РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.01.2022Справа № 910/17227/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Щербакова С.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод гофротари «Придніпровський»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Чанта Маунт»

про стягнення 70 308, 90 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Завод гофротари «Придніпровський» (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Чанта Маунт» (далі-відповідач) про стягнення 70 308, 90 грн, з яких: 8 788, 00 грн - 3 % річних, 29 243, 73 грн - інфляційні втрати та 32 277, 17 грн - пені.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки № 62 від 28.10.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.10.2021 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод гофротари «Придніпровський» залишено без руху. Встановлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Завод гофротари «Придніпровський» строк для усунення недоліків позовної заяви.

12.11.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод гофротари «Придніпровський» надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви (надіслана засобами поштового зв`язку - 09.11.2021).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.11.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову та характер спірних правовідносин, судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив.

При цьому, судом повідомлено відповідача, що останній протягом п`яти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі може подати заяву із обгрунтованими запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження (у разі їх наявності).

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

02.12.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду відповідач подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого не визнає позовні вимоги у повному обсязі та зазначає про необгрунтованість заявлених позивачем витрат на правову допомогу, у зв`язку з чим просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 20 000, 00 грн.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

28.10.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Завод гофротари «Придніпровський» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Чанта Маунт» (покупець) було укладено договір поставки № 62, відповідно до якого постачальник зобов`язується поставити і передати у власність покупцю товар, визначений сторонами у специфікації до цього договору (далі - товар), а покупець - прийняти й оплатити товар на умовах та в порядку, визначених цим договором. Детальна характеристика та вимоги щодо товару визначаються сторонами у додатку № 2 до цього договору.

Згідно з п. 1.2 договору постачальник зобов`язується поставляти товар окремими партіями в кількості і асортименті, погоджених в письмовій формі з постачальником на кожну окрему партію товару, відповідно до умов цього договору.

Відповідно до п. 2.5. договору, оплата за поставлений товар здійснюється в безготівковому порядку шляхом перерахунку грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 30 календарних днів з дати поставки товару на склад покупця і підписання сторонами видаткових накладних з вирахуванням вартості забракованого товару.

За умовами п. 7.2. договору, за несвоєчасну оплату за даним договором, постачальник має право застосувати до покупця відповідальність у вигляді стягнення пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від простроченої суми за кожен день прострочення платежу, але не більше 10 % від суми несвоєчасно оплаченого товару покупцем.

Цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2020 року (п. 9.1. договору).

Відповідно до п. 9.2 договору, в разі, якщо за тридцять календарних днів до закінчення строку дії цього договору жодна сторона не виявить бажання розірвати його, то дія даного договору автоматично продовжується на кожен наступний рік на тих же умовах.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору позивачем було поставлено відповідачеві товар на загальну суму 508 309, 17 грн, що підтверджується видатковими накладними № РН-003113 від 07.12.2020 на суму 92 373, 36 грн, № РН-003186 від 13.12.2020 на суму 94 248, 20 грн, № РН-0000076 від 15.01.2021 на суму 147 459, 42 грн., № РН-0000050 від 13.01.2021 на суму 174 228, 19 грн, які підписані представниками сторін та скріплені печатками підприємств, а також виставленими на оплату рахунками-фактури № СФ-0003170 від 07.12.2020, № СФ-0003251 від 13.12.2020, № СФ-0003520 від 13.01.2021, № СФ-0003544 від 15.01.2021.

Проте, відповідач за поставлений товар у повному обсязі не розрахувався, внаслідок чого Товариство з обмеженою відповідальністю «Завод гофротари «Придніпровський» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Чанта Маунт» про стягнення заборгованості у розмірі 442 423, 97 грн за поставлений товар згідно договору № 62 від 28.10.2020.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.08.2021 у справі № 910/7516/21 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод гофротари «Придніпровський» задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Чанта Маунт» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод гофротари «Придніпровський» 435 309 (чотириста тридцять п`ять тисяч триста дев`ять) грн 13 коп. основного боргу, 6 529 (шість тисяч п`ятсот двадцять дев`ять) грн 64 коп. витрат по сплаті судового збору, 22 138 (двадцять дві тисячі сто тридцять вісім) грн 17 коп. витрат на професійну правничу допомогу. В іншій частині в позові відмовлено повністю.

Судом у справі № 910/7516/21 встановлено, що позивач передав, а відповідач прийняв товар вартістю 508 309,17 грн згідно договору № 62 від 28.10.2020. В свою чергу, згідно платіжних доручень № 163 від 01.02.2021 на суму 30 000, 00 грн та № 201 від 02.02.2021 на суму 43 000, 00 грн відповідачем здійснено часткову оплату гафроящиків згідно рахунку-фактури № 3251 від 13.12.2020 в загальному розмірі 73 000, 00 грн.

Тож, судом у справі № 910/7516/21 встановлено, що відповідач в порушення взятих на себе за договором зобов`язань вартість поставленого товару у визначений строк не сплатив, в зв`язку з чим виникла заборгованість перед позивачем, яка становить 435 309, 17 грн (508 309, 17 грн - 73 000, 00 грн).

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129 Конституції України визначають, що основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Таким чином, факти, встановлені у рішенні Господарського суду міста Києва від 26.08.2021 у справі № 910/7516/21, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді даної справи.

З матеріалів справи вбачається, що сума боргу у розмірі 435 309, 17 грн сплачена відповідачем з порушенням строків встановлених договором, а саме п. 2.5., що підтверджується платіжним дорученням № 3342 від 05.10.2021.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач несвоєчасно виконав свої зобов`язання, а тому просить суд стягнути з відповідача 32 277, 17 грн - пені за періоди з 08.01.2021 по 09.07.2021, з 02.02.2021 по 02.08.2021, з 13.02.2021 по 14.08.2021, з 15.02.2021 по 16.08.2021; 8 788, 00 грн - 3 % річних за період з 08.01.2021 по 05.10.2021 та 29 243, 73 грн - інфляційні втрати за період з 08.01.2021 по 05.10.2021.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 655 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що позивач виконав свої зобов`язання за договором належним чином, поставив відповідачеві товар на загальну суму 508 309, 17 грн, що підтверджується видатковими накладними № РН-003113 від 07.12.2020 на суму 92 373, 36 грн, № РН-003186 від 13.12.2020 на суму 94 248, 20 грн, № РН-0000076 від 15.01.2021 на суму 147 459, 42 грн., № РН-0000050 від 13.01.2021 на суму 174 228, 19 грн, які підписані представниками сторін та скріплені печатками підприємств, а також виставленими на оплату рахунками-фактури № СФ-0003170 від 07.12.2020, № СФ-0003251 від 13.12.2020, № СФ-0003520 від 13.01.2021, № СФ-0003544 від 15.01.2021.

Однак, відповідач виконав грошові зобов`язання зі сплати боргу у розмірі 435 309, 17 грн з порушенням строків встановлених договором, а саме п. 2.5., що підтверджується платіжним дорученням № 3342 від 05.10.2021.

Так, відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до п. 2.5. договору, оплата за поставлений товар здійснюється в безготівковому порядку шляхом перерахунку грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 30 календарних днів з дати поставки товару на склад покупця і підписання сторонами видаткових накладних з вирахуванням вартості забракованого товару.

Таким чином, враховуючи умови п. 2.5. договору та приписи ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, суд зазначає, що:

- за видатковою накладною № РН-003113 від 07.12.2020 на суму 92 373, 36 грн строк оплати настав 06.01.2021 та, починаючи з 07.01.2021 вібулося прострочення виконання грошового зобов`язання;

- за видатковою накладною № РН-003186 від 13.12.2020 на суму 94 248, 20 грн строк оплати настав 12.01.2021 та, починаючи з 13.01.2021 вібулося прострочення виконання грошового зобов`язання;

- за видатковою накладною № РН-0000076 від 15.01.2021 на суму 147 459, 42 грн. строк оплати настав 14.02.2021 та, починаючи з 15.02.2021 вібулося прострочення виконання грошового зобов`язання;

- за видатковою накладною № РН-0000050 від 13.01.2021 на суму 174 228, 19 грн строк оплати настав 12.02.2021 та, починаючи з 13.02.2021 вібулося прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Тож, позивач просить суд стягнути з відповідача 32 277, 17 грн - пені за періоди з 08.01.2021 по 09.07.2021, з 02.02.2021 по 02.08.2021, з 13.02.2021 по 14.08.2021, з 15.02.2021 по 16.08.2021; 8 788, 00 грн - 3 % річних за період з 08.01.2021 по 05.10.2021 та 29 243, 73 грн - інфляційні втрати за період з 08.01.2021 по 05.10.2021.

За умовами п. 7.2. договору, за несвоєчасну оплату за даним договором, постачальник має право застосувати до покупця відповідальність у вигляді стягнення пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від простроченої суми за кожен день прострочення платежу, але не більше 10 % від суми несвоєчасно оплаченого товару покупцем.

Згідно ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

При цьому, щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. (п.2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013 року)

Оскільки положення договору не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в ст. 232 Господарського кодексу України, то нарахування штрафних санкцій припиняється зі сплином 6 місяців.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок пені та встановив, що в останньому допущено помилки у визначенні періоду простроченого грошового зобов`язання, розрахунок проведено за період більше 6 місяців в порушення положень ч. 6 ст. 232 ГК України.

За розрахунком суду, обґрунтованою є сума пені в розмірі 31 267, 70 грн., яка розрахована з моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов`язання за період не більше 6 місяців з 08.01.2021 по 08.07.2021, з 02.02.2021 по 02.08.2021, з 13.02.2021 по 13.08.2021, з 15.02.2021 по 15.08.2021.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 8 788, 00 грн - 3 % річних за період з 08.01.2021 по 05.10.2021 та 29 243, 73 грн - інфляційних втрат за період з 08.01.2021 по 05.10.2021, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013 року).

Відповідно до п.п. 3.1, 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Разом із тим, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Крім того, необхідно враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України - стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справі № 924/312/18 від 13.02.2019 р., у справі № 910/5625/18 від 24.04.2019 р., у справі №910/21564/16 від 10.07.2019 р.

Судом перевірено правильність наданих позивачем розрахунків 3 % річних та інфляційних втрат і встановлено, що позивачем допущено помилку у визначенні періоду нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та 3 % річних, в той же час розмір інфляційних втрат вирахувано позивачем вірно.

За розрахунком суду, обґрунтованою є сума 3 % річних у розмірі 8 786, 76 грн яка розрахована з моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 08.01.2021 по 04.10.2021 та сума інфляційних втрат у розмірі 29 243, 73 грн за період з 08.01.2021 по 04.10.2021, а тому вимоги в цій частині також підлягають частковому задоволенню.

З огляду на викладене, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та відповідно такими, що підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, позивач просив суд покласти на відповідача витрати, пов`язані із правничою допомогою у розмірі 20 000, 00 грн.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об`єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.11.2018 по справі №910/23210/17 та від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17.

У пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Наведена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 775/9215/15ц від 19.02.2020 року.

Як вбачається з матеріалів справи, 08.10.2021 між адвокатом Бланар Віталіною Миколаївною та Товариством з обмеженою відповідальністю «Завод гофротари «Придніпровський» укладено договір № 08/79 на надання правничої (правової) допомоги, відповідно до якого клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання надати клієнтові правничу (правову) допомогу по стягненню штрафних санкцій з ТОВ «Чанта Маунт» по договору поставки № 63 від 28.10.2020 року.

Відповідно до п. 2 договору, у рамках даного договору адвокат зобов`язується: вивчити представлені клієнтом документи й проінформувати клієнта про можливі варіанти вирішення проблеми; підготувати необхідні документи в Господарський суд міста Києва, здійснити представництво інтересів клієнта на всіх стадіях судового процесу при розгляді справи; у випадку позитивного рішення здійснити необхідні дії по виконанню судового рішення.

Згідно п. 4 договору, вартість послуг з договору визначається в сумі 20 000, 00 грн. Оплата здійснюється в наступному порядку: 20 000, 00 грн клієнт оплачує не пізніше 21.10.2021.

Так, адвокатом Бланар Віталіною Миколаївною виданий ордер серії КС № 679066 від 20.10.2021 на надання правової допомоги ТОВ «Завод гофротари «Придніпроський» у Господарському суді міста Києва.

На підтвердження того, що Бланар Віталіна Миколаївна є адвокатом позивачем додано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 3084/10 від 26.01.2006.

Згідно ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09.06.2017, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

В якості доказів сплати позивачем адвокату вартості послуг в сумі 20 000,00 грн подано довідку про сплату послуг б/н, б/д, в якій адвокат Бланар Віталіна Миколаївна підтверджує факт отримання коштів в якості оплати послуг за договором про надання адвокатських послуг від 08.0.2021 у сумі 20 000, 00 грн - 21.10.2021.

Пункт 3 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні затвердженого постановою Правління Національного банку України № 148 від 29.12.2017 (далі - Положення) визначає, що касовий ордер - первинний документ (прибутковий або видатковий касовий ордер), що застосовується для оформлення надходжень (видачі) готівки з каси.

Відповідно до п. 23 Положення касові операції оформляються касовими ордерами, видатковими відомостями, розрахунковими документами, електронними розрахунковими документами, документами за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів, іншими касовими документами, які згідно із законодавством України підтверджували б факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) готівки.

Відповідно до п. 25 Положення приймання готівки в касу проводиться за прибутковим касовим ордером (додаток 2), підписаним головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником установи/підприємства. До прибуткових касових ордерів можуть додаватися документи, які є підставою для їх складання.

Про приймання установами/підприємствами готівки в касу за прибутковими касовими ордерами видається квитанція (що є відривною частиною прибуткового касового ордера), підписана головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником, підпис яких може бути засвідчений відбитком печатки цієї/цього установи/підприємства. Використання печатки установою/підприємством не є обов`язковим.

Отже подана позивачем довідка про сплату послуг б/н б/д не є належним доказом в підтвердження сплати позивачем адвокату гонорару в розмірі 20 000, 00 грн.

Інших доказів сплати позивачем адвокату гонорару в сумі 20 000, 00 грн не подано.

Разом з цим, Об`єднана палата Верховного Суду у постанові № 922/445/19 від 03.10.2019 дійшла висновку, що витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

За таких обставин, враховуючи те, що судом частково задоволено позовні вимоги, перевіривши подані позивачем докази на підтвердження обсягу виконаних робіт на надання правової допомоги, дослідивши співмірність заявленої позивачем суми із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), суд зазначає, що заявлений позивачем до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвокатів не є співмірним із складністю даної справи.

Тож, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на предмет спору, суд, з урахуванням заперечень відповідача, вважає за можливе покласти на відповідача витрати понесені позивачем на професійну правничу допомогу у сумі 10 000, 00 грн.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва.

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод гофротари «Придніпровський» - задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Чанта Маунт» (вул. Тургенівська, буд.15, офіс 65, м. Київ, 01054, ідентифікаційний код - 42265961) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод гофротари «Придніпровський» (вул. Чехова, 2, м. Городище, Черкаська область, 19501, ідентифікаційний код - 35870921) 31 267 (тридцять одну тисячу двісті шістдесят сім) грн. 70 коп. - пені, 8 786 (вісім тисяч сімсот вісімдесят шість) грн 76 коп. - 3 % річних, 29 243 (двадцять дев`ять тисяч двісті сорок три) грн 73 коп. - інфляційних втрат, 2 237 (дві тисячі двісті тридцять сім) грн 37 коп. - судового збору та 10 000 (десять тисяч) грн 00 коп. - витрат на професійну правничу допомогу.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду або через відповідний місцевий господарський суд.

Суддя С. О. Щербаков