РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

31.05.2021Справа № 910/334/21

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді ДЖАРТИ В. В., за участі секретаря судового засідання Рєпкіної Ю. Є., розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу

за позовом Акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Центросервіс"

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про визнання недійсним договору позики № 746 від 16.07.2013 та угоди про припинення зобов`язань № 1051 від 09.12.2013,

Представники учасників процесу згідно протоколу від 31.05.2021,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У січні 2021 року Акціонерне товариство "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" (далі - позивач, Чорноморнафтогаз) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Центросервіс" (далі - відповідач, Товариство) про визнання недійсним договору позики № 746 від 16.07.2013 та угоди про припинення зобов`язань № 1051 від 09.12.2013.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням процедури укладення Договору позики № 746 від 16.07.2013.

Ухвалою від 16.01.2021 відмовлено у задоволенні клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору, залишено позовну заяву без руху та встановлено позивачу строк на усунення недоліків шляхом надання до суду доказів сплати судового збору у встановленому чинним законодавством порядку та розмірі.

28.01.2021 до канцелярії суду надійшла заява позивача про усунення недоліків.

Ухвалою від 05.02.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі № 910/334/21, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - третя особа, Нафтогаз), підготовче засідання призначено на 04.03.2021 та визначено сторонам строки на вчинення процесуальних дій.

У зв`язку з перебуванням судді Джарти В. В. у відпустці судове засідання, призначене на 04.03.2021 було перенесено 15.03.2021.

24.02.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву.

03.03.2021 представником позивача подано відповідь на відзив.

05.03.2021 позивачем подано клопотання про зобов`язання третьої особи надати докази в порядку частини 2 статті 74 ГПК України.

У підготовчому засіданні 15.03.2021 суд ухвалив задовольнити клопотання позивача про зобов`язання третьої особи подати докази та зобов`язати третю особу у строк до 08.04.2021 подати до суду докази або письмові вмотивовані пояснення щодо причин неможливості їх подання, продовжити підготовче провадження у справі № 910/334/21 на 30 днів до 07.05.2021 (включно) та відкласти підготовче засідання у справі 12.04.2021.

22.03.2021 до суду надійшли заперечення відповідача на відповідь на відзив.

07.04.2021 від відповідача надійшла заява з процесуальних питань) щодо відкладення розгляду справи).

09.04.2021 до суду надійшли пояснення третьої особи.

За наслідками підготовчого засідання 12.04.2021 суд ухвалив відкласти підготовче засідання у справі на 28.04.2021

У підготовче засідання 28.04.2021 прибули представники позивача та відповідача надали пояснення.

За наслідками судового засідання 28.04.2021 судом була постановлена ухвала про закриття підготовчого провадження та призначення розгляду справи по суті в судовому засіданні 26.05.2021.

У зв`язку із перебуванням судді Джарти В. В. у відпустці, ухвалою суду від 18.05.2021 розгляд справи по суті був призначений на 31.05.2021.

У призначеному судовому засіданні представник позивача просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини та факти, викладені в позовній заяві та додаткових поясненнях, наданих у тому числі під час судових засідань.

Представник Товариства проти позову заперечував, надавши пояснення, аналогічні тим, що викладені у відзиві на позовну заяву.

Третя особа не направила свого представника для участі в судовому засіданні 31.05.2021, про дату, час та місце проведення судового засідання була повідомлена належним чином.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій поданих учасниками процесу документів їх оригіналам, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» створене внаслідок реорганізації Державного виробничого підприємства по видобутку, сховищу і транспортуванню нафти та газу «Чорноморнафтогаз» шляхом перетворення в акціонерне товариство відповідно до Указу Президента України від 25.02.1998 №151/98 «Про реформування нафтогазового комплексу України» та постанови Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 №747 «Про утворення Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України». 100 відсотків акцій державного акціонерного товариства, майно якого не підлягає приватизації, передане до статутного капіталу Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України».

Згідно з наказом Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України від 18.08.1998 №184 «Про створення ДАТ «Чорноморнафтогаз» було сформовано активи ДАТ «Чорноморнафтогаз».

Внаслідок анексії частини території України (Автономної Республіки Крим) постановою організації з назвою «Государственный Совет Республики Крым» від 17.03.2014 №1758-6/14 «О вопросах энергетической безопасности Республики Крым» та розпорядженням незаконно створеної організації з назвою «Совет Министров Республики Крым» від 17.03.2014 №165-р «О создании Крымского республиканского предприятия "Черноморнефтегаз"» рухоме та нерухоме майно Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз», розташоване на території Республіки Крим, її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони, яке увійшло і не увійшло до статутного капіталу Товариства у складі необоротних (в тому числі нематеріальних) і оборотних активів, у тому числі державне (України) майно, передане йому у користування та те, що перебуває на балансовому і позабалансовому обліку, бухгалтерська, статистична та інша: документація підприємства стало власністю Республіки Крим та передано на баланс юридичної особи з назвою «Крымское республиканское предприятие "Черноморнефтегаз"», яка створена за законодавством Російської Федерації на тимчасово окупованій території України.

Значна частина документів, створених у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції за весь час існування Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз», включаючи розпорядження та дозволи адміністрації Позивача та загальних зборів акціонера Позивача на їх проведення, у незаконний спосіб перейшли у документальний фонд вищезазначеної юридичної особи з назвою «Крымское республиканское предприятие «Черноморнефтегаз».

Фактична обставина справи щодо перебування Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» під дією обставин непереборної сили підтверджується Сертифікатом про форс-мажорні обставини від 03.12.2014 №2018, що виданий Торгово-промисловою палатою України, а також актами цивільного законодавства України.

11.07.2014 рішенням загальних зборів акціонерів Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз», оформленим протоколом №2/2014, відбулася евакуація бізнесу Позивача з тимчасово окупованої території на іншу територію України.

04.08.2014 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань проведено державну реєстрацію змін місцезнаходження Позивача з тимчасово окупованої території (Автономна Республіка Крим, м. Сімферополь, пр. Кірова/пров. Совнарокомівський, 52/1) на іншу територію України за адресою: 01030,Україна, м. Київ, вул. Б. Хмельницького 26,оф.505.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стабілізації діяльності Державного акціонерного товариства "Чорноморнафтогаз" у зв`язку з тимчасовою окупацією території України» від 13.03.2018 № 2320-VIII, Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення діяльності Державного акціонерного товариства "Чорноморнафтогаз"» від 22.11.2018 №2618-VIII, а також Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо продовження заходів, пов`язаних із відновленням діяльності Державного акціонерного товариства "Чорноморнафтогаз" від 19.12.2019 № 399-ІХ підтверджено факт перебування Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз» під дією обставин непереборної сили, а також продовжено заходи із заборони відкриття виконавчих проваджень щодо ДАТ «Чорноморнафтогаз», заборони відкриття справ про банкрутство, арештів майна ДАТ «Чорноморнафтогаз».

Чорноморнафтогаз стверджує, що у березні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Центросервіс» звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» (у подальшому перейменоване у Акціонерне товариство «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз») про стягнення 2 673 219 грн 74 коп., в тому числі: 1 428 081 грн 60 коп. основної заборгованості, 94 605 грн 52 коп. три проценти річних та 1 150 532 грн 62 коп. інфляційних втрат, з підстав неналежного виконання Договору поставки від 14.11.2013 №1009, у зв`язку з чим відкрито провадження у справі №910/5380/16.

У процесі судового розгляду ТОВ «Центросервіс» подав заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій просив суд стягнути з ДАТ «Чорноморнафтогаз» 628 081,60 грн. заборгованості, 41 597,68 грн, три проценти річних та 501 476,98 грн, інфляційних втрат, з урахуванням надходження 17.12.2013 коштів у сумі 800 000,00 грн, у якості платежу за договором поставки від 14.11.2013 № 1009.

11.12.2017 рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/5380/16 позов ТОВ «Центросервіс» задоволено повністю, присуджено до стягнення з ДАТ «Чорноморнафтогаз» на користь позивача 628 081,60 грн заборгованості, 41 597,68 грн три проценти річних, 501 476,98 грн інфляційних втрат та 17 567,34 грн витрат зі сплати судового збору.

У зв`язку з тим, що на момент розгляду вказаного судового спору у суді ДАТ «Чорноморнафтогаз» перебувало під дією надзвичайної та невідворотної події (непереборної сили), що підтверджено Сертифікатом від 03.12.2014 №2018 про форс-мажорні обставини, який виданий Торгово-промисловою палатою України, ДАТ «Чорноморнафтогаз» не мало можливості, як сплатити судові збори для касаційного оскарження судового рішення у справі №910/5380/16, так і щодо перевірки фактів проведення спірної господарської операції.

Документальні матеріали, що містять відомості про господарські операції за Договором поставки від 14.11.2013 №1009, які були проведені ДАТ «Чорноморнафтогаз», відновити неможливо внаслідок їх знаходження на тимчасово окупованій території України, однак отримані ДАТ «Чорноморнафтогаз» документи, свідчать про те, що Договір позики від 16.07.2013 №746 та Угода про припинення зобов`язань від 09.12.2013 №1051 не відповідають актам законодавства України, як то стверджує позивач.

16.07.2013 між ТОВ «Центросервіс», як позикодавцем, та Публічним акціонерним товариством «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз», як позичальником, укладено Договір позики № 746 (далі - Договір позики) відповідно до умов якого ТОВ «Центросервіс» передає у власність ДАТ «Чорноморнафтогаз» продукцію відповідної кількості, якості та вартості, відповідно специфікації № 1 (додаток № 1) до даного договору. Відповідно до вимог п.1.4 Договору позики ціна договору становить 3 366 000,00 грн., у т.ч. ПДВ 561 000,00 грн. Чорноморнафтогаз зазначає, що згідно зі змістом документу з назвою «Договор займа №746», що датований 16.07.2013, слідує, що Товариство передає у власність позивача речі, визначені родовими ознаками, відповідно специфікації № 1 (додаток № 1) до даного договору.

На момент вчинення оспорюваного Договору позики 16.07.2013р. №746 правовий статус уповноваженого органу, який здійснює функції управління корпоративними правами держави у статутному капіталі Позивача (ДАТ «Чорноморнафтогаз»), визначений правовими приписами Закону України «Про управління об`єктами державної власності» від 21.09.2006р. №185-V, постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 №747.

Зокрема, відповідно до вимог пункту 7 постанови Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 №747 доручено Державному комітетові нафтової, газової та нафтопереробної промисловості разом з Фондом державного майна у двомісячний термін перетворити Державне виробниче підприємство по видобутку, сховищу і транспортуванню нафти та газу «Чорноморнафтогаз», яке не підлягає приватизації, у державне акціонерне товариство, а 100 відсотків акцій реорганізованого Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз» - передати до статутного капіталу Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України».

Правовий статус НАК «Нафтогаз України», як державної керуючої холдингової компанії, яка є уповноваженим органом управління щодо об`єктів державної власності, що передані до її статутного капіталу та статутного капіталу її корпоративних підприємств, визначений правовими приписами ст. 4 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» від 21.09.2006 №185-V (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Позивач стверджує, що документ з назвою «Договор займа №746», що датований 16.07.2013, який передбачає отримання позики Державним акціонерним товариством «Чорноморнафтогаз», не відповідає вимогам Порядку погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов`язаннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 2011р. №809, внаслідок відсутності погодження Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», як уповноваженого органу, який здійснює функції управління державною власністю згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 №747, або погодження Кабінету Міністрів України, як суб`єкту управління об`єктами державної власності, який згідно вимог ст. 5 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» від 21.09.2006р. №185-V визначає умови створення і діяльності господарських структур.

З огляду на вказане Чорноморнафтогаз, посилаючись на приписи статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) просить суд визнати вказаний правочин недійсним.

Крім того, 09.12.2013 Угодою про припинення зобов`язань №1051, укладеною між Товариством з обмеженою відповідальністю «Центросервіс» та Публічним акціонерним товариством "Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз», сторони визначили, що Публічне акціонерне товариство «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» має зобов`язання перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Центросервіс» по повернення продукції (метанол технічний ГОСТ 2222-95 в кількості 127,28 т.) на суму 1 428 081 грн 60 коп., що виникли відповідно до недійного Договору позики від 16.07.2013 №746, термін виконання яких настав, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Центросервіс» відповідно до умов договору поставки № 1009 від 14.11.2013 має зобов`язання перед Публічним акціонерним товариством "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" з постачання продукції (метанол технічний ГОСТ 2222-95 в кількості 127,28 т.) на суму 1 428 081 грн. 60 коп., термін виконання яких настав (далі - Угода про припинення зобов`язань 09.12.2013 № 1051).

Згідно з пунктом 1 Угоди про припинення зобов`язань від 09.12.2013 № 1051 зазначено, що відповідно до статті 601 ЦК України зобов`язання в частині поставки і повернення продукції припиняються зарахуванням зустрічних однорідних вимог.

Згідно з пунктом 2 Угоди про припинення зобов`язань від 09.12.2013 № 1051 метанол технічний ГОСТ 2222-95 в кількості 127,28 т. на суму 1 428 081 грн 60 коп., у тому числі ПДВ 238 013,60 грн., який ТОВ «Центросервіс» передало ДАТ «Чорноморнафтогаз» за недійсним Договором позики від 16.07.2013 №746, визнаний товаром, поставленим за Договором від 14.11.2013 №1009 в кількості 127,28 тон, на суму 1 428 081,60 грн. з моменту підписання цієї Угоди.

Позивач стверджує, що недійсність Договору позики від 16.07.2013 № 746 свідчить про відсутність такого правового наслідку, який ним встановлений, як повернення Публічним акціонерним товариством «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» Товариству з обмеженою відповідальністю «Центросервіс» до 31.12.2013 позиченого товару на суму 3 366 000,00 грн, що, відповідно, унеможливлює здійснення припинення неіснуючого зобов`язання зарахуванням, а тому Угода про припинення зобов`язання № 1051 від 09.12.2013 має бути визнана недійсною.

Третя особа у своїх поясненнях підтримує позицію позивача.

Натомість, відповідач проти позову заперечує та зазначає, що рішенням Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі №910/5380/16 позов; ТОВ «ЦЕНТРОСЕРВІС» до AT «ДАТ «ЧОРНОМОРНАФТОГАЗ» було задоволено повністю. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.03.2018 у справі №910/5380/16 встановлено наступні обставини: «У процесі судового розгляду було встановлено, що на виконання умов Договору позики позивач передав, а відповідач прийняв у власність метанол технічний ГОСТ 2222-95 у кількості 127,28 т (далі - товар) вартістю 1 428 081,60 грн., про що сторонами було складено та підписано видаткові накладні №49 від 16.07.2013 на суму 278 929,20 грн., №50 від 17.07.2013 на суму 280 500,00 грн., №52 від 24.07.2013 на суму 326 053,20 грн., №51 від 24.07.2013 на суму 262 548,00 грн., №61 від 06.08.2013 на суму 280 051,20 грн., також акти приймання-передачі від 17.07.2013, від 18.07.2013, від 25.07.2013, від 25.07.2017 та від 07.08.2013 (том справи - 1, аркуші справи - 12-21). У подальшому між сторонами було укладено Договір поставки, за умовами якого позивач повинен був поставити відповідачу метанол технічний ГОСТ 2222-95 у кількості 130 т вартістю 1 458 600,00 грн, (з ПДВ). Відповідно до пояснень позивача, поставка за вказаним договором позивачем не здійснювалася. Оскільки у сторін були взаємні однорідні та невиконані зобов`язання за Договором позики (повернення метанолу) і Договором поставки (зобов`язання поставити метанол), сторони дійшли згоди укласти Угоду про припинення зобов`язань, в якій зазначили про те, що відповідно до ст. 601 Цивільного кодексу України зобов`язання позивача в частині поставки товару за Договором поставки і зобов`язання відповідача з повернення продукції за Договором позики припиняються зарахуванням зустрічних однорідних вимог. Водночас сторони вказали про те, що метанол технічний ГОСТ 2222-95 в кількості 127,28 ті. на суму 1 428 081,60 грн. (в тому числі ПДВ 238 013,60 грн.), переданий позивачем на користь відповідача за Договором позики, слід вважати товаром, поставленим за Договором поставки, в кількості 127,28 т і на суму 1 428 081,60 грн. з моменту підписання цієї угоди».

Отже на думку Товариства, у позивача в даній справі не виникало зобов`язання щодо повернення коштів. На даний час позивач дійсно зобов`язаний сплатити відповідачу певну суму грошових коштів, але правова природа такого зобов`язання зовсім інша - оплата за поставлений товар, а не повернення позики, з огляду на що Порядок, затверджений постановою КМУ №809 від 15.06.2011, щодо погодженням з органом виконавчої влади, який здійснює функції управління державною власністю не регулює відносини, які виникли між позивачем та відповідачем, тож позовні вимоги щодо визнання недійсним договору не підлягають задоволенню. І як наслідок відсутності підстав визнання недійсним договору позики, Товариство стверджує про відсутність підстав визнання Угоди про припинення зобов`язань недійсною.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачає що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Аналогічна правова позиція міститься у пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

У силу норм статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Частинами 1-2 статті 4 ГПК України встановлено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, якими можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними. Аналогічні правові висновки Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 21.11.2018 у справі № 577/5321/17.

Суд відзначає, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

При цьому за частиною 2 статті 5 Господарського процесуального кодексу України суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у своєму рішенні спосіб захисту, який не встановлений законом, лише за умови, що законом не встановлено ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу. Отже, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 Справа № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків. Аналогічна правова позиція міститься в пункті 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 № 11.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У силу приписів статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Відповідно до частини 4 статті 67 Господарського кодексу України державні підприємства, у тому числі господарські товариства (крім банків), у статутному капіталі яких державі належить 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв), здійснюють залучення внутрішніх довгострокових (більше одного року) та зовнішніх кредитів (позик), надають гарантії або є поручителями за такими зобов`язаннями за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну фінансову політику, здійснюють залучення внутрішніх короткострокових (до одного року) кредитів (позик), надають гарантії або є поручителями за такими зобов`язаннями - за погодженням з органом виконавчої влади, який здійснює функції управління державною власністю. Порядок таких погоджень встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Такий Порядок затверджено постановою КМУ №809 від 15.06.2011 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 1 Порядку, вказаний Порядок визначає процедуру погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі (далі - підприємства), кредитів (позик) шляхом укладення кредитного договору, договору позики або випуску облігацій підприємства (далі - залучення кредиту (позики), у результаті якого виникають зобов`язання щодо повернення коштів, та надання гарантій або поруки за такими зобов`язаннями.

Судом встановлено та сторонами не спростовано, що між позивачем та відповідачем у 2013 році було укладено договір позики товару - метанолу технічного. Відповідно до пункту 1.1 договору відповідач мав передати позивачу Продукцію відповідної якості, кількості та вартості згідно Специфікації №1 доданого договору, а Позивач зобов`язався повернути таку ж кількість Продукції відповідної якості. Відповідно до Специфікації №1 до Договору, за даним Договором мала передаватися наступна продукція: метанол технічний ГОСТ 2222-95.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.03.2018 у справі №910/5380/16 встановлено, що на виконання умов договору позики позивач передав, а відповідач прийняв у власність метанол технічний ГОСТ 2222-95 у кількості 127,28 т (далі - товар) вартістю 1 428 081,60 грн.

Обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 75 ГПК України).

Керуючись наведеними нормами процесуального законодавства, беручи до уваги, що вказане вище рішення Господарського суду міста Києва набрало законної сили, суд дійшов висновку про те, що у позивача за спірним правочином не виникало зобов`язання щодо повернення коштів, що у свою чергу свідчить про відсутність підстав застосування до договору позики від 16.07.2013 приписів Порядку, затверджений постановою КМУ №809 від 15.06.2011, щодо погодженням з органом виконавчої влади, який здійснює функції управління державною власністю.

У своїй сукупності наведені обставини, свідчать про недоведеність Чорноморнафтогазом наявності законодавчо обґрунтованих підстав визнання Договору позики від 16.07.2013 недійсними, регламентуючись нормами статті 203 ЦК України, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Крім того суд відзначає, оскільки вимоги про недійсність Угоди про припинення зобов`язання поставлені позивачем у пряму залежність від недійсності договору позики, яку в межах даної справи судом не встановлено, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні в цій частині позову.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).

Очевидно, що дії позивача, який уклав 16.07.2013 договір позики, отримав товар та у подальшому уклав Угоду про припинення зобов`язання від 09.12.2013, а згодом пред`являє позов про визнання вказаних правочинів недійсними, суперечить його попередній поведінці (укладенню договору, додаткової угоди, отриманню послуг та оплати наданих послуг) і є недобросовісним.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до статей 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

При цьому, суд відзначає, що інші доводи та заперечення сторін не спростовують встановлених судом обставин та не можуть впливати на законність судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Судові витрати з урахуванням положень статті 129 ГПК України покладаються судом на позивача.

Керуючись статтями 73-80, 86, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Центросервіс" за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання недійсним договору позики № 746 від 16.07.2013 та угоди про припинення зобов`язань № 1051 від 09.12.2013 відмовити повністю.

2. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на Акціонерне товариство "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз".

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 27.08.2021.

СУДДЯ В. В. ДЖАРТИ