ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2021 р. Справа№ 910/18474/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Хрипуна О.О.

Куксова В.В.

при секретарі Токаревій А.Г.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 14.12.2021.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Асєєва Дмитра Володимировича

на рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2021 у справі № 910/18474/20 (Суддя Нечай О.В., повний текст рішення складено 12.04.2021)

за позовом Державної екологічної інспекції у Тернопільській області

до Фізичної особи-підприємця Асєєва Дмитра Володимировича

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Приватного акціонерного товариства Страхова компанія "Галицька"

про стягнення 514 008,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Державна екологічна інспекція у Тернопільській області (далі - позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Асєєва Дмитра Володимировича (далі - відповідач) про стягнення 514 008,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за участі транспортного засобу, експлуатацію якого здійснював відповідач, навколишньому природному середовищу було завдано шкоду, розмір якої, за розрахунком позивача, складає 514 008,00 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.03.2021 позов задоволено частково.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Асєєва Дмитра Володимировича в дохід Спеціального фонду Петриківської сільської ради Тернопільського району шкоду, завдану навколишньому природному середовищу, в розмірі 453 420 грн. 00 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Асєєва Дмитра Володимировича на користь Державної екологічної інспекції у Тернопільській області витрати по сплаті судового збору в розмірі 6 801 грн. 30 коп.

Витрати по сплаті судового збору в розмірі 908,82 грн. покладено на позивача.

Судом встановлено часткову обґрунтованість заявленого позову щодо стягнення з відповідача шкоди, завданої навколишньому природному середовищу, в розмірі 453 420,00 грн (514 008,00 грн - 60 588,00 грн), а в задоволенні позовних вимог про стягнення шкоди в розмірі 60 588,00 грн відмовлено, оскільки за висновком суду вказані вимоги пред`явлені до неналежного відповідача.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Фізична особа-підприємець Асєєв Дмитро Володимирович звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить застосувати строки позовної давності до позовних вимог Державної екологічної інспекції у Тернопільській області про стягнення збитків за шкоду, завдану навколишньому природному середовищу у справі №910/18474/20. Скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2021 в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Державної екологічної інспекції у Тернопільській області до Фізичної особи-підприємця Асєєва Дмитра Володимировича про стягнення збитків у розмірі 453 420,00 грн. за шкоду завдану навколишньому природному середовищу відмовити.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

- суд першої інстанції помилково встановив обставини забруднення земель лише на підставі акта обстеження земельної ділянки, в той час як на переконання відповідача цей факт має встановлюватись шляхом оформлення актів перевірок, протоколів про адміністративне правопорушення іншими матеріалами, на підставі яких і має здійснюватись розрахунок розміру завданих збитків;

- висновки суду ґрунтуються на підставі недопустимих доказів;

- суд дійшов неправильного висновку стосовно наявності правових підстав для складення розрахунків сум збитків №1,2,3 лише на підставі акта обстежень від 01.07.2019;

- суд дійшов помилкових висновків щодо наявності вини водія автопоїзда Рудюка Ю.Ф.;

- судом не досліджено обставини пропуску позивачем строків звернення до суду з позовом про стягнення збитків та не застосовано строки позовної давності.

13.07.2021 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою, надійшли до Північного апеляційного господарського суду та згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями передані на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Станік С. Р., Яковлєв М. Л.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.07.2021 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Асєєва Дмитра Володимировича на рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2021 у справі № 910/18474/20 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.

27.07.2021 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду №09.1-08/3265/21 від 02.08.2021, у зв`язку з перебуванням суддів Яковлєва М. Л. та Станіка С.Р. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 02.08.2021 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Кропивна Л. В., Хрипун О. О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.08.2021 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Асєєва Дмитра Володимировича на рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2021 у справі № 910/18474/20 прийнято до свого провадження колегією суддів у визначеному складі.

Поновлено Фізичній особі-підприємцю Асєєву Дмитру Володимировичу пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2021 у справі № 910/18474/20 та відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою.

Учасникам справи повідомлено про право подати відзив на апеляційну скаргу, відповідь на відзив, заяви, клопотання, заперечення та строки на їх подання.

Розгляд справи призначено на 14.09.2021.

20.08.2021 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від Державної екологічної інспекції у Тернопільській області надійшов відзив на апеляційну скаргу, де позивач заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, зазначаючи наступне:

- позивач наголошує, що він уже звертався до суду з позовною заявою, яка була повернута судом з підстав несплати судового збору, а наразі позивач, посилаючись на ч. 3 ст. 267 ЦК України, звертає увагу, що відповідачем в суді першої інстанції не заявлялось про сплив строку позовної давності;

- розрахунки сум збитків №1,2,3 проведені у повній мірі вимогам чинного законодавства;

- позивач вважає, що судом правильно встановлено обставини щодо вини водія з урахуванням норм 1187 ЦК України.

Третя особа своїм процесуальним правом на надання пояснень не скористалась.

20.08.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника позивача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Суддя Хрипун О.О. з 25.08.2021 по 28.08.2021 перебував у щорічній відпустці.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 02.09.2021 у зв`язку перебуванням судді Кропивної Л.В. у відпустці, яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №910/18474/20.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.09.2021 для розгляду справи №910/18474/20 сформовано судову колегію у складі головуючий суддя Шаптала Є.Ю., судді: Куксов В.В., Хрипун О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.09.2021 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Асєєва Дмитра Володимировича на рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2021 у справі № 910/18474/20 прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі. Відмовлено в задоволенні клопотання Державної екологічної інспекції у Тернопільській області про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/4376/21 від 14.09.2021, у зв`язку з перебуванням судді Куксова В.В. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 14.09.2021 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Яковлєв М.Л., Хрипун О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.09.2021 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Асєєва Дмитра Володимировича на рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2021 у справі № 910/18474/20 прийнято до свого провадження колегією суддів у визначеному склад та призначено до розгляду на 02.11.2021.

23.09.2021 до Північного апеляційного господарського суду від Державної екологічної інспекції у Тернопільській області надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення «EasyCon».

У період з 20.09.2021 по 03.10.2021 головуючий суддя - Шаптала Є.Ю. перебував у щорічній відпустці.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.10.2021 клопотання Державної екологічної інспекції у Тернопільській області про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/5570/21 від 01.11.2021, у зв`язку з перебуванням судді Яковлєва М.Л. на лікарняному, призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 01.11.2021 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Куксов В.В., Хрипун О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.11.2021 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Асєєва Дмитра Володимировича на рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2021 у справі № 910/18474/20 прийнято до свого провадження колегією суддів у визначеному складі та призначено до розгляду на 14.12.2021.

У судове засідання 14.12.2021 з`явились представники позивача та відповідача.

Представник відповідача підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник позивача заперечив проти доводів, викладених в апеляційній скарзі з урахуванням відзиву, поданого під час апеляційного провадження та просив відмовити в її задоволенні, а оскаржуване рішення просив залишити без змін.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився.

Судом враховано, що у своїх рішеннях Європейський суд неодноразово наголошував, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Суд апеляційної інстанції враховує також правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Згідно з ч. 2 ст. 2 ГПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Оскільки явка учасників апеляційного провадження в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, беручи до уваги строки розгляду апеляційної скарги, встановлені Господарським процесуальним кодексом України, суд апеляційної інстанції вбачає за можливе розглядати дану апеляційну скаргу за відсутності представника третьої особи за наявними у справі матеріалами.

Згідно з частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 01.09.2017 року, за наслідками дорожньо-транспортної пригоди за участю транспортного засобу (автопоїзда), що перевозив дизельне паливо, стався розлив нафтопродуктів на земельну ділянку придорожньої смуги об`їзного шляху м. Тернополя біля с. Петриків, Тернопільського району, Тернопільської області, що зафіксовано Державною екологічною інспекцією у Тернопільській області (далі - позивач, Інспекція) в Акті обстеження засмічення, забруднення земельної ділянки від 01.09.2017.

Позивач зазначає, що Відділом інструментально-лабораторного контролю Інспекції було проведено вимірювання показників складу та властивостей ґрунту, відібраних по місцю скоєння ДТП, у трьох місцях з явними ознаками розливання нафтопродуктів по поверхні верхнього шару ґрунту на площах 750 м2, 600 м2 та 300 м2, що підтверджується Актом відбору проб ґрунтів № 20-09-17 від 06.09.2017 та Протоколом № 20-09-17 (89-09-17) вимірювань показників складу та властивостей ґрунтів від 07.09.2017.

Листом від 13.09.2017 № 3-2/3053 Інспекція звернулась до Відділу Держгеокадастру у Тернопільському районі, в якому просила надати інформацію щодо категорії, цільового призначення та грошової оцінки земельної ділянки, яка знаходиться в с. Петриків, обабіч об`їзної дороги по вул. С.Будного.

Листом від 20.09.2017 № 530/117-17 Відділ Держгеокадастру у Тернопільському районі повідомив Інспекцію, що відповідно до розробленої ПП «Галицькі землі» у 2012 році технічної документації з нормативної грошової оцінки земель с. Петриків, станом на 01.01.2017, нормативна грошова оцінка за 1 кв.м. землі за середню (базову) для розрахунків оцінки земельних ділянок становить 155,76 грн.

Листом від 22.09.2017 № 3-2/3146 Інспекція звернулась до Тернопільського районного відділення поліції ГУНП в Тернопільській області, в якому просила повідомити про прийняте рішення стосовно суб`єкта господарювання (найменування та адресу), автомобіль якого спричинив 01.09.2017 дорожньо-транспортну пригоду при транспортуванні нафтопродуктів у с. Петриків, обабіч об`їзної дороги по вул. С.Будного.

У відповідь на вказаний лист позивача, Слідче управління ГУНП в Тернопільській області у листі від 13.10.2017 № 11322/9/4-2017 повідомило Інспекцію про те, що за фактом ДТП проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000241 від 01.09.2017, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України, в ході якого встановлено, що 01.09.2017 о 14 год. 54 хв. водій ОСОБА_1 , керуючи автопоїздом у складі сідлового тягача-Е Freightliner-CST 120, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2003 року випуску, з напівпричепом-цистерною Energo NC-38-4, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 1994 року випуску, рухаючись по вул. Об`їзна у м. Тернополі у напрямку від вул. С.Будного до вул. Петрасевича, наближаючись до перехрестя з вул. Митрополита Шептицького, допустив зіткнення з іншими транспортними засобами, які стояли в лівій смузі руху транспортного потоку по вул. Об`їзна на перехресті з метою виконання повороту ліворуч на вул. Митрополита Шептицького. В ході досудового розслідування вказаного кримінального провадження було встановлено, що громадянин ОСОБА_1 , на дату ДТП, згідно з наказом про прийняття на роботу від 31.03.2017 № 25-К, а також трудового договору від 30.03.2017 був прийнятий на роботу водієм Фізичною особою-підприємцем Асєєвим Дмитром Володимировичем (далі - відповідач, ФОП Асєєв Д.В.) і за водієм ОСОБА_1 , відповідно до наказу № 31/03-17, був закріплений вказаний автопоїзд (сідловий тягач та напівпричеп-цистерна). ФОП Асєєв Д.В. здійснював експлуатацію автопоїзда на підставі Договору оренди транспортного засобу № 2-01/15 від 01.07.2015, укладеного з громадянкою ОСОБА_2 (власником сідлового тягача-Е Freightliner-CST 120, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2003 року випуску, згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 25.01.2013) та Договору оренди транспортного засобу № 2-02/15 від 01.09.2015, укладеного з громадянином ОСОБА_3 (власником напівпричепа-цистерни Energo NC-38-4, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 1994 року випуску, згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 від 26.03.2011). На вказані сідловий тягач та напівпричіп-цистерну 30.09.2015 були видані тимчасові реєстраційні талони серії НОМЕР_5 та НОМЕР_6, відповідно, з відомостями про орендаря вказаних транспортних засобів - ФОП Асєєв Д.В. Послуги з перевезення небезпечних вантажів автомобільним транспортом здійснювались ФОП Асєєв Д.В. на підставі ліцензії, виданої Держаною інспекцією України з безпеки на наземному транспорті серії АЕ № 572449 від 30.12.2014, та Свідоцтва про допущення транспортних засобів до перевезення визначених небезпечних вантажів від 21.12.2016 з терміном дії до 15.12.2017 року.

Листом від 16.09.2019 № 1-1-05-3372 Інспекція звернулась до ГУНП в Тернопільській області, в якому просила надати інформацію про хід кримінального провадження №0000241 від 01.09.2017.

У відповідь на вказаний лист позивача, ГУНП в Тернопільській області у листі від 30.09.2019 № 12409/0/4-2019 повідомило Інспекцію про те, що постановою від 30.11.2017 кримінальне провадження №0000241 від 01.09.2017 було закрито, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю, зокрема в діях водія ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України.

Листом від 21.10.2019 № 1-1-05-3828 Інспекція звернулась до ГУНП в Тернопільській області з проханням повідомити чи були дотримані під час перевезення небезпечних вантажів водієм ОСОБА_1 норми законодавства, а саме щодо наявності у водія автопоїзда договору обов`язкового страхування відповідальності суб`єктів перевезення небезпечних вантажів на випадок настання негативних наслідків під час перевезення небезпечних вантажів.

У відповідь на вказаний лист позивача, ГУНП в Тернопільській області у листі від 24.10.2019 № 13673/9/4-2019 повідомило Інспекцію, що водій ОСОБА_1 на час керування автопоїздом мав при собі Договір обов`язкового страхування відповідальності суб`єктів перевезення небезпечних вантажів на випадок настання негативних наслідків під час перевезення небезпечних вантажів № 0673 від 09.11.2016, укладений з Приватним акціонерним товариством Страхова компанія «Галицька» (далі - третя особа, СК «Галицька»).

Згідно з проведеними позивачем розрахунками розміру відшкодування збитків №1, №2, №3, заподіяних водієм Рудюком Ю.Ф. внаслідок ДТП автопоїздом у складі сідлового тягача-Е Freightliner-CST 120, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом-цистерною Energo NC-38-4, реєстраційний номер НОМЕР_2 , навколишньому середовищу в с. Петриків, Тернопільського району розлиттям нафтопродуктів внаслідок забруднення земельної ділянки, площею 750 м2, завдано шкоди в розмірі 233 640,00 грн (Розрахунок №1); земельної ділянки, площею 600 м2, завдано шкоди в розмірі 186 912,00 грн (Розрахунок №2); земельної ділянки, площею 300 м2, завдано шкоди в розмірі 93 456,00 грн (Розрахунок №3).

З матеріалів справи вбачається, що 02.02.2018 позивачем було направлено відповідачу претензію № 3-2/319 від 02.02.2018 про перерахування завданих державі збитків в результаті порушення природоохоронного законодавства в загальному розмірі 514 008,00 грн, згідно з вказаними вище розрахунками розміру відшкодування збитків (докази направлення вказаної претензії відповідачу містяться в матеріалах справи), яка була залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Листами від 23.06.2020 № 1-1-09-2336, від 02.07.2020 № 1-1-09-2454, від 15.07.2020 №1-1-09-2617, від 28.07.2020 № 1-1-09-2817 Інспекція зверталась до СК «Галицька», в яких просила надати інформацію про те, чи проводилось третьою особою відшкодування збитків по вищезазначеному страховому випадку (докази направлення вказаних листів третій особі містяться в матеріалах справи), проте відповіді на листи позивача третьою особою суду не надано.

Вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача з цим позовом про стягнення з відповідача шкоди, завданої навколишньому природному середовищу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за участі транспортного засобу, експлуатацію якого здійснював відповідач, розмір якої, за розрахунком позивача, складає 514 008,00 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку про часткову обґрунтованість заявлених позовних вимог, з чим погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

За змістом частини 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси.

Пунктом а) ч. 1 ст. 20-2 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» передбачено, що до компетенції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, у сфері охорони навколишнього природного середовища належить організація і здійснення у межах компетенції державного нагляду (контролю) за додержанням центральними органами виконавчої влади та їх територіальними органами, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами - нерезидентами вимог законодавства, зокрема, про використання та охорону земель.

Постановою Кабінету Міністрів України від 14 вересня 2011 № 995 «Про утворення територіальних органів Державної екологічної інспекції» утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної екологічної інспекції за переліком згідно з додатком, у тому числі Державну екологічну інспекцію у Тернопільській області.

За змістом пункту 1 Розділу І Положення про Державну екологічну інспекцію у Тернопільській області, затвердженого наказом Державної екологічної інспекції України від 28.04.2020 №125 (далі - Положення), Державна екологічна інспекція у Тернопільській області є територіальним органом Державної екологічної інспекції України та їй підпорядковується.

Згідно з п. 2 Розділу ІІ Положення Інспекція здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням територіальними органами центральних органів виконавчої влади, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами - нерезидентами вимог законодавства, зокрема, про використання та охорону земель, надр.

Статтею 66 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» встановлено, що у разі аварії, що спричинила забруднення навколишнього природного середовища, підприємства, установи, організації зобов`язані негайно приступити до ліквідації її наслідків. Одночасно посадові особи або власники підприємств, керівники установ і організацій зобов`язані повідомляти про аварію і заходи, вжиті для ліквідації її наслідків, виконавчому комітету сільської, селищної, міської ради, центральному органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення, відповідній обласній, Київській, Севастопольській міській державній адміністрації, а на території Автономної Республіки Крим - органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища та населенню.

Відповідно до частин 1, 4 статті 68 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України.

Загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди.

Для настання деліктної відповідальності необхідним є встановлення судом складу цивільного правопорушення, а саме: а) протиправної поведінки заподіювача шкоди; б) наявності шкоди; в) причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача шкоди; г) вина.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди. Відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє її від відповідальності, крім випадків, передбачених законом, коли відповідальність настає незалежно від вини.

Особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини.

Відповідно до ч. 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Тобто, на позивача покладається обов`язок довести ті обставини, на які він посилається як на підставу заявлених позовних вимог.

За змістом статей 76 - 78 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

У той же час, відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що вказаною нормою покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Як встановлено судом, 01.09.2017 о 14 год. 54 хв. сталась ДТП за участю транспортного засобу у складі сідлового тягача-Е Freightliner-CST 120, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом-цистерною Energo NC-38-4, реєстраційний номер НОМЕР_2 , по вул. Об`їзна у м. Тернополі у напрямку від вул. С.Будного до вул. Петрасевича, що підтверджується наявною в матеріалах справи постановою ГУНП в Тернопільській області про закриття кримінального провадження від 30.11.2017, за наслідками якої стався розлив нафтопродуктів на земельну ділянку придорожньої смуги об`їзного шляху м. Тернополя біля с. Петриків, Тернопільського району, Тернопільської області, що зафіксовано позивачем в Акті обстеження засмічення, забруднення земельної ділянки від 01.09.2017.

У постанові ГУНП в Тернопільській області про закриття кримінального провадження від 30.11.2017 зазначено, що водій транспортного засобу у складі сідлового тягача-Е Freightliner-CST 120, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом-цистерною Energo NC-38-4, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_1 , рухаючись по вул. Об`їзна у м. Тернополі у напрямку від вул. С.Будного до вул. Петрасевича, не був достатньо уважний, належно не стежив за дорожньою обстановкою, умовами та, відповідно, не реагував на їх зміну, чим порушив вимоги пунктів 1.5 ч. 1, 1.10, 2.3 (б, д) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, які зобов`язували водія своїми діями не створювати загрозу безпеці дорожнього руху, небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю чи здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною першою статті 1172 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Аналіз норм статей 1187 та 1172 Цивільного кодексу України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18).

Отже, суд першої інстанції, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, дійшов обгрунтованого висновку про те, що наданими позивачем доказами підтверджується перебування, станом на дату ДТП (01.09.2017), водія автопоїзда ОСОБА_1 у трудових відносинах із відповідачем та виконання ним своїх трудових обов`язків, про що свідчить зміст листа ГУНП в Тернопільській області від 13.10.2017 № 11322/9/4-2017, відповідно до якого в ході досудового розслідування вказаного кримінального провадження було встановлено, що громадянин ОСОБА_1 , на дату ДТП, згідно з наказом про прийняття на роботу від 31.03.2017 № 25-К, а також трудового договору від 30.03.2017 був прийнятий на роботу водієм ФОП Асєєвим Д.В. і за водієм ОСОБА_1 , відповідно до наказу № 31/03-17, був закріплений вказаний автопоїзд (сідловий тягач та напівпричеп-цистерна).

Згідно з пунктами 1.1, 1.2 Методики визначення розмірів шкоди, зумовленої забрудненням і засміченням земельних ресурсів через порушення природоохоронного законодавства, затвердженої наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 27 жовтня 1997 № 171 (у редакції наказу Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 4 квітня 2007 № 149), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 5 травня 1998 за № 285/2725 (далі - Методика), Методика розроблена відповідно до Законів України «Про охорону навколишнього природного середовища», «Про відходи» та інших нормативно-правових актів. Методика встановлює порядок розрахунку розмірів відшкодування шкоди суб`єктами господарювання та фізичними особами в процесі їх діяльності через забруднення земель хімічними речовинами, їх засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і поширюється на всі землі України незалежно від форм їх власності.

Пунктами 3.1 - 3.3 Методики встановлено, що землі вважаються забрудненими, якщо в їх складі виявлені негативні кількісні або якісні зміни, що сталися в результаті господарської діяльності чи впливу інших чинників. При цьому зміни можуть бути зумовлені не тільки появою в зоні аерації нових шкодочинних речовин, яких раніше не було, а і збільшенням вмісту речовин, що перевищує їх граничнодопустиму концентрацію, які характерні для складу незабрудненого ґрунту або у порівнянні з даними агрохімічного паспорта (для земель сільськогосподарського призначення). Землі вважаються засміченими, якщо на відкритому ґрунті наявні сторонні предмети і матеріали, сміття без відповідних дозволів, що призвело або може призвести до забруднення навколишнього природного середовища. Факти забруднення (засмічення) земель встановлюються уповноваженими особами, які здійснюють державний контроль за додержанням вимог природоохоронного законодавства шляхом оформлення актів перевірок, протоколів про адміністративне правопорушення та інших матеріалів, що підтверджують факт забруднення та засмічення земель.

Судом встановлено факт забруднення внаслідок ДТП, що мала місце 01.09.2017, земельної ділянки придорожньої смуги об`їзного шляху м. Тернополя біля с. Петриків, Тернопільського району, Тернопільської області, про що свідчить Акт Інспекції обстеження засмічення, забруднення земельної ділянки від 01.09.2017.

Згідно з п. 3.4 Методики визначення обсягу забруднення земельних ресурсів у кожному випадку є самостійним завданням через різноманітність геоморфологічних, геологічних та гідрологічних умов. За наявності інформації про кількість (об`єм, маса) забруднюючої речовини, яка проникла у певний шар землі, визначаються площа, глибина проникнення.

За змістом пунктів 4.1, 4.2 Методики розміри шкоди обчислюються уповноваженими особами, що здійснюють державний контроль за додержанням вимог природоохоронного законодавства, на основі актів перевірок, протоколів про адміністративне правопорушення та інших матеріалів, що підтверджують факт забруднення земель, протягом шести місяців з дня виявлення порушення. Основою розрахунків розміру шкоди від забруднення земель є нормативна грошова оцінка земельної ділянки, яка зазнала забруднення.

Пунктами 4.6, 4.7 Методики передбачено, що розмір шкоди від забруднення земель визначається за формулою 1: Р Ш = А х Г ОЗ х П Д х К З х К Н х К ЕГ, де Р Ш - розмір шкоди від забруднення земель, грн; А - питомі витрати на ліквідацію наслідків забруднення земельної ділянки, значення якого дорівнює 0,5; Г ОЗ - нормативна грошова оцінка земельної ділянки, що зазнала забруднення (засмічення), грн./м 2; П Д - площа забрудненої земельної ділянки, м 2; К З - коефіцієнт забруднення земельної ділянки, що характеризує кількість забруднюючої речовини в об`ємі забрудненої землі залежно від глибини просочування; К Н - коефіцієнт небезпечності забруднюючої речовини, значення якого визначається за додатком 1; К ЕГ - коефіцієнт еколого-господарського значення земель визначається за додатком 2. Довідку про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, що зазнала забруднення, надають територіальні органи спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

При цьому, позивач, як уповноважений орган, що здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства про використання та охорону земель, на підставі проведених вимірювань показників складу та властивостей ґрунту, відібраних на місці скоєння ДТП по поверхні ґрунту на площах 750 м2, 600 м2 та 300 м2 з явними ознаками розливання нафтопродуктів, у відповідності з вищевказаними положеннями Методики, провів розрахунки розміру відшкодування збитків №1, №2, №3, заподіяних водієм ОСОБА_1 внаслідок ДТП автопоїздом у складі сідлового тягача-Е Freightliner-CST 120, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом-цистерною Energo NC-38-4, реєстраційний номер НОМЕР_2 , навколишньому середовищу в с. Петриків, Тернопільського району розлиттям нафтопродуктів внаслідок забруднення, відповідно до яких загальний розмір шкоди становить 514 008,00 грн, з яких 233 640,00 грн внаслідок забруднення земельної ділянки, площею 750 м2 (Розрахунок № 1); 186 912,00 грн - внаслідок забруднення земельної ділянки, площею 600 м2 (Розрахунок № 2) та 93 456,00 грн - внаслідок забруднення земельної ділянки, площею 300 м2 (Розрахунок № 3).

Щодо вини водія суд звертає увагу на таке.

Дії водія ОСОБА_1 , який керував автопоїздом у складі сідлового тягача-Е Freightliner-CST 120, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом-цистерною Energo NC-38-4, реєстраційний номер НОМЕР_2 , перебувають у причинно-наслідковому зв`язку між протиправною поведінкою вказаної особи та завданою внаслідок ДТП, що мала місце 01.09.2017, шкодою і завдана навколишньому середовищу шкода є наслідком протиправної поведінки завдавача шкоди.

При цьому, відсутність постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності та закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності.

Крім того, не притягнення водіїв до відповідальності за порушення правил дорожнього руху, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами, не може бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, оскільки вину особи в ДТП може бути підтверджено чи спростовано іншими належними доказами.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07.02.2018 у справі № 910/18319/16 та від 16.04.2019 у справі № 927/623/18.

Згідно з постановою ГУНП в Тернопільській області про закриття кримінального провадження від 30.11.2017 причиною настання ДТП є порушення водієм автопоїзда у складі сідлового тягача-Е Freightliner-CST 120, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом-цистерною Energo NC-38-4, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_1 вимог пунктів 1.5 ч. 1, 1.10, 2.3 (б, д) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, позивачем у встановленому процесуальним законом порядку за допомогою належних та допустимих доказів доведено суду, що в діях відповідача, як роботодавця винної в ДТП особи, наявний склад цивільного правопорушення, що має своїм наслідком відшкодування завданої навколишньому середовищу шкоди.

Викладеним вище спростовуються доводи апелянта щодо помилковості висновків суду першої інстанції щодо наявності вини водія автопоїзда ОСОБА_1 .

Разом з цим, слід звернути увагу на наступні обставини.

За приписами статті 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про страхування» страхування може бути добровільним або обов`язковим. Обов`язкові види страхування, які запроваджуються законами України, мають бути включені до цього Закону. Забороняється здійснення обов`язкових видів страхування, що не передбачені цим Законом.

Відповідно до п. 26 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про страхування» страхування відповідальності суб`єктів перевезення небезпечних вантажів на випадок настання негативних наслідків при перевезенні небезпечних вантажів є одним із видів обов`язкового страхування.

Пунктом 1 Порядку і Правил проведення обов`язкового страхування відповідальності суб`єктів перевезення небезпечних вантажів на випадок настання негативних наслідків під час перевезення небезпечних вантажів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2002 № 733 (далі - Порядок і Правила), обов`язкове страхування відповідальності суб`єктів перевезення небезпечних вантажів на випадок настання негативних наслідків під час перевезення небезпечних вантажів (далі - страхування відповідальності суб`єктів перевезення небезпечних вантажів) проводиться з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю і здоров`ю фізичних осіб, навколишньому природному середовищу, майну фізичних та юридичних осіб під час перевезення небезпечних вантажів.

За змістом пунктів 4, 5 Порядку і Правил об`єктом страхування відповідальності суб`єктів перевезення небезпечних вантажів є майнові інтереси, що не суперечать законодавству, пов`язані з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди життю, здоров`ю фізичних осіб, навколишньому природному середовищу, майну фізичних та юридичних осіб під час перевезення небезпечних вантажів у порядку, визначеному законодавством. Страховими ризиками, з настанням яких виникає цивільно-правова відповідальність страхувальника, є шкода, заподіяна життю, здоров`ю фізичних осіб, навколишньому природному середовищу, майну фізичних та юридичних осіб під час перевезення небезпечних вантажів. Страховий випадок - це будь-яка подія під час перевезення небезпечних вантажів, внаслідок якої заподіяна шкода життю, здоров`ю фізичних осіб, навколишньому природному середовищу, майну фізичних та юридичних осіб і виникла цивільно-правова відповідальність страхувальника щодо відшкодування цієї шкоди. Усі майнові претензії чи позови щодо збитків, завданих однією подією, вважаються одним страховим випадком.

Відповідно до п. 7 Порядку і Правил страховою сумою за страхуванням відповідальності суб`єктів перевезення небезпечних вантажів є сума, в межах якої страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або за його дорученням потерпілій третій особі. Страхова сума за кожну повну та неповну тонну небезпечного вантажу встановлюється залежно від класу небезпеки вантажу. Страхові виплати поділяються: 1) на відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю третіх осіб, - 50 відсотків страхової суми; 2) на відшкодування шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу, - 30 відсотків страхової суми; 3) на відшкодування шкоди, заподіяної майну третіх осіб, - 20 відсотків страхової суми.

Страхувальник зобов`язаний укласти договір страхування до початку діяльності, пов`язаної з перевезенням небезпечного вантажу. Перевізник небезпечного вантажу зобов`язаний укласти договір страхування виходячи з обсягу небезпечного вантажу (пункт 10 Порядку і Правил).

З матеріалів справи вбачається, що між Асєєвим Д.В. та Приватним акціонерним товариством Страхова компанія «Галицька» (третьою особою) було укладено Договір № 0673 обов`язкового страхування відповідальності суб`єктів перевезення небезпечних вантажів на випадок настання негативних наслідків під час перевезення небезпечних вантажів від 09.11.2016 (далі - Договір обов`язкового страхування), за умовами якого третя особа прийняла на себе обов`язок щодо відшкодування страхувальником (відповідачем) заподіяної шкоди, в тому числі навколишньому середовищу, під час настання негативних наслідків при перевезенні небезпечних вантажів, згідно з Порядком і Правилами (п. 1.1 Договору обов`язкового страхування); страхова сума - 204 000,00 грн, з яких за шкоду, заподіяну навколишньому природному середовищу, - 30 % страхової суми (п. 1.9 Договору обов`язкового страхування); франшиза (обчислюється із страхової суми під час відшкодування шкоди, заподіяної третім особам та навколишньому природному середовищу) в розмірі 1 % (п. 1.12 Договору обов`язкового страхування); термін дії Договору з 19.11.2016 по 18.11.2017 (п. 1.14 Договору обов`язкового страхування).

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір обов`язкового страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Подібний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18).

Частиною 18 статті 9 Закону України «Про страхування» передбачено, що франшиза це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Статтею 1194 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Таким чином, на підставі наведених приписів законодавства, відповідно до умов Договору обов`язкового страхування, особою, відповідальною за шкоду, заподіяну навколишньому природному середовищу, внаслідок ДТП, що мала місце 01.09.2017, є СК «Галицька» в межах 61 200,00 грн (30 % страхової суми - 204 000,00 грн), за вирахуванням передбаченої Договором обов`язкового страхування франшизи у сумі 612,00 грн (61 200 грн х 1 %), що становить 60 588,00 грн.

Відповідно до частин 1, 3 статті 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Однак позивач, будучи обізнаним станом на дату подання позову до суду про укладення між відповідачем та третьою особою Договору обов`язкового страхування відповідальності суб`єктів перевезення небезпечних вантажів на випадок настання негативних наслідків під час перевезення небезпечних вантажів № 0673 від 09.11.2016, визначив відповідачем ФОП Асєєва Д.В., як особу відповідальну за шкоду, заподіяну навколишньому природному середовищу, в повному обсязі (514 008,00 грн), натомість СК «Галицька», як страховик за Договором обов`язкового страхування, бере участь у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Визначення відповідача (відповідачів), предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідача (відповідачів) й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 у справі №523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 у справі №308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 у справі №127/93/17-ц та від 12 грудня 2018 у справах №570/3439/16-ц та №372/51/16-ц).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частини перша та друга статті 48 Господарського процесуального кодексу України). Однак за власною ініціативою суд не може залучити до участі в справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача.

Доводи позивача щодо неодноразового звернення до СК «Галицька» із листами та відсутності у позивача інформації щодо виплати страхового відшкодування за вказаним вище страховим випадком не є підставою для покладення на відповідача відповідальності за заподіяну навколишньому природному середовищу шкоду у визначеному Договором обов`язкового страхування розмірі.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позов в частині вимог про стягнення завданої навколишньому природному середовищу шкоди в розмірі 60 588,00 грн пред`явлено до неналежного відповідача, а вказані обставини сторонами на стадії апеляційного перегляду оскаржуваного рішення не заперечуються.

Щодо доводів апелянта щодо пропуску позивачем строку позовної давності колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Суд звертає увагу, що згідно з ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Тобто, за змістом вказаних норм, заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції. Заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам процесуального законодавства.

Водночас, згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Апелянт у свою чергу зазначає, що не заявляв про сплив позовної давності, оскільки не знав про розгляд даної справи, а вся кореспонденція надсилалась судом на адресу: 03115, м. Київ, проспект Перемоги, буд. 121-А, кв. 148, у той час як адреса місця проживання та надсилання поштової кореспонденції є іншою.

Однак, колегією суддів перевірено матеріали справи та встановлено, що суд першої інстанції надсилав всю кореспонденцію на адресу місцезнаходження відповідача, яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, чим спростовуються наведені доводи відповідача.

Також суд звертає увагу, що відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Водночас, судом враховано, що позивач у позовній заяві посилався на те, що він уже звертався з даною позовною заявою до суду, однак її було повернуто з підстав несплати судового збору.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, з огляду на приписи ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України, оскільки відповідач протягом перебування справи у провадженні суду із заявою про застосування до вимог позивача наслідків спливу строку позовної давності не звертався, відхиляє доводи апелянта щодо пропуску позивачем строку позовної давності.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про часткову обґрунтованість заявленого позову щодо стягнення з відповідача шкоди, завданої навколишньому природному середовищу в розмірі 453 420,00 грн (514 008,00 грн - 60 588,00 грн) з урахуванням того, що вимоги про стягнення шкоди в розмірі 60 588,00 грн пред`явлені до неналежного відповідача.

Апеляційний господарський суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи учасників справи, дійшов висновку, що судом першої інстанції за результатами розгляду справи було прийнято законне та вмотивоване рішення на підставі належних та допустимих доказів, а скаржником в апеляційній скарзі вищенаведені висновки суду першої інстанції не спростовано.

Аналізуючи вищенаведене в сукупності, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Таким чином, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2021 у справі №910/18474/20.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2021 у справі №910/18474/20 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду, наведені в оскаржуваному рішенні.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Асєєва Дмитра Володимировича на рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2021 у справі №910/18474/20 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Асєєва Дмитра Володимировича - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2021 у справі № 910/18474/20 - залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Матеріали справи № 910/18474/20 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 07.02.2022 після виходу суддів з відпустки та лікарняного.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді О.О. Хрипун

В.В. Куксов