ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2021 р. Справа№ 922/4091/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ткаченка Б.О.

суддів: Євсікова О.О.

Гаврилюка О.М.

за участі секретаря судового засідання Яценко І.В.

та представників сторін згідно з протоколом судового засідання від 14.12.2021

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного сільськогосподарського підприємства «Фацелія»

на рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2021

у справі № 922/4091/19 (суддя - Кирилюк Т.В.)

за позовом Приватного сільськогосподарського підприємства «Фацелія»»

до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в особі філії «Харківське головне регіональне управління» АТ КБ «ПриватбБанк»

про стягнення 1 510 030, 00 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Приватне сільськогосподарське підприємство «Фацелія» (далі - ПСП «Фацелія», позивач) звернулось до Господарського суду Харківської області з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») в особі Філії «Харківське головне регіональне управління» АТ КБ «ПриватБанк» (далі - Філія «Харківське ГРУ» АТ КБ «ПриватБанк», відповідач) про стягнення 1270000,00 грн, що були безпідставно списані з поточного рахунку позивача, відкритого в Філії Харківського ГРУ АТ КБ «ПриватБанк», та пені в сумі 240 030,00 грн за несвоєчасне повернення безпідставно списаних коштів.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідач безпідставно відмовився повертати позивачеві протиправно списані кошти з розрахункового рахунку останнього. Позивач в позовній заяві посилається на приписи Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та пункти 8, 9 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05.11.2014 №705 (далі - Положення №705) та вказував на те, що відповідачем не виконано вимог Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» щодо зупинення операцій по протиправному списанню коштів з рахунку позивача, внаслідок чого позивач вважав, що йому завдано майнової шкоди на суму списаних коштів відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Крім того, посилаючись на Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та Інструкцію про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затверджену постановою Правління НБУ від 21.01.2004 №22 (далі - Інструкція №22), позивач вказував, що банк має сплатити пеню за неповернення безпідставно списаних коштів.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 09.01.2020 матеріали справи № 922/4091/19 за позовом Приватного сільськогосподарського підприємства «Фацелія» до АТ КБ «ПриватБанк» в особі Філії «Харківське Головне Регіональне Управління» про стягнення 1 510 030, 00 грн передано за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.10.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.01.2021 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду від 25.05.2021 постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.01.2021 та рішення Господарського суду міста Києва від 08.10.2020 у справі № 922/4091/19 скасовано. Справу № 922/4091/19 передано до Господарського суду міста Києва на новий розгляд.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.09.2021 у позові ПСП «Фацелія» до АТ КБ «ПриватБанк» в особі філії «Харківське головне регіональне управління» АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення 1 510 030,00 грн відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що переказ грошових коштів з банківського рахунку позивача відбувся на підставі платіжних документів, які оформлені відповідно до вимог законодавства та містять усі формально необхідні реквізити для здійснення банківською установою відповідних платежів.

Також судом встановлено, що в діях відповідача відсутній факт порушення встановлених договором або Законом зобов`язань, а тому відсутні правові та фактичні підстави для покладення на нього обов`язку з відшкодування втрачених позивачем грошових коштів. Разом з тим, відсутність юридичного обов`язку з відшкодування грошових коштів зумовлює неможливість стягнення пені.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ПСП «Фацелія» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2021 та постановити нове рішення, яким стягнути з відповідача грошові кошти в сумі:

- 1 270 000,00 грн, що були безпідставно списані з поточного рахунку позивача № НОМЕР_1 відкритого в АТ КБ «ПриватБанк»;

- пеню в розмірі 240 030,00 грн за несвоєчасне повернення безпідставно списаних коштів.

Також скаржник просить стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що судом першої інстанції зроблено хибні та суперечливі висновки, не повно з`ясовано всі обставини справи, застосовано норми матеріального права, які не підлягали застосуванню до вказаних правовідносин та не враховано позиції Верховного Суду висловлені в постанові від 25.05.2021 в даній справі, зокрема, щодо дослідження листа АТ КБ «ПриватБанк» № 20.1.0.0.0/7-181210/760 від 08.01.2019.

Також скаржник вказує, що судом першої інстанції не було враховано, що для отримання доступу до системи «Клієнт-Банк» та генерації платіжних доручень клієнт має отримати на мобільний телефон Пін код, який надсилається відповідачем. Як зазначає позивач, такий код останнім не отримано. Доказів надходження директору підприємства цифрового одноразового паролю для здійснення доступу до системи «Клієнт-Банк» відповідачем не надано.

Крім того, в апеляційній скарзі скаржник зазначає про неврахування судом першої інстанції змісту умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», а також тієї обставини, що факт безпідставного (несанкціонованого) списання грошових коштів не заперечується відповідачем по справі та доведений сукупними доказами; місцевим господарським судом не застосовано до спірних правовідносин положення ст. 1073 ЦК України, п. 37.2 ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», п.п. 8, 9 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України № 705 від 05.11.2014 та практику застосування вказаних норм, яка наведена у постанові Верховного суду України від 13.05.2015 року у справі № 6-71цс15, а також в постанові Верховного суду від 25.05.2021 в даній справі, зокрема, не досліджено письмову заяву відповідача від 08.01.2019 № 20.1.0.0.0/7 - 18210/760 в якості доказу безпідставного списання грошових коштів.

Скаржник також вказує на те, що суд першої інстанції не звернув уваги і на ту обставину, що в день списання коштів позивач не користувався системою «Клієнт - банк» АТ КБ «ПриватБанк» та взагалі до неї не заходив; в період несанкціонованого списання коштів комп`ютер за яким звичайно працює бухгалтер підприємства був вимкнений з електричної мережі; доказами наявним в справі не доведено вплив шкідливого комп`ютерного забезпечення на банківську систему відповідача, а також того що інформація за допомогою якої відбувається доступ до такого рахунку вибула до третіх осіб.

Разом з тим, як зазначає апелянт, місцевим господарським судом вина позивача у несанкціонованому списанні грошових коштів не встановлена, а тому суд зробив не правильні висновки про те що банк мав виконати розпорядження клієнта та перевести грошові кошти за наявними платіжними дорученнями, через те що всі обставини списання коштів свідчать, що позивач не був ініціатором такого переказу, що визнається і самим відповідачем.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та пояснень

16.11.2021 від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, який прийнято судом апеляційної інстанції до розгляду відповідно до приписів ст. 263 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, зазначає, що посилання скаржника на не дослідження судом першої інстанції листа АТ КБ «ПриватБанк» № 20.1.0.0.0/7-181210/760 від 08.01.2019 не відповідає дійсності, оскільки представник відповідача неодноразово в судових засіданнях надавала пояснення щодо листа № 20.1.0.0.0/7-181210/760 від 08.01.2019, його змісту, порушених позивачем правил Договору банківського обслуговування, норм законодавства, в дотримання яких діяв Банк, тощо. Разом з тим, АТ КБ «ПриватБанк» наголошує на тому, що доводи позивача щодо підтвердження несанкціонованості списань листом АТ КБ «ПриватБанк» №0.0/7-181210/760 від 08.01.2019 є помилковими та суб`єктивними, адже даний лист не є доказом в розумінні процесуального закону, який безпосередньо засвідчує факт несанкціонованості списань, так як будь-яких фактичних обставин цих списань з технічної чи будь-якої іншої точки зору він не містить, а є шаблонним і вислів про несанкціонованість списань в листі наведений виключно з пояснень самого ПСП «Фацелія», який звернувся до відповідача.

Як зазначає відповідач, ним жодного разу не визнавалась та не визнається безпідставність спірних перерахувань за рахунком ПСП «Фацелія», з чим і пов`язані всі заперечення АТ КБ «ПриватБанк» у справі.

Відповідач наголошує на тому, що АТ КБ «ПриватБанк» за зверненням клієнта має можливість перевірити лише ту інформацію, яка надходить до Банку в рамках розрахункових документів та процедури їх ініціювання. Відповідач не є розпорядником або володільцем дистанційних пристроїв, з яких позивач оформлює розрахункові документи, а тому АТ КБ «ПриватБанк» фактично обмежений в можливості проведення перевірки даних пристроїв для підтвердження того, що спірні платіжні доручення надійшли не від ПСП «Фацелія». Разом з тим, ПСП «Фацелія» не надавало суду жодних доказів компрометації його фінансового номеру та/або втрати номеру та/або створення дублікату SІМ-картки тощо. Водночас, в матеріалах справи містяться докази, які свідчать про те, що спірні платіжні доручення були підписані за допомогою кваліфікованого електронного підпису (далі - КЕП), що належить директору ПСП «Фацелія» ОСОБА_1., який уповноважений на підписання розрахункових документів позивача.

Крім того, відповідач зазначає, що разом із загальними обставинами списання грошових коштів, зокрема, за рахунком в іншому Банку - АТ «Райффайзен Банк Аваль», підтверджує той факт, що саме позивачем не забезпечено схоронності своїх даних, якими скористались (за поясненнями позивача) треті особи для здійснення перерахування грошових коштів в двох банках.

Разом з тим, нездійснення всіх заходів направлених на забезпечення безпеки особистих даних з боку позивача підтверджується і висновком експертизи № 4507/9414-9420 від 14.05.2020, який долучено позивачем до справи.

Відповідач, серед іншого, також вказує, що враховуючи положення законодавства, АТ КБ «ПриватБанк» перевірено та встановлено повноту та цілісність платіжних доручень ПСП «Фацелія». Безпосередньо з платіжних доручень можливо встановити відповідність (належність) номера рахунка та коду юридичної особи платнику ПСП «Фацелія». Крім того, всі спірні платіжні доручення були підписані за допомогою КЕП ОСОБА_1., який є засновником, володільцем та генеральним директором ПСП «Фацелія», та який уповноважений на підписання розрахункових документів позивача.

Таким чином, помилковість спірних переказів та вина АТ КБ «ПриватБанк» в їх виконанні відсутня, адже відповідач діяв в дотримання Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Інструкції «Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» та умов Договору банківського обслуговування.

Як зазначає відповідач, АТ КБ «ПриватБанк» не мав жодних підстав вважати надіслані 03.12.2018 розрахункові документи ПСП «Фацелія» такими, що надіслані третьою(-іми) особами, а отже зобов`язаний був виконати відповідні доручення. Водночас, наявні в матеріалах справи докази сторін та пояснення позивача, дають підстави стверджувати про те, що позивачем в порушення ч. 2 ст. 12 Закону України «Про електронні довірчі послуги», п. З.8.2.З.2.З. Умов та правил, не забезпечено схоронності даних для доступу в особистий акаунт ПСП «Фацелія» в «Приват24 для бізнесу» та кваліфікованого електронного підпису ОСОБА_1 , які зберігалися та знаходилися в розпорядженні у позивача.

Як наслідок, вищенаведені пояснення в сукупності свідчать про відсутність підстав для застосування до АТ КБ «ПриватБанк» правових наслідків, визначених ст. 1073 ЦК України, ст. 32.3.2 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»; спірні операції за поточним рахунком ПСП «Фацелія» проведені 03.12.2018 без використання спеціальних платіжних засобів та/або їх даних, а тому вимоги Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, в тому числі п. 8, 9 р. 6, не можуть застосовуватись у даній справі та правовідносинах.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 29.10.2021 апеляційну скаргу ПСП «Фацелія» у справі № 922/4091/19 у передано на розгляд колегії суддів у складі: Ткаченко Б.О. (головуючий суддя (суддя-доповідач), судді: Гаврилюк О.М., Євсіков О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПСП «Фацелія» на рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2021 у справі № 922/4091/19 та призначено розгляд справи на 30.11.2021; витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 922/4091/19.

У судовому засіданні 30.11.2021 у розгляду справи № 922/4091/19 оголошено перерву до 14.12.2021

У судовому засіданні 14.12.2021 проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання

У судове засідання 14.12.2021 з`явилися представники позивача та відповідача.

Представник позивача підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив в її задоволенні відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивачем 07.09.2018 відкрито у відповідача на підставі анкети-заяви клієнта юридичної особи-резидента про приєднання до умов і правил надання банківських послуг поточний рахунок № НОМЕР_1 .

В матеріалах справи наявна анкета-заява клієнта юридичної особи-резидента про приєднання до умов і правил надання банківських послуг, подану ПСП «Фацелія» до АТ КБ «ПриватБанк», з проханням відкрити, в тому числі, поточний рахунок № НОМЕР_1 . Особою з правом фінансового підпису вказано ОСОБА_1 (генеральний директор), який має право розпоряджатись рахунками. Кінцевий бенефіціарний власник - ОСОБА_1 . Структура засновників/учасників/акціонерів: 100% - ОСОБА_1 . Уповноважені особи - відсутні. Обороти, які плануються /очікуються в першому кварталі після відкриття рахунку - 500000,00 грн. Фінансові операції з готівкою, які плануються/очікуються в першому кварталі після відкриття рахунку: сума списань - 450000,00 грн, сума зарахувань - 550000,00 грн. Основні контрагенти відсутні. Характеристики джерел надходження коштів - господарська діяльність, фінансова допомога. Мета встановлення ділових відносин з банком (якими послугами плануєте користуватись): депозити, кредитування, розрахунково-касове обслуговування, система "клієнт-банк", документарні операції, зарплатні проекти. Послуги банку, що планується використовувати, і відповідальні особи - рахунок та розрахунки з партнерами в національній валюті, ОСОБА_1

ОСОБА_1 цією анкетою-заявою, відповідно до статті 634 ЦК України, у повному обсязі приєднується до Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», які розміщені на офіційному сайті банку в мережі інтернет за адресою: privatbank.ua, та які разом з пам`яткою клієнта і тарифами становлять договір банківського обслуговування. Також вказана особа підтвердила, що в разі використання ним електронного підпису або іншого аналогу власноручного підпису для підписання цієї анкети-заяви, такий підпис прирівнюється до його власноручного підпису. Анкету-заяву складено та підписано клієнтом та банком 05.09.2018.

Згідно з довідкою про відкриття рахунку, виданої відповідачем 07.09.2018 №180907SU14381002 клієнту ПСП «Фацелія» відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 у валюті - українська гривня, дата відкриття 06.09.2018.

03.12.2018 на рахунок ПСП «Фацелія» № НОМЕР_2 , відкритий у ПрАТ «Райффайзен Банк Аваль», були зараховані кошти у сумі 1250000,00 грн та в той же день зазначені кошти були перераховані на рахунок позивача № НОМЕР_1 у АТ КБ «ПриватБанк». Після виконання переказу на рахунку позивача № НОМЕР_1 у АТ КБ «ПриватБанк» обліковувалось 1270000,00 грн.

03.12.2018 кошти у сумі 1270000,00 грн о 12:26 та о 16:29 були перераховані на рахунки третіх осіб, що підтверджується наступними платіжними дорученнями: №97 від 03.12.2018 на суму 132765,00 грн, отримувач: ТОВ «Протекпро», банк одержувача ПАТ «ПУМБ», призначення платежу: оплата за товари нгч згідно з договором №13/436 від 03.12.2018; №100 від 03.12.2018 на суму 114494,00 грн, отримувач: ТОВ «Протекпро», банк одержувача ПАТ "ПУМБ", призначення платежу: оплата за товари нгч згідно з договором №28/436 від 03.12.2018; №96 від 03.12.2018 на суму 131981,00 грн, отримувач: ТОВ «Молікс», банк одержувача ПАТ «ПУМБ», призначення платежу: оплата за товари згідно з накладною №025-7/48 від 03.12.2018; №98 від 03.12.2018 на суму 97368,00 грн, отримувач: ТОВ «Протекпро», банк одержувача ПАТ «ПУМБ», призначення платежу: оплата за товари нгч згідно з договором №15/436 від 03.12.2018; №95 від 03.12.2018 на суму 127376,00 грн, отримувач: ТОВ «Молікс», банк одержувача ПАТ «ПУМБ», призначення платежу: оплата за товар згідно з накладною №024-7/48 від 03.12.2018; №94 від 03.12.2018 на суму 140643,00 грн, отримувач: ТОВ «Молікс», банк одержувача ПАТ «ПУМБ», призначення платежу: оплата за товар згідно з накладною №023-7/48 від 03.12.2018; №91 від 03.12.2018 на суму 138547,00 грн, отримувач: ТОВ «Гарвісмін», банк одержувача ПАТ «ПУМБ», призначення платежу: оплата за товар згідно з договором №253/12 від 03.12.2018; №93 від 03.12.2018 на суму 134864,00 грн, отримувач: ТОВ «Гарвісмін», банк одержувача ПАТ «ПУМБ», призначення платежу: оплата за товар згідно з договором №255/12 від 03.12.2018; №99 від 03.12.2018 на суму 125373,00 грн, отримувач: ТОВ «Протекпро», банк одержувача ПАТ «ПУМБ», призначення платежу: оплата за товари нгч згідно з договором №23/436 від 03.12.2018; №92 від 03.12.2018 на суму 126589,00 грн, отримувач: ТОВ «Гарвісмін», банк одержувача ПАТ «ПУМБ», призначення платежу: оплата за товар згідно з договором №254/12 від 03.12.2018.

10.12.2018 позивач звернувся до відповідача з заявою щодо несанкціонованого списання грошових коштів з розрахункового рахунку, відкритого в АТ КБ «ПриватБанк». В заяві було повідомлено банк про несанкціоноване переведення коштів позивача на рахунки невідомих третіх осіб, а саме те, що 03.12.2018 бухгалтер Шляпкіна Н.Г. на своєму робочому комп`ютері з метою проведення необхідних господарських операцій зайшла до системи «Клієнт-Банк» у АТ «Райффайзен Банк Аваль», в якому відкрито один із рахунків ПСП «Фацелія» № НОМЕР_2 . В 10:24 нею була роздрукована банківська виписка з рахунку і продовжена подальша робота. Приблизно о 11:40 екран комп`ютера погас, однак, при цьому з`явився напис, про те, що комп`ютер перезавантажується і його не треба вимикати. В подальшому через незначний проміжок часу Шляпкіна Н.Г. вимкнула комп`ютер із мережі через те, що він так і не перезавантажився. В цей же день в вечірній час Шляпкіна Н.Г. зробила спробу включити комп`ютер, це їй вдалось, однак працювати на комп`ютері вона не змогла, оскільки, комп`ютер був заражений вірусом - робочий стіл став чорний, і зникли деякі програми.

04.12.2018 майстер підтвердив, що комп`ютер заражений вірусом, бухгалтер не змогла зайти до системи «Клієнт-Банк» у ПрАТ «Райффайзен Банк Аваль», вибилась помилка, оскільки програма вже відкрита.

05.12.2018 бухгалтер з допомогою оператора ПрАТ «Райффайзен Банк Аваль» встановила іншу програму «Клієнт-Банк» та створила новий ключ. Після входу в програму «Клієнт-банк» 06.12.2018 було виявлено перерахування коштів у сумі 1250000,00 грн з рахунку позивача у ПрАТ «Райффайзен Банк Аваль» на рахунок позивача у АТ КБ «ПриватБанк» як перерозподіл власних коштів, а в подальшому 8 платіжними дорученнями кошти були перераховані на рахунку третіх осіб, з якими у позивача відсутні будь-які правовідносини.

Позивач звернувся до правоохоронних органів, дані про вчинений злочин були внесенні до Єдиного реєстру судових розслідувань: 11.12.2018 за №000537 та 13.12.2018 за №0000541 щодо крадіжки грошових коштів ПСП «Фацелія» 03.12.2018 у сумі 1270000,00 грн, шляхом переведення грошових коштів з рахунку підприємства у АТ КБ «ПриватБанк» на невідомі фірми.

08.01.2019 відповідач надав позивачеві відповідь №20.1.0.0.0/7-181210/760, в якій зазначив, що в результаті проведеного розслідування встановлено, що факт несанкціонованого зняття коштів з рахунку знайшов своє підтвердження. Проте, аналіз обставин, які сприяли використанню коштів третіми особами, показав, що клієнтом були порушені умови і правила надання банківських послуг, а саме, використання системи дистанційного банківського обслуговування «Приват24» та правил дистанційного управління рахунком, в зв`язку з чим кошти не можуть бути повернуті банком.

Позивач, звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» в особі Філії «Харківське ГРУ» АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення 1 510 030, 00 грн., що були безпідставно списані з поточного рахунку позивача, відкритого в Харківському ГРУ АТ КБ «ПриватБанк», та пені в сумі 240 030,00 грн за несвоєчасне повернення безпідставно списаних коштів.

Відповідач, в свою чергу, заперечуючи проти задоволення позовних вимог вказує про відсутність вини банку у несанкціонованому списанні коштів.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно із статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Частиною першою статті 1068 ЦК України встановлено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Згідно зі статтею 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пункту 32.3.2 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та перекази коштів в Україні» у разі помилкового переказу з рахунка неналежного платника, що стався з вини банку, цей банк зобов`язаний переказати відповідну за рахунок власних коштів суму переказу на рахунок неналежного платника, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня помилкового переказу до дня повернення суми переказу на рахунок неналежного платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором.

Пунктами 1.24 та 1.32 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та перекази коштів в Україні» визначено, що помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі; неналежний платник - особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів.

Відповідно до пункту 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та перекази коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника, з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Пунктами 8, 9 розділу VI Положення №705 встановлено, що емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Як зазначає позивач, 03.12.2018 в період часу з 11 години 48 хвилин по 11 годину 50 хвилин з поточного рахунку позивача № НОМЕР_2 в АТ «Райффайзен Банк Аваль» було перераховано на його поточний рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у відповідача, 1 250 000 гривень. Загальна сума грошових коштів на рахунку № НОМЕР_1 склала 1 270 000,00 грн.

В подальшому грошові кошти з поточного рахунку, відкритого у відповідача, було перераховано на банківські рахунки трьох товариств, відкриті в іншій банківській установі: 140 643,00 грн о 12 годині 26 хвилині, залишок - о 16 годині 29 хвилині.

Місцевим господарським судом встановлено, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, що наведена у заявах хронологія подій фактично збігається з часом перерахування грошових коштів з поточного рахунку в АТ «Райффайзен Банк Аваль» та у подальшому - з поточного рахунку, відкритого у відповідача, а направлені відповідачу та правоохоронному органу заяви не містять жодного посилання про роботу бухгалтера (на час ураження комп`ютера вірусною програмою) з програмним забезпеченням саме відповідача у справі. Натомість, ці заяви прямо посилаються на факт роботи бухгалтера до втрати контролю комп`ютера з програмним комплексом банк-клієнт АТ «Райффайзен Банк Аваль».

Крім того, як встановлено судом першої інстанції, першою платіжною операцією, що відбулась поза волею посадової особи позивача, було списання грошових коштів з поточного рахунку в АТ «Райффайзен Банк Аваль» (об 11 годині між 48 та 50 хвилинами, що відповідає початку вимкнення екрану та появи напису про перезавантаження комп`ютера - 11 година 40 хвилина).

Разом з тим, колегія суддів, вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду, що додані до позовної заяви платіжні доручення №91 від 03.12.2018 на суму 138 547,00 грн., №92 від 03.12.2018 на суму 126 589,00 грн., №93 від 03.12.2018 на суму 134 864,00 грн., №94 від 03.12.2018 на суму 140 643,00 грн., №95 від 03.12.2018 на суму 127 376,00 грн., №96 від 03.12.2018 на суму 131 981,00 грн., №97 від 03.12.2018 на суму 132 765,00 грн., №98 від 03.12.2018 на суму 97 368,00 грн., №99 від 03.12.2018 на суму 125 373,00 грн. та №100 від 03.12.2018 на суму 114 494,00 грн. оформлені відповідно до вимог законодавства та містять усі формально необхідні реквізити для здійснення банківською установою відповідних платежів, а відтак самим позивачем поза розумним сумнівом доведено суду факт ініціювання грошових переказів шляхом генерації належних електронних платіжних документів на комп`ютерному обладнанні позивача (можливо і з використанням наразі невстановленими зловмисниками функції віддаленого доступу після ураження вірусним програмним забезпеченням).

Частиною 3 статті 1066 Цивільного кодексу України встановлено, що банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Враховуючи вищевикладене, відповідач не мав правової можливості не виконувати електронні платіжні документи, що були створені у програмному комплексі банк-клієнт з використанням комп`ютера позивача, мали усі необхідні реквізити та скріплювались цифровим електронним підписом.

Більше того, за позитивно-правовими приписами частин першої та третьої статті 1066 Цивільного кодексу України відповідач був прямо зобов`язаною особою виконати платіжні доручення (у даному випадку - електронної форми), що надійшли від позивача у встановлені статтею 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» строки.

Правовою підставою компенсації втрачених грошових коштів за рахунок відповідача позивачем визначено статтю 1073 Цивільного кодексу України: у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Як вірно зазначено господарським судом першої інстанції, для застосування до даних правовідносин наведеної правової норми має бути доведеним факт безпідставності списання коштів з рахунку та (або) факт порушення розпорядження клієнта.

Відповідно до частини першої статті 1071 Цивільного кодексу України «Підстави списання грошових коштів з рахунка» банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.

Пунктом 1.30 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначено, що платіжне доручення - розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.

Місцевим господарським судом встановлено, що 03.12.2018 відповідачем у встановлений договором спосіб було отримано платіжні доручення №91 - №100 електронної форми, які було оформлено відповідно до вимог законодавства та які містили усі формально необхідні реквізити для здійснення банківською установою відповідних платежів.

Тобто, списання відповідачем грошових коштів з рахунку позивача було здійснено на відповідно визначеній Законом підставі, що унеможливлює твердження про безпідставність списання.

Крім того, грошові кошти було перераховано відповідачем за визначеними платіжними дорученнями реквізитами, що унеможливлює твердження про порушення банківською установою розпорядження клієнта.

Виходячи з наведеного, місцевим господарським судом, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, встановлено відсутність фактичних підстав для застосування до даних правовідносин правового регулювання статті 1073 Цивільного кодексу України.

Судова колегія звертає увагу, що судом першої інстанції правомірно відхилено посилання представника позивача на висновок експерта №4507/9414-9420 від 14.05.2020 як на доказ відсутності шкідливих програм на комп`ютері бухгалтера Шляпкіної Н.Г. та відсутність їх впливу на операційну систему, огляду на те, що наведені представником позивача висновки про відсутність впливу на комп`ютер бухгалтера шкідливих програм прямо протирічить висновкам експертного дослідження та письмовим поясненням самого бухгалтера.

Місцевим господарським судом також правомірно відхилено доводи позивача в частині застосування до даних відносин правового регулювання Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», оскільки цей законодавчий акт застосовується до правовідносин щодо боротьби з легалізацією коштів, отриманих злочинним шляхом, та не застосовується до господарсько-правових відносин сторін цієї справи.

Судом апеляційної інстанції відхиляються посилання скаржника щодо не дослідження судом першої інстанції листа №20.1.0.0.0/7-181210/760 від 08.01.2019 як доказу безпідставного списання грошових коштів про що вказував Верховний Суд у постанові від 25.05.2021 у даній справі з огляду на наступне.

Так, п. 5.10 постанови Верховного Суду від 25.05.2021 у даній справі судом зазначено, що суди попередніх інстанцій під час вирішення спору встановили факт неналежного переказу грошових коштів з рахунку позивача, тоді як обставини наявності/відсутності вини останнього у сприянні втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, залишились без належної правової оцінки. Так, суди не дослідили зміст листа №20.1.0.0.0/7-181210/760 від 08.01.2019.

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що на виконання приписів ч. 1 ст. 316 ГПК України, відповідно до якої вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи, місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення були враховані вказівки, що наведені в пунктах 5.9 та 5.10 постанови Верховного Суду від 25.05.2021 у даній справі та встановлено наступне.

Відповідно до пункту 1.14 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» електронним платіжним засобом є платіжний інструмент, який надає його держателю можливість за допомогою платіжного пристрою отримати інформацію про належні держателю кошти та ініціювати їх переказ.

Зокрема, відповідно до пункту 1.27 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» віднесено до електронних платіжних засобів платіжні картки - електронні платіжні засоби у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Пунктом 1.19-3 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» до електронних платіжних засобів також віднесено і мобільні платіжні інструменти, які реалізовані в апаратно-програмному середовищі мобільного телефону або іншого бездротового пристрою користувача.

Відповідно до пункту 1.12 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» емісією електронних платіжних засобів є проведення операцій з випуску електронних платіжних засобів певної платіжної системи.

У даному випадку правовідносини сторін у справі не передбачали емісію (випуск) відповідачем платіжних карток або інших визначених законодавством видів електронних платіжних засобів для використання їх позивачем за допомогою платіжних пристроїв (банківський автомат, платіжний термінал, програмно-технічний комплекс самообслуговування тощо).

Правовідносини сторін обмежені умовами договору про розрахунково-касове обслуговування поточного рахунку юридичної особи, у тому числі за допомогою програмно-технічного комплексу дистанційного обслуговування рахунку, який не передбачає емісії електронних платіжних засобів.

Відповідно, до відносин сторін у справі не можуть застосовуватись норми пунктів 8, 9 розділу VI Положення №705, оскільки вони регулюють взаємовідносини емітента та користувача електронного платіжного засобу (пластикова картка, мобільний додаток тощо). У даному випадку відповідач не є емітентом, а позивач не є користувачем електронних платіжних засобів для використання їх за допомогою платіжних пристроїв. За таких обставин встановлення обставини наявності або відсутності вини відповідача у сприянні втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції є неможливим, оскільки ПІН-код (Personal Identification Number) не використовується у програмно технічних комплексах Банк-клієнт.

Натомість, з позовної заяви та доданих до неї документів прямо вбачається, що платіжні перекази було ініційовано з комп`ютера позивача з використанням його електронних підписів, у тому числі і при списанні грошових коштів перш за все з поточного рахунку в АТ «Райффайзен Банк Аваль» (не є учасником даного судового розгляду) та у подальшому - з відкритого у відповідача рахунку.

Враховуючи наведене, місцевим судом правомірно відхилено доводи позову в частині застосування до даних правовідносин правового регулювання пунктів 8, 9 розділу VI Положення №705.

Наявність вини посадових осіб позивача у можливому доступі сторонніх осіб до програмно-технічних засобів двох банківських установ, встановлених на комп`ютері бухгалтера позивача, не має істотного значення для вирішення даного спору по суті, оскільки має значення сам факт генерації платіжних документів електронної форми двох різних банківських установ на комп`ютері позивача.

Посилання скаржника на не врахування судом першої інстанції правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 у справі №6-71цс15, колегіє суддів відхиляються з огляду на наступне.

Так, в постанові Верховного суду від 25.05.2021 у даній справі зазначено про те, що у разі встановлення факту неналежного переказу грошових коштів з банківського рахунку банк зобов`язаний повернути клієнту відповідну суму, тоді як виключення із вказаного правила можливе лише за умови встановлення обставин, які підтверджують, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Подібна правова позиція щодо застосування статті 1073 ЦК України, пункту 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та перекази коштів в Україні» та пунктів 6.7, 6.8 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30.04.2010 №223 (далі - Положення №233) була викладена у постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 у справі №6-71цс15.

Враховуючи, що судом першої інстанції при новому розгляді не встановлено факт належного користування позивачем КЕП, відсутня необхідність врахування вищезазначених висновків викладених у постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 у справі №6-71цс15 при вирішенні даного спору.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними у залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити у суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції у вказаній справі.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

У відповідності з пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, оскаржуване рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2021 у справі № 922/4091/19 за наведених скаржником доводів апеляційної скарги.

Розподіл судових витрат

Згідно із статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 76-79, 86, 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства «Фацелія» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2021 у справі № 922/4091/19 - залишити без змін.

2. Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на Приватне сільськогосподарське підприємство «Фацелія».

3. Матеріали справи № 922/4091/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, визначені статтями 287 та 288 Господарського процесуального кодексу України.

В зв`язку з перебування судді Ткаченка Б.О. у відпустці, повна постанова складена та підписана 13.01.2022.

Головуючий суддя Б.О. Ткаченко

Судді О.О. Євсіков

О.М. Гаврилюк