 231 ГК України випливає, що штрафні санкції, якими в розумінні ст. 230 ГК України є неустойка, штраф, пеня, встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ. Тобто, вказаною нормою встановлюється лише порядок визначення розміру штрафних санкцій. Таким чином, дана норма не є спеціальною, якою визначається обов`язок та умови сплати штрафних санкцій.

Таким чином, у зв`язку з відсутністю укладених між сторонами письмових правочинів про забезпечення виконання зобов`язання у вигляді пені, відсутністю спеціального законодавчого акту, який визначає обов`язок боржника сплатити пеню за невиконання зобов`язання у правовідносинах, що склалися між сторонами, в задоволені вимоги про стягнення пені в сумі 17 087,98 грн слід відмовити.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З врахуванням цих положень позивачем нараховано та заявлено до стягнення за період часу з 23.03.2021 до 18.10.2021 3% річних в сумі 3 347,37 грн, а також за період часу з квітня 2021 по вересень 2021 інфляційні в сумі 6 539,71 грн.

Як вбачається із розрахунку 3% річних та інфляційних, позивачем невірно визначено пропорційність частин оплати партії товару згідно видаткової накладної №437 від 22.03.2021: 80% від загальної вартості товару має становити 222 514,31 грн, 20% - 55 628,58 грн.

Оскільки судом встановлено, що розмір заборгованості згідно видаткової накладної становить 163 142,89 грн, а позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних проведене з урахуванням суми заборгованості у розмірі 186 310,05 грн, судом здійснено перерахунок 3% річних та інфляційних з огляду на розмір заборгованості, який встановлений судом та з урахуванням вірно визначених пропорцій.

Після проведеного судом перерахунку розмір 3% річних повинен становити 2 804,68 грн, інфляційних - 5 463,50 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 2 статті 86 ГПК України передбачено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані поданими доказами, а загальна сума заборгованості, яка підтверджена матеріалами справи та підлягає до задоволення частково, складає 163 142,89 грн основного боргу, 2 804,68 грн 3% річних, 5 463,50 грн інфляційних. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Оскільки спір виник з вини відповідача, судові витрати по розгляду справи відповідно до ст. 129 ГПК України необхідно покласти на відповідача пропорційно до задоволених вимог.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 4, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 233, 236, 237, 241, 326, 327 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агролайф Корми», с. Давидів, Львівська, буд. 2А, Пустомитівський район, Львівська область (ідентифікаційний код 36874925) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАНДГРЕЙН», м. Київ, Залізничне шосе, буд. 2А (ідентифікаційний код 37700763) 163 142,89 грн основного боргу, 2 804,68 грн 3% річних, 5 463,50 грн інфляційних, 2 571,27 грн судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати згідно ст. 327 ГПК України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено та підписано 10.01.2022.

Суддя Мазовіта А.Б.