РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.01.2022Справа № 910/20097/21

За позовом Приватного акціонерного товариства «Авдіївський коксохімічний завод»

до Акціонерного товариства «Українська залізниця»

про стягнення 12 201,60 грн,

Суддя О.В. Гумега

секретар судового засідання

Пасічнюк С.В.

Представники: без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Авдіївський коксохімічний завод» (далі - позивач, ПРАТ «АКХЗ») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - відповідач, АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ») про стягнення 12 201,60 грн збитків у вигляді нестачі вантажу.

Позовні вимоги обґрунтовані незбереженням відповідачем вантажу під час його перевезення, що призвело до нестачі вугілля у вагоні № 67874909, яка була зафіксована комерційним актом № 482803/169 від 28.06.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.12.2021 позовну заяву Приватного акціонерного товариства «Авдіївський коксохімічний завод» прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/20097/21 та призначено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання).

Суд повідомляв позивача та відповідача про відкриття провадження у справі.

В матеріалах справи наявні докази отримання позивачем та відповідачем ухвали Господарського суду міста Києва від 13.12.2021 про відкриття провадження у справі № 910/20097/21.

28.12.2021 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просив суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог про стягнення вартості нестачі вантажу в розмірі 12 201,60 грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1 985,00 грн. В обґрунтування своїх заперечень щодо заявлених позовних вимог відповідач зазначив, що позивач не надав належних доказів наявності обставин та підстав для задоволення позовних вимог, зокрема, доказів оплати товару, що перевозився відповідачем та надійшов не повністю, у зв?язку з чим відповідач вважає, що позивачем не доведено факту завдання йому збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 ГПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 ГПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 ГПК України).

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження судом досліджено позовну заяву, відзив на позовну заяву та додані до них докази.

Розглянувши подані матеріали, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази в сукупності достатні для прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, відповідно до стст 236, 252 Господарського процесуального кодексу України.

З`ясувавши обставини справи, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, а відповідач як на підставу своїх заперечень, та дослідивши матеріали справи, суд

УСТАНОВИВ:

03.07.2020 між Державним підприємством «ТОРЕЦЬКВУГІЛЛЯ» (постачальник, ДП «ТОРЕЦЬКВУГІЛЛЯ») та Приватним акціонерним товариством «Авдіївський коксохімічний завод» (покупець, позивач) укладено договір № 20/161 (далі - Договір або Договір № 20/161 від 03.07.2021), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується передати, а покупець прийняти і оплатити вугільну продукцію (далі - ресурси) на умовах, передбачених цим Договором.

Відповідно до Специфікації від 31.05.2021 до Договору позивач та ДП «ТОРЕЦЬКВУГІЛЛЯ» дійшли згоди у червні 2021 року поставити вугілля кам?яне Ж (0-100) (Філії ЗФ «Щербинівська ТОВ «Донінтервугілля») ТУ У 05.1-3:2019 із вугілля ДП «ТОРЕЦЬКВУГІЛЛЯ», кріїна походження - Україна, умови поставки - FCA, станція Кривий Торець Донецької залізниці відповідно до міжнародний правил Інкотермс у редакції 2000 року, вантажоодержувач - ПРАТ «АКХЗ», станція Авдіївка Донецької залізниці.

На виконання умов Договору на адресу позивача по залізничній накладній № 49077480 від вантажовідправника - Товариства з обмеженою відповідальністю «ДОНІНТЕРВУГІЛЛЯ» зі станції відправлення Кривий Торець Донецької залізниці до залізничної станції Авдіївка Донецької залізниці надійшло кам?яне вугілля марки Ж (0-100) у вагонах № 63475602, № 60251048, № 67362277, № 67874909.

До відправки вагони надійшли з вагою, вказаною у залізничній накладній, а саме: вагон № 63475602 з вагою 64600 кг, вагон № 60251048 - 68300 кг, вагон № 67362277 - 66600 кг, вагон № 67874909 - 67000 кг.

Після прибуття вагонів на станцію Авдіївка Донецької залізниці було проведено комісійне переважування маси вантажу на підставі статті 52 Статуту залізниць України та встановлено вагову нестачу у вагоні № 67874909, про що було складено комерційний акт № 482803/169 від 28.06.2021.

Спір у справі виник у зв`язку з наявністю, на думку позивача, вини відповідача у частковій втраті вантажу під час його перевезення, внаслідок чого позивачу заподіяно збитки на суму 12 201,60 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

За змістом статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 статті 173 ГК України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За приписами статей 11, 509 ЦК України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З огляду на встановлений статтею 204 ЦК України принцип правомірності правочину, суд приймає Договір як належну підставу, у розумінні норм статті 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

За своїм змістом та правовою природою укладений сторонами Договір є договором перевезення, який підпадає під правове регулювання глави 64 розділу ІІІ книги 5 Цивільного кодексу України, глави 32 Господарського кодексу України, положень Закону України «Про залізничний транспорт».

Відповідно до частини 1 статті 307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно з частини 2 статті 307 ГК України укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства.

Вантажовідправник і перевізник у разі необхідності здійснення систематичних впродовж певного строку перевезень вантажів можуть укласти довгостроковий договір, за яким перевізник зобов`язується у встановлені строки приймати, а вантажовідправник - подавати до перевезення вантажі у погодженому сторонами обсязі (частина 3 статті 307 ГК України).

Матеріалами справи (накладна № 49077480 від 22.06.2021) підтверджується прийняття вантажу до перевезення Акціонерним товариством «Українська залізниця» (перевізник) від Товариства з обмеженою відповідальністю «ДОНІНТЕРВУГІЛЛЯ» (вантажовідправник) та здійснення його перевезення зі станції відправлення Кривий Торець Донецької залізниці до станції призначення Авдіївка Донецької залізниці.

За приписами частини 5 статті 307 ГК України умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов`язань.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про залізничний транспорт» підприємства залізничного транспорту загального користування забезпечують збереження вантажів, багажу та вантажобагажу на шляху слідування та на залізничних станціях згідно з чинним законодавством України.

Частиною 1 статті 110 Статуту залізниць України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 457 від 06.04.1998 (надалі - Статут залізниць України), передбачено, що залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу або передачі згідно з Правилами іншому підприємству.

У статті 52 Статуту залізниць України передбачено, що на станціях призначення залізниця зобов`язана перевірити масу, кількість місць і стан вантажу, зокрема, у разі прибуття вантажу з ознаками недостачі, псування або пошкодження під час перевезення на відкритому рухомому складі або у критих вагонах без пломб, якщо таке перевезення передбачене Правилами.

Згідно з частинами 1, 2 статті 129 Статуту залізниць України обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць. Комерційний акт складається, зокрема, для засвідчення обставин невідповідності найменування, маси і кількості місць вантажу, багажу чи вантажобагажу натурою з даними, зазначеними у транспортних документах.

Як встановлено судом, за результатами зважування вантажу, який перевезено згідно з накладною № 49077480 від 22.06.2021, виявлено його часткову втрату у вагоні № 67874909, про що складений комерційний акт № 482803/169 від 28.06.2021.

У комерційному акті № 482803/169 від 28.06.2021 зазначено: «На підставі акта загальної форми № 743 від 28.06.2021 на станції Авдіївка було проведено зважування вантажу на справних 100-тонних вагах вантажоодержувача № 0346 (заводський номер № 02), приписаних до станції Авдіївка Донецької залізниці і повірених 28.04.2021. Згідно документу значиться вага: нетто 67000 кг, тара 21900 кг. При зважуванні виявилось: брутто 84950 кг тара, 21900 кг, нетто 63050 кг, що менше ваги зазначеної в накладної на 3950 кг. Вантаж прибув у справному вагоні, люка щільно закриті, течі вантажу немає. Поверхня вантажу на рівні бортів, маркована повздовжними смугами. Над 1 люком виїмка 1,5 х на ширину вагону х 0,8 м - маркування порушено. Зважування вантажу проводили: ДС Балічіов Б.Ю., агент комерційний Шевченко О.Д., прийомоздавальник ПрАТ «АКХЗ» Сіренко Т.І., слідчий Біднєнко. При повторному зважуванні в присутності вищевказаних осіб недостача вантажу підтвердилась. Завідувача вантажним двором немає по штату.»

Вказаний комерційний акт за своєю формою та змістом відповідає вимогам Статуту залізниць України та Правилам складення актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 334 від 28.05.2002, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08.07.2002 за № 567/6855, а тому приймається судом в якості належного та допустимого доказу на підтвердження факту невідповідності маси, зазначеній у накладній № 40512766 від 20.12.2019, фактичній масі вантажу.

Згідно з частиною 2 статті 23 Закону України «Про залізничний транспорт» за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезень вантажу, багажу, вантажобагажу перевізники несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин.

Відповідно до частини 2 статті 924 ЦК України перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Частинами 1, 3 статті 314 ГК України передбачено, що перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини. За шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, у разі втрати або нестачі вантажу перевізник відповідає в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає.

За незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезення вантажу, багажу, вантажобагажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин. Залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, а саме за втрату чи недостачу - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі. (статті 113, 114 Статуту залізниць України).

За приписами статті 22 ЦК України особа має право на відшкодування збитків, які їй було завдано в результаті порушення її цивільного права. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до частини 2 статті 224 ГК України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 225 ГК України визначено вичерпний перелік складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково втрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

Для застосування таких правових наслідків порушення зобов`язань як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини. Відсутність хоча б одного з вище перелічених елементів, які створюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов`язань.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що позивач не надав належних доказів наявності обставин та підстав для задоволення позовних вимог, зокрема, доказів оплати товару, що перевозився відповідачем та надійшов не повністю, у зв?язку з чим відповідач вважає, що позивачем не доведено факту завдання йому збитків.

Однак, дослідивши матеріали справи, суд зазначає, що твердження відповідача про ненадання позивачем належних доказів завданих йому збитків спростовується наявними в матеріалах справи виставленим позивачу рахунком на оплату № 312 від 22.06.2021, в якому визначено вартість товару, що перевозився, зокрема, і за накладною № 49077480 від 22.06.2021, актом прийому-передачі вугільної продукції № 312 від 22.06.2021, підписаним позивачем та Державним підприємством «ТОРЕЦЬКВУГІЛЛЯ».

Відповідно до пункту 8 Специфікації від 31.05.2021 датою поставки вважається дата, зазначена в графі 56 залізничної накладної, яка свідчить про приймання вантажу до перевезення.

Зважаючи, що поставка здійснювалась на умовах FCA станція Кривий Торець Донецької залізниці, то перехід права власності на вантаж відбулося у момент його передачі перевізнику.

Суд також відхиляє твердження відповідача стосовно того, що позивачем не надано доказів на підтвердження оплати позивачем товару, що перевозився за накладною № 49077480, оскільки матеріали справи містять банківську виписку по рахунку ПРАТ «АКХЗ» від 12.07.2021, зі змісту якої вбачається, що 12.07.2021 позивачем було здійснено оплату 3 233 643,04 грн за вугільний концентрат по Договору № 20/161від 03.07.2020 та рахунку № 312 від 22.06.2021.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 13 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Частиною 1 статті 78 ГПК України визначено, що достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

За змістом положень частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Реалізуючи передбачене статтею 64 Конституції України право на судовий захист, шляхом звернення до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Відповідно до статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

З огляду на вказане, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем належними доказами доведене недотримання відповідачем обов`язку щодо збереження вантажу та вартість завданих таким незбереженням збитків.

За таких обставин позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Авдіївський коксохімічний завод» до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 12 201,60 грн збитків у вигляді нестачі вантажу, підлягають задоволенню.

Відповідно пункту 3 частини 4 статті 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.03.2018 у справі № 910/13407/17.

З огляду на викладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. При цьому частиною 2 наведеної статті ГПК України передбачено, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Позивачем до позовної заяви додано попередній розрахунок судових витрат, який складається з суми судового збору в розмірі 2 270,00 грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1 985,00 грн.

Відповідач попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, до суду не подав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача.

З огляду на наведені приписи ст. 129 ГПК України та повне задоволення позову, судовий збір у сумі 2 270,00 грн покладається на відповідача.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч. 3 статті 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесених витрат позивачем було подано копії Додаткової угоди № 11/10/64 від 29.11.2021 до Договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) № 320/18Ю від 19.03.2018 та Акту № 11/10/64 від 29.11.2021 приймання-передачі наданих послуг до Договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) № 320/18Ю від 19.03.2018.

Судом встановлено, що 29.11.2021 між Приватним акціонерним товариством «Авдіївський коксохімічний завод» (клієнт) та Адвокатським об`єднанням «Всеукраїнська адвокатська допомога» (адвокатське об`єднання) було укладено Додаткову угоду № 11/10/64 відповідно до умов якої визначено порядок оплати юридичних послуг (гонорару) Адвокатським об`єднанням за надання юридичних послуг у спорі про стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ПрАТ «АКХЗ» суми нестачі вугільної продукції у розмірі 12 201,60 грн.

Згідно пункту 6.1. Додаткової угоди № 11/10/64 від 29.11.2021 правова допомога вважається наданою після підписання Акту наданих послуг (Акту приймання-передачі наданих послуг), який підписується сторонами та скріплюється печатками.

На підтвердження виконання робіт, обумовлених Договором про надання юридичних послуг (правової допомоги) № 320/18Ю від 19.03.2018 та відповідно до положеннь Додаткової угоди № 11/10/64 від 29.11.2021, Приватним акціонерним товариством «Авдіївський коксохімічний завод» та Адвокатським об`єднанням «Всеукраїнська адвокатська допомога» було складено Акт приймання-передачі наданих послуг № 11/10/564 від 29.11.2021, який підписаний сторонами без зауважень та заперечень.

Відповідно до пункту 3 Акту приймання-передачі наданих послуг № 11/10/64 від 29.11.2021 підписання акту сторонами підтверджує факт надання послуг відповідно до положень Договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) № 320/18Ю від 19.03.2018.

З наведеного Акту вбачається, що вартість послуг Адвокатського об`єднання за ним складає 5 558,00 грн.

Відповідно до п. 3.1 Додаткової угоди № 11/10/64 від 29.11.2021, оплата послуг здійснюється протягом п`ятнадцяти календарних днів після підписання сторонами Акту надання послуг (Акту прийому - передачі наданих послуг) і отримання клієнтом рахунків від Адвокатського об`єднання.

Зі змісту Акту приймання-передачі наданих послуг № 11/10/64 від 29.11.2021 вбачається, що вартість послуг Адвокатського об`єднання становить 5 558,00 грн. При цьому вказаний акт не містить жодних зазначень щодо сплати позивачем Адвокатському об`єднанню суми у розмірі 5 558,00 грн.

Таким чином, матеріали справи не містять доказів фактичної сплати позивачем Адвокатському об`єднанню суми у розмірі 1 985,00 грн, відповідно до Акту приймання-передачі наданих послуг № 11/10/64 від 29.11.2021 за Договором про надання правничої допомоги № 320/18Ю від 19.03.2018, яка визначена позивачем у попередньому розрахунку судових витрат.

Наведене свідчить, що позивач фактично не поніс витрати у сумі 5 558,00 грн, про відшкодування яких зазначено у позовній заяві. При цьому, строк здійснення оплати адвокатських витрат сплинув 14.12.2021.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч. 8 ст. 129 ГПК України).

Враховуючи, що позивачем не було подано належним чином засвідченої копії Договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) № 320/18Ю від 19.03.2018, до якого сторони уклали Додаткову угоду №11/10/64 від 29.11.2021, відповідно до якого було підписано Акт приймання-передачі наданих послуг № 11/10/64 від 29.11.2021, а також відсутність доказів оплати за Актом приймання-передачі наданих послуг №11/10/64 від 29.11.2021, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для відшкодування витрат позивача на професійну правничу допомогу.

Керуючись статтями 56, 58, 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 129, 236-238, 241, 327 ГПК України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (Україна, 03150, місто Київ, вулиця Єжи Ґедройця, будинок 5; ідентифікаційний код 40075815) на користь Приватного акціонерного товариства «Авдіївський коксохімічний завод» (Україна, 86065, Донецька обл., місто Авдіївка, проїзд Індустріальний, будинок 1; ідентифікаційний код 00191075) 12 201,60 грн (дванадцять тисяч двісті одну гривню 60 коп.) збитків у вигляді нестачі вантажу та 2 270,00 грн (дві тисячі двісті сімдесят гривень 00 коп.) судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (чч 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені стст 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» ГПК України.

Повне рішення складено 17.01.2022.

Суддя Оксана ГУМЕГА