ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про відмову у забезпеченні позову

04.01.2022м. ДніпроСправа № 904/4790/21 (904/9815/21)

за позовом Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (49005, місто Дніпро, вулиця Сімферопольська, 17а, код ЄДРПОУ ВП 44118658)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Монтана-Естейт" (49044, Дніпропетровська область, місто Дніпро, узвіз Крутогірний, будинок 14, ідентифікаційний код 33546549)

про зобов`язання посадових осіб ТОВ "Монтана-Естейт" надати документи для проведення перевірки

Суддя Первушин Ю.Ю.

Без участі (виклику) учасників справи.

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Господарського суду Дніпропетровської області знаходиться справа №904/4790/21 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Монтана-Естейт".

Постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 09.12.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю "Монтана-Естейт" визнане банкрутом, відкрита ліквідаційна процедура строком на 12 місяців, до 09.12.2022. Ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Чичву Олега Сергійовича (свідоцтво №448 від 19.03.2013). Ліквідаційна процедура на теперішній час триває.

30.12.2021 від Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (49005, місто Дніпро, вулиця Сімферопольська, 17а, код ЄДРПОУ ВП 44118658) надійшла заява про забезпечення позову, яка подана одночасно з позовною заявою (вх. №63074/21).

Головне управління ДПС у Дніпропетровській області у заяві про забезпечення позову просить суд вжити заходи забезпечення пред`явленого ним позову шляхом заборони відповідачу вчиняти певні дії, а саме:

- заборонити ліквідатору Товариства з обмеженою відповідальністю «Монтана-Естейт» () арбітражному керуючому Чичві О.С. подавати до господарського суду Дніпропетровської області звіт та ліквідаційний баланс по справі №904/4790/21 до проведення надання Головному управлінню ДПС у Дніпропетровській області документів для проведення перевірки та до проведення документальної позапланової перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Монтана-Естейт» ().

Обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення позову, Головне управління ДПС у Дніпропетровській області посилався на те, що заборонивши розпоряднику майном та комітету кредиторів Товариства з обмеженою відповідальністю «Монтана-Естейт» здійснювати дії, спрямовані на ліквідацію підприємства, дасть змогу контролюючому органу провести перевірку, своєчасно заявити кредиторські вимоги та не допустити втрат державного бюджету, що доводить, що негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову співідносяться з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів.

Згідно з положеннями частини 5 статті 140 Господарського процесуального кодексу України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Положеннями частини 6 статті 140 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Розглянувши подану Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області заяву про забезпечення позову, суд вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача (боржника) або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача або особи, яка звернулась з відповідними вимогами у справі про банкрутство.

Частиною 1 статті 137 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Системний аналіз положень частини 1 статті 136 і 137 Господарського процесуального кодексу України дає підстави дійти висновку, що під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду (окрім випадків, які передбачені у частинах 2, 5, 6, 7 статті 137 Господарського процесуального кодексу України).

Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими Господарським процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

При вирішенні питання про забезпечення позову слід здійснювати оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість настання негативних наслідків, без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Статтею 129 Конституції України визначено принципи рівності усіх учасників процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, як одні з основних засад судочинства.

Отже, будь-яке рішення господарського суду повинно прийматися з дотриманням зазначених принципів, які виражені також у статтях Господарського процесуального кодексу України.

Принцип рівності перед законом і судом в процесуальному аспекті означає рівність суб`єктивних процесуальних прав усіх учасників судового процесу незалежно від їх особистих якостей (правового статусу, майнового стану), визначення процесуального становища учасників судочинства тільки процесуальним законодавством і ніяким іншим, визначення процесуального порядку розгляду справ певною процесуальною формою.

В матеріальному аспекті принцип рівності повинен розумітися так, що до всіх учасників процесу матеріальний закон має застосовуватися однаково (право є застосуванням рівного масштабу до різних осіб).

Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони в процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.

Частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд зазначає, що заявником ГУ ДПС у Дніпропетровській області до заяви про забезпечення позову навіть не надано доказів надсилання письмового повідомлення арбітражному керуючому Чичві О.С., який є ліквідатором по справі про банкрутство ТОВ "Монтана - Естейт" про надання документів для проведення перевірки та про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Також слід зазначити, що постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 09.12.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю "Монтана-Естейт" визнане банкрутом, відкрита ліквідаційна процедура строком на 12 місяців, до 09.12.2022. Ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Чичву Олега Сергійовича (свідоцтво №448 від 19.03.2013).

Відповідно до статті 58 Кодексу України з процедур банкрутства, у випадках, передбачених цим Кодексом, господарський суд у судовому засіданні за участю сторін ухвалює постанову про визнання боржника банкрутом і відкриває ліквідаційну процедуру. Суд визначає строк, протягом якого ліквідатор зобов`язаний здійснити ліквідацію боржника. Цей строк не може перевищувати 12 місяців.

Отже, Кодексом України з процедур банкрутства визначено граничний строк для проведення ліквідаційної процедури який становить дванадцять місяців.

Господарський суд вважає, що у ГУ ДПС у Дніпропетровській області було достатньо часу для проведення документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ "Монтана-Естейт".

Обґрунтовуючи необхідність забезпечення позову, ГУ ДПС у Дніпропетровській області посилався на те, що вжиття даних заходів забезпечить контролюючому органу провести перевірку та своєчасно заявити кредиторські вимоги.

Проте, подана заява про забезпечення позову не містить конкретних фактів та обставин які свідчили б про існування реальних перешкод для заявлення кредиторських вимог до банкрута та ґрунтується виключно на припущеннях.

Також, суд звертає увагу, обраний Позивачем спосіб забезпечення позову у вигляді заборони ліквідатору подавати до суду на затвердження звіт та ліквідаційний баланс суперечить вимогам Кодексу України з процедур банкрутства та порядку ведення ліквідаційної процедури.

Як було зазначено вище, обов`язок доказування наявності підстав для забезпечення позову покладається на особу, яка подала відповідну заяву. Доказування повинно здійснюватися за загальними правилами відповідно до статей 73, 74, 76-79 Господарського процесуального кодексу України, які передбачають обов`язковість подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Відповідно до частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

При цьому, суд зауважує, що під час вирішення питання про наявність підстав для забезпечення позову, обов`язок по доведенню та обґрунтуванню наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам заявника, обґрунтованості та невідворотності додаткових зусиль і витрат у майбутньому, покладається саме на заявника.

Разом з тим, заявником не виконані вимоги норм чинного законодавства та не подано належних та допустимих доказів на підтвердження існування обставин, з яким Закон пов`язує можливість забезпечення позову.

Викладені обставини дозволяють дійти висновку, що заявником не обґрунтовано необхідність вжиття заходів забезпечення позову та співмірність забезпечення позову заявленим вимогам.

Відповідно до частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, суд зазначає, що саме лише посилання заявника на те, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до порушення його прав і охоронюваних законом інтересів без обґрунтування підстав для вжиття таких заходів з посиланням на відповідні докази, а також без відповідного обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову не може бути підставою для постановлення ухвали про забезпечення позову.

За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Керуючись статтями 74, 76, 136-140, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви (вх. №63074/21 від 30.12.2021) Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ ВП 44118658) про забезпечення позову - відмовити.

Ухвала набирає чинності 04.01.2022 та може бути оскаржена в апеляційному порядку у порядку та строки, передбачені статтями 254 - 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Ю.Ю. Первушин