РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.01.2022Справа № 910/14767/21

Суддя Господарського суду міста Києва Лиськов М.О., розглянувши без виклику сторін у порядку спрощеного позовного провадження справу

За позовом Національний університет Охорони здоров`я України імені П.Л.Шупика

вул. Дорогожицька 9, м. Київ, 04112

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича фірма "Восторг"

вул. Багговутівська 27, м. Київ, 04107

про стягнення 209 647,71 грн.

ВСТАНОВИВ:

Національний університет Охорони здоров`я України імені П.Л. Шупика (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича фірма "Восторг" (далі-відповідач) про стягнення 209 647,71 грн.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 15.09.2021 суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі №910/14767/21 та постановив здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Даною ухвалою, суд у відповідності до ст. 165, 166 Господарського процесуального кодексу України встановив відповідачу строк для подання відзиву на позов та заперечень на відповіді на відзив, а позивачу строк для подання відповіді на відзив.

Означену ухвалу, направлено відповідачу на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, однак поштове відправлення №513 повернуто до суду з посиланням на відсутність адресата за вказаною адресою.

Отже відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи №910/14767/21 однак своїм правом на подачу письмового відзиву не скористався, доказів на обґрунтування своєї правової позиції у справі не надав.

У разі неподання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 9 ст. 165 ГПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Оскільки клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, а наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними у справі матеріалами.

З моменту відкриття провадження у справі сплив достатній строк, для подання всіма учасниками справи своїх доводів, заперечень, відзивів, доказів тощо, у зв`язку з чим суд вважає за можливе здійснити розгляд даної справи по суті заявлених вимог.

Будь яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін до суду не надходило.

Оскільки наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними у справі матеріалами.

При цьому судом враховано, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться (ч. 2 ст. 252 ГПК України).

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Водночас, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Враховуючи зазначені вище обставини, для визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, а також виконання завдання розгляду справи по суті, розгляд справи здійснено за межами строків, встановлених Господарським процесуальним кодексом України, проте в розумні строки.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

21 квітня 2010 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву (далі - Орендодавцем) та Товариством з обмеженою відповідальністю виробничою фірмою «Восторг» (далі - ТОВ ВФ «ВОСТОРГ»/Орендар/Відповідач) було укладено договори оренди нерухомого майна, що належить до державної форми власності № 5355 та № 5356 (далі - Договори оренди № 5355, № 5356).

Відповідно до Договорів оренди № 5355. № 5356 Орендодавець передав у строкове платне користування приміщення площею 109,50 кв.м. та 113,30 кв.м. відповідно, розміщене за адресою: вул. Багговутівська, 27, м. Київ, що перебуває на балансі Національного університету охорони здоров`я України імені П. Л. Шупика (далі - НУОЗ України імені П. Л. Шупика/Балансоутримувач/Позивач).

На виконання умов Договорів оренди № 5355, № 5356 відповідно до актів приймання-передавання орендованого майна від 21.04.2010 Відповідачу передано державне нерухоме майно, що перебуває на балансі Позивача.

Відповідно до п. 10.1 Договори оренди № 5355, № 5356 було укладено строком на 2 роки 11 місяців, а саме з 21 квітня 2010 р. до 21.03.2013 р. включно.

Договорами про внесення змін та доповнень до Договорів оренди № 5355, № 5356 строк дії договорів оренди продовжувався (останній раз до 21.12.2021).

Відповідно до Закону України «Про оренду державного та комунального майна» Орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну оплату незалежно від наслідків господарської діяльності.

Відповідно до п. 5.3 Договорів оренди № 5355, № 5356 Орендар зобов`язується своєчасно та у повному обсязі сплачувати орендну плату.

Договори оренди № 5355, № 5356 передбачають, що орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку та порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 (із змінами).

Договорами про внесення змін до Договорів оренди № 5355, № 5356 до розрахунку орендної плати вносилися зміни.

Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 15 липня 2020 року № 611 «Деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину» до ТОВ ВФ «ВОСТОРГ» застосовувалося тимчасове зниження орендної ставки. Копії листів Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву від 06.11.2020 № 30-06-9812 та № 30-06-9815 містяться в матеріалах справи.

Згідно з умовами Договорів оренди № 5355, № 5356 Орендар зобов`язаний щомісяця перераховувати орендну плату до державного бюджету та Балансоутримувачу, тобто Позивачу, у співвідношенні 50% до 50% щомісяця не пізніше 15 числа місяця наступного за звітним з урахуванням індексу інфляції відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Звертаючись до суду із позовними вимогами позивач вказує, що орендна плата у повному обсязі на розрахунковий рахунок НУОЗ України імені П. Л. Шупика не надійшла. Таким чином, за твердженням позивача, Орендар порушив умови Договорів оренди № 5355 та № 5356 та не виконав взяті на себе зобов`язання по сплаті орендної плати, починаючи з березня місяця 2020 року.

Відповідно до п. 5.11 Договорів оренди № 5355 та № 5356 Орендар зобов`язується здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна.

На виконання зазначеного пункту було укладено Договір про відшкодування витрат Балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю від 21 квітня 2010 року № 5355-3092/РВ (далі - Договір № 5355-3092/РВ) та Договір про відшкодування витрат Балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю від 21 квітня 2010 року № 5356-3093/РВ (далі - Договір № 5356- 3093/РВ).

Відповідно до цих Договорів Балансоутримувач (НУ03 України імені П. Л. Шупика) забезпечує обслуговування, експлуатацію та ремонт будівлі, що знаходиться за адресою: вул. Багговутівська, 27, у підвалі гуртожитку № 2, а також утримання прибудинкової території, а Орендар (Відповідач) бере участь у витратах Балансоутримувача на виконання вказаних робіт пропорційно до займаної ним площі в цій Будівлі.

Пунктом 2.2.3 Договору № 5355-3092/РВ та Договору № 5356-3093/РВ передбачено зобов`язання Орендаря (Відповідача) не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним місяцем, вносити плату на рахунок Балансоутримувача Будівлі, або організації, що обслуговує Будівлю, за загально-експлуатаційні витрати у тому числі компенсацію плати податку за землю.

Проте, за твердженням позивача, гарантована оплата у повному обсязі на розрахунковий рахунок НУ03 України імені П. Л. Шупика не надійшла. ТОВ ВФ «ВОСТОРГ» порушило умови Договорів № 5355-3092/РВ та № 5356-3093/РВ в частині сплати компенсації плати за землю та оплати загально-експлуатаційних витрат.

Таким чином, обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що Орендар не виконав належним чином фінансові зобов`язання за Договорами оренди № 5355, № 5356 та Договорами № 5355- 3092/РВ та № 5356-3093/РВ.

Позивач на адресу Відповідача направляв листи-претензії від 19.01.2021 № 12/82-108 та від 22.03.2021 № 12/82-806 з вимогою виконати умови вищезазначених договорів та сплати борг.

Позивач неодноразово звертався до Відповідача з проханням сплатити заборгованість та виконати умови Договорів оренди № 5355, № 5356 та Договорів № 5355-3092/РВ, № 5356-3093/РВ.

Проте, Відповідач відповіді на вищевказані претензії не надав, заборгованості не сплатив, чим порушив як умови Договорів оренди № 5355, № 5356 та Договорів № 5355-3092/РВ, № 5356-3093/РВ, так і правила ділового листування.

У зв`язку з тим, що ТОВ ВФ «ВОСТОРГ» порушило умови, передбачені пунктами 3.6 та 5.3 Договорів оренди № 5355, № 5356, тобто не сплачувало орендну плату протягом трьох місяців і більше, Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву, як сторона за Договорами оренди № 5355, № 5356, користуючись своїм правом, передбаченим статтею 782 Цивільного кодексу України, листом-повідомленням від 27.04.2021 № 30- 06/3392 відмовилося від Договорів оренди № 5355, № 5356.

НУ03 України імені П. Л. Шупика, як Балансоутримувач, підтримав позицію Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву щодо звільнення Орендарем ТОВ ВФ «ВОСТОРГ» приміщень, у зв`язку із невикористанням орендованого майна впродовж року та непогашенням заборгованості відповідно до умов Договорів оренди № 5355, № 5356.

Позивач, як Балансоутримувач, несе відповідальність за недопущення безоплатного використання державного майна. Тому НУ03 України імені П. Л. Шупика неодноразово звертався з листами до ТОВ ВФ «ВОСТОРГ» з вимогою сплатити заборгованість та звільнити приміщення.

Договорами від 2 серпня 2021 року № 5255/05 та № 5256/04 Договори оренди № 5355, № 5356 достроково припинено за взаємною згодою сторін з 31 травня 2021 року.

Згідно Актів приймання-передачі (повернення) нерухомого майна від 31 травня 2021 року Орендар, згідно Договорів оренди нерухомого майна від 21.04.2010 № 5355 та № 5356, повернув, а Орендодавець прийняв із користування нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Багговутівська, буд. 27.

Таким чином, Орендар (Відповідач) після звільнення та передачі 31.05.2021 приміщення заборгованості не оплатив, а отже порушив права та законні інтереси Позивача.

Звертаючись із позовом до суду позивач вказує, що станом на 01.09.2021 сума боргу Відповідача перед НУОЗ України імені П. Л. Шупика становить:

за оренду приміщення відповідно до Договору № 5355 - 101 238,58 грн;

за оренду приміщення відповідно до Договору № 5356 - 97 989,86 грн;

по відшкодуванню податку на землю відповідно до Договору № 5355- 3092/РВ - 5160,35 грн;

по відшкодуванню податку на землю відповідно до Договору № 5356- 3093/РВ -5258,92 грн.

Загальна сума боргу Відповідача перед НУОЗ України імені П. Л. Шупика становить 209 647,71 грн.

У зв`язку з тим, що Відповідач (ТОВ ВФ «ВОСТОРГ») не виконав зобов`язання щодо сплати боргу, НУОЗ України імені П. Л. Шупика змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною першою статті 759 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до частини першої статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Крім того, пунктами 1 та 3 статті 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як встановлено пунктом 5.16 Договору сторони погодили, що орендар зобов`язується згідно з розрахунком орендодавця сплачувати щомісячно по наданню комунальних послуг та загально - експлуатаційні витрати на утримання будівель прилеглих територій на яких знаходиться орендоване майно, компенсує плату за землю.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач повинен був відшкодувати позивачу вартість послуг, спожитих за період з березня 2020 по травень 2021.

Наявність та обсяг заборгованості ТОВ ВФ «ВОСТОРГ» у розмірі 209 647,71 грн підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не були спростовані, у зв`язку з чим позовні вимоги Національного університету Охорони здоров`я України імені П.Л.Шупика про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича фірма "Восторг" суми боргу у розмірі 209 647,71 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Як встановлено ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбаченим цим Кодексом.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Надаючи оцінку іншим доводам сторін судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не впливають на висновки суду щодо задоволення позовних вимог.

Відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у зв`язку із задоволенням позовних вимог покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 236 - 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича фірма "Восторг" (вул. Багговутівська 27, м. Київ, 04107; ) на користь Національного університету Охорони здоров`я України імені П.Л.Шупика (04112, м. Київ, вул. Дорогожицька, буд. 9; ) борг у розмірі 209 647,71 грн., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 3144,72 грн.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України.

Суддя М.О. Лиськов