УХВАЛА

про передачу справи на розгляд іншого суду

м. Київ

04.01.2022Справа № 910/21626/21

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Екотехнік Миньківці»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Лайфселл»
про визнання споруди об`єктом самочинного будівництва
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:
не викликалися

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Екотехнік Миньківці» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лайфселл» про визнання споруди об`єктом самочинного будівництва.

Справа не підсудна Господарському суду міста Києва, а тому підлягає передачі на розгляд іншого суду з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За загальним правилом, встановленим частиною першою статті 27 Господарського процесуального кодексу України, позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Разом із тим, ст. 30 Господарського процесуального кодексу України визначено порядок розгляду справ за виключною підсудністю.

Виключна підсудність - правило, відповідно до якого справа має бути розглянута тільки певним господарським судом. Виключна підсудність означає, що деякі категорії справ не можуть розглядатися за загальними правилами підсудності, а також за правилами альтернативної підсудності. Отже, виходячи із комплексного аналізу положень ст.ст. 30, 31 Господарського процесуального кодексу України, суди не можуть допускати випадків будь-яких спорів щодо підсудності, оскільки Господарським процесуальним кодексом України чітко визначено категорії спорів, які повинні розглядатися тільки за виключною підсудністю.

Згідно ч. 3 ст. 30 Господарського процесуального кодексу України спори, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Звертаючись із даним позовом до суду, позивач вказує на те, що він є власником об`єкту нерухомого майна - сонячної (фотовольтаїчної) електростанції (об`єкт альтернативної енергетики з використанням енергії сонця), яка розташована на земельній ділянці площею 3,1068 га, кадастровий номер :05:004:0009, для розміщення, будівництва, експлуатації та обслуговування будівель і споруд об`єктів енергогенеруючих підприємств, установ і організацій, за адресою: Хмельницька обл., Дунаєвський р-н, с. Миньківці, вул. Молодіжна, 42.

На початку лютого 2021 позивачем було встановлено те, що на земельній ділянці, яка є суміжною із земельною ділянкою кадастровий номер :05:004:0009, відповідачем розпочато будівництво базової станції НМ4305 за адресою: Хмельницька обл., Дунаєвський р-н, с. Миньківці, вул. Молодіжна, 41.

При цьому, як вказує позивач, будівництво нерухомого майна відбулося на земельній ділянці, не відведеній для цієї мети (цільове призначення земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства), а також з істотним порушенням будівельних норм і правил, що призвело до затінення панелей сонячної електростанції позивача та спричинення йому збитків.

У зв`язку з тим, що відповідачем не було здійснено зміну цільового призначення земельної ділянки для розміщення на ній об`єкта нерухомого майна - базової станції НМ4305, а також здійснено будівництво такої станції без дозвільної документації, є підстави для визнання такого майна об`єктом самочинного будівництва.

За змістом ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Суд відзначає, що тлумачення ч. 3 ст. 30 Господарського процесуального кодексу України повинно відбуватися з урахуванням принципу правової визначеності, який, в аспекті даного спору, полягає у забезпеченні здатності вірного тлумачення закону пересічною особою. Зокрема, встановлюючи підхід до тлумачення правових норм, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.07.1995 у справі «Толстой-Милославський» (Tolstoy Miloslavsky) проти Сполученого Королівства (скарга №18139/91), визначаючи зміст терміну "передбачений законом" сформулював наступну умову: положення національного законодавства повинні бути настільки ясними, зрозумілими і визначеними, щоб будь-яка людина, за необхідності скориставшись порадою юриста, могла б повністю зрозуміти зміст закону.

З огляду на зазначений підхід Європейського суду з прав людини до тлумачення правових норм, положення ч. 3 ст. 30 Господарського процесуального кодексу України означають, що спір має розглядатися за правилами виключної підсудності, коли нерухоме майно, право власності на таке майно або інші вимоги, що стосуються нерухомого майна, є предметом спору.

Водночас, як свідчить правозастосовна практика Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 20.09.2018 року у справі №902/919/17, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

У чинній редакції Господарський процесуальний кодекс України вказує на виключну підсудність справ у спорах, що виникають з приводу нерухомого майна, господарським судам за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Аналізуючи логічну послідовність зміни формулювання положень процесуального законодавства щодо правил розгляду позовів за виключною підсудністю, убачається її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору.

Отже, слід дійти висновку, що за правилами чинного Господарський процесуальний кодекс України виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.

Відповідна правова позиція у подібних правовідносинах викладена у постанові Верховного Суду від 09.09.2020 у справі № 910/6644/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 910/10647/18.

Верховний Суд зазначив, що відповідно до статті 181 Цивільного кодексу України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним; про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна; про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна; про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно тощо. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у справі №638/1988/17 року від 10.04.2019.

За таких обставин, виходячи з предмету та підстав позовних вимог, суд дійшов висновку, що спір у справі стосується нерухомого майна, оскільки, по-перше, спрямований на захист порушеного права позивача вільно володіти, користуватись та розпоряджатись власним нерухомим майном, а, по-друге, правомірності чи неправомірності здійснення будівництва відповідачем об`єкту нерухомого майна (базової станції мобільного зв`язку) на сусідній земельній ділянці.

За таких обставин, позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Екотехнік Миньківці» підлягає розгляду за правилами виключної підсудності, тобто, за місцем знаходження об`єктів нерухомості - Хмельницька обл., Дунаєвський р-н, с. Миньківці.

Пунктом 1 частини 1 статті 31 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Спори між судами щодо підсудності не допускаються (ч.6 ст.31 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, з огляду на те, що спір у справі належить до територіальної підсудності Господарського суду Хмельницької області, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для передання означеної справи на розгляд вказаного суду.

Керуючись статтями 31, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Передати матеріали позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Екотехнік Миньківці» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лайфселл» про визнання споруди об`єктом самочинного будівництва на розгляд Господарському суду Хмельницької області (29005, м. Хмельницький, майдан Незалежності, 1).

2. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена.

Суддя В.П. Босий