ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.12.2021 року м.Дніпро Справа № 908/1056/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Дарміна М.О. (доповідач)

суддів: Антоніка С.Г., Березкіної О.В.

при секретарі судового засідання Зелецькому Р.Р.

Представники сторін:

Представник позивача в судове засідання не з`явився, представник відповідача не прибув до Господарського суду Запорізької області для участі у розгляді апеляційної скарги в режимі відеоконференції, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Кабельно-провідникова продукція Азовкабель на рішення Господарського суду Запорізької області від 16.07.2021р., (повний текст судового рішення складено 02.08.2021, суддя Азізбекян Т.А.) у справі № 908/1056/21

за позовом Приватного акціонерного товариства Азовкабель (711100, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Промислова, буд. 2-і, ідентифікаційний код 31600918)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Кабельно-провідникова продукція Азовкабель (71122, Запорізька область, м. Бердянськ, Військове містечко, буд. 14 кв. 27, ідентифікаційний код 41784404)

про визнання правочину недійсним

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції:

Приватне акціонерне товариство Азовкабель звернулось до Господарського суду Запорізької області з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю Кабельно-провідникова продукція Азовкабель про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу (номер невідомий) від 21.02.2020, за яким позивачем на користь відповідача було продано транспортний засіб марки Renaut модель: Каngo, 2007 року випуску, білого кольору, номер кузову: НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер на час продажу: НОМЕР_2 (поточний: НОМЕР_3 ).

Позовні вимоги ґрунтуються на твердженнях позивача, що договір купівлі-продажу транспортного засобу від 21.02.2020 укладений всупереч інтересам ПрАТ «Азовкабель» та був одним з переліку дій, направлених на реалізацію змови керівників сторін щодо позбавлення позивача активів та зменшення його доходів, з порушенням ч. 3 ст. 203 ЦК України, з порушенням вимог ч. 3 ст. 92 ЦК України, із зловживанням власними повноваженнями, при цьому усвідомлюючи, що оскаржуваний правочин за наслідками не відповідає дійсним інтересам та волевиявленню позивача, як юридичної особи, та призведе до спричинення йому шкоди, що є підставою для визнання його недійсним у відповідності до ч. 1 ст.215 ЦК України.

На думку позивача, договір купівлі продажу транспортного засобу від 21.02.2020 був укладений внаслідок зловмисної домовленості генерального директора ПрАТ Азовкабель ОСОБА_1 з директором ТОВ КПП Азовкабель Гончар І.М. і був направлений на неправомірне позбавлення позивача активу.

Продаж за оскаржуваним договором був здійсненим не за ринковою ціною, оцінка транспортного засобу не відбувалась, за основу продажної ціни було взято балансову вартість майна, причому незважаючи на нездійснення відповідачем оплати, позивач здійснює на його користь виплати орендної плати, що явно суперечить господарсько - економічним інтересам позивача.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 16.07.2021 у справі № 908/1056/21 позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу (номер невідомий) від 21.02.2020, за яким Приватним акціонерним товариством Азовкабель, ідентифікаційний код юридичної особи 31600918 (71100, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Промислова, буд. 2-І) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Кабельно-провідникова продукція Азовкабель, ідентифікаційний код юридичної особи 41784404 (71122, Запорізька область, м. Бердянськ, Військове містечко, буд. 14 кв. 27) продано транспортний засіб марки Renaut модель: Каngo, 2007 року випуску, білого кольору, номер кузову: НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер на час продажу: НОМЕР_2 (поточний: НОМЕР_3 ). Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Кабельно-провідникова продукція Азовкабель, ідентифікаційний код юридичної особи 41784404 на користь Приватного акціонерного товариства Азовкабель, ідентифікаційний код юридичної особи 31600918 - 2270 грн. 00 коп. судового збору.

Приймаючи рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що Представником відповідача не надано належних доказів здійснення ним оплати за договором купівлі-продажу транспортного засобу від 21.02.2020 у розмірі 176600,00 грн.

Крім того, відповідно до п. 8.45 Статуту ПрАТ Азовкабель до компетенції наглядової ради належить вирішення питання щодо прийняття рішення про обрання оцінювача майна товариства та затвердження умов договору, що укладатиметься з ним, встановлення розміру оплати його послуг.

Під час укладання оскаржуваного договору наглядова рада ПрАТ Азовкабель, в порушення п. 8.45 Статуту, будь-яких рішень щодо оцінки транспортного засобу не приймала, оскільки оцінка не проводилась, про що також неодноразово у судових засіданнях зазначав представник позивача.

Тобто, дії колишнього директора ПрАТ Азовкабель ОСОБА_1 свідчать про виведення активів підприємства перед звільненням з посади, що призвели до порушення майнових інтересів юридичної особи, та суперечили волі довірителя.

Для ПрАТ Азовкабель настали негативні наслідки у вигляді втрати права власності на спірний автомобіль, відсутності отримання навіть тих коштів, які були зазначені у оспорюваному правочині та понесення додаткових витрат у вигляді орендних платежів.

Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи апеляційної скарги:

Не погодившись з вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю Кабельно-провідникова продукція Азовкабель подало апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції. та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити повністю.

Узагальнення доводів апеляційної скарги:

Апеляційна скарга обгрунтована наступним:

- суд першої інстанції застосував одночасно обидві підстави для визнання правочину недійсним - і визначену ст.232, і визначену ст.241 ЦК України, чим неправильно застосував ці норми матеріального права, та фактично не визначився з характером спірних правовідносин.

- в матеріалах справи не міститься жодного доказу, який би свідчив про наявність умисного зговору між керівником позивача, який вчиняв від імені позивача правочин, та відповідачем, з метою отримання власної або обопільної вигоди.

- поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що оспорюваний позивачем правочин є оплатним та передбачає отримання позивачем грошових коштів за товар, який продається. Тобто, внаслідок вчинення правочину позивач наділявся не лише обов`язком передати товар, а й правом отримати за нього грошові кошти в розмірі ціни товару, тобто наслідки правочину не можна вважати для позивача негативними.

- в рішенні суду першої інстанції немає посилань на норму закону, яка б в даному випадку визначала обов`язковість проведення оцінки. Закон України «Про акціонерні товариства» не містить положень про необхідність проведення оцінки акціонерним товариством вартості транспортного засобу перед його відчуженням.

- доводи суду першої інстанції про необхідність розробки економічного обґрунтування перед укладенням договору, є такими, що не мають під собою жодного законодавчого підґрунтя, адже Закон України «Про акціонерні товариства» не передбачає взагалі такого поняття, як економічне обґрунтування правочину, а тим паче - не передбачає необхідності розробки такого економічного обґрунтування перед вчиненням акціонерним товариством правочину.

- посилання суду на наявність у відповідача невиконаних зобов`язань з оплати транспортного засобу - не відповідає дійсності. Водночас, нові докази, що додаються, мають допоміжне значення для встановлення обставин справи, адже ті обставини, що мають місце після укладення правочину, не можуть слугувати підставою для визнання правочину недійсним.

- в основу висновку суду першої інстанції про нібито наявність зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною, було покладено факт укладення сторонами договору № 1 ТЗ найму транспортних засобів від 21.02.2020. Таким чином, суд першої інстанції вдався до надання правової оцінки правочину, який в даній справі взагалі не оспорювався.

- доводи про нібито занижену ціну продажу транспортного засобу є лише припущенням самого позивача, а суд першої інстанції фактично погодився з бездоказовим припущенням позивача, незважаючи на те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

- генеральний директор позивача Забіяка М.О., укладаючи від імені позивача оспорюваний правочин, не перевищував своїх повноважень, а укладення цього договору не потребувало надання згоди на це загальних зборів чи наглядової ради позивача.

Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі:

Приватне акціонерне товариство Азовкабель у поясненнях на апеляційну скаргу, вказує, що:

- є помилковими посилання Апелянта на необхідність встановлення судом першої інстанції вигоди для керівника Заявника (керівників Заявників) від спірного правочину. як необхідного ознаку правочину. вчиненого за зловмисною домовленістю. Така думка прямо суперечить правовим висновкам Верховного Суду в постанові від 07.08.2019 р. по справі № 753/7290/17 на яку посилається Апелянт.

- заявник наголошує, що разом із апеляційною скаргою Апелянтом подано нові докази, які було сфальсифіковано вже після прийняття Оскаржуваної о рішення та надано для введення апеляційного суду в оману щодо дійсних обставин цієї справи.

- конфліктна ситуація між Заявником та Забіякою М.О. повністю виключала будь-яку можливість отримання останнім будь-яких документів від Заявника. Заявник наполягає, що ніяких документів ОСОБА_1 після 31.03.21 року від Заявника не тримував та не мав до них доступу.

- Можливість дійсного існування таких документів спростовується тим. що Апелянт дізнався би про них ще на стадії розгляду цій справи в першій інстанції та як мінімум заявив би про їх існування та неможливість їх отримання. Але при цьому причина, за якої Апелянт так не зробив, а також спосіб отримання Апелянтом цих доказів саме на стадії апеляції є невизначеними, та суперечать версії, що викладені ним в апеляційній скарзі.

Заявник не має жодного сумніву щодо штучного створений всіх нових доказів, доданих Апелянтом.

- на думку Заявника своїми вигадками щодо походження нових доказів та ними самими Апелянт фактично додатково підтвердив доводи Заявника щодо наявності зловмисної згодою між Апелянтом та представником Заявника, на той час генеральним директором Забіякою М.О.. щодо позбавлення Заявника усього парку автотранспортних засобів, в тому числі - шляхом укладення спірного правочину.

Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді:

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 06.09.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Кабельно-провідникова продукція Азовкабель на рішення Господарського суду Запорізької області від 16.07.2021р. у справі № 908/1056/21. Розгляд справи призначено у судовому засіданні на 18.10.2021 о 12:20 годин.

18.10.2021 судове засідання не відбулося через перебування судді-члена колегії Березкіної О.в. у відпустці.

Суддя Березкіна О.В. вийшла на роботу, у зв`язку із чим, колегія суддів вважає за необхідне призначити нову дату судового засідання.

20.10.2021 від представника відповідача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, з забезпеченням її проведення у Господарському суді Запорізької області.

Ухвалою суду від 21.10.2021 Розгляд справи призначено у судовому засіданні на 01.12.2021 о 12:20 годин, вирішено справу проводити у режимі відеоконференції з Господарським судом Запорізької області.

01.12.2021 о 12:20 судове засідання не відбулося, через перебування головуючого судді Дарміна М.О. у відпустці з 24.11.2021 до 17.12.2021.

Ухвалою суду від 18.11.2021 розгляд справи призначено у судовому засіданні на 23.12.2021 о 10:15 годин. Судове засідання вирішено провести у режимі відеоконференції з Господарським судом Запорізької області.

Представники позивача та відповідача у судове засідання не з`явилися. Про дату час і місце розгляду справи позивач був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №503. З адреси відповідача до Центрального апеляційного господарського суду повернулося рекомендоване повідомленням №490 з поміткою адресат відсутній за вказаною адресою.

Відповідно до даних безкоштовного запиту з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань адресою місцезнаходження Товариства з обмеженою відповідальністю Кабельно-провідникова продукція Азовкабель є: 71122, Запорізька область, м. Бердянськ, Військове містечко, буд. 14 кв. 27, ідентифікаційний код 41784404.

Також вказана адреса була зазначена представником ТОВ Кабельно-провідникова продукція Азовкабель у клопотанні про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (т.2 а.с. 1), на яке представник не з`явився.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні у справі Пономарьов проти України, no. 3236/03, від 03.04.2008, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Таким чином, не лише на суд покладається обов`язок належного повідомлення сторін про час та місце судового засідання, але й сторони повинні вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Крім того, згідно з Порядком ведення державного реєстру судових рішень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.2006р. за № 740, кожна фізична або юридична особа має загальний доступ до судових рішень, внесених до Реєстру. Відкритий доступ користувачів до електронних копій судових рішень здійснюється цілодобово та безоплатно через офіційний веб-портал ДСА.

Таким чином, представники сторін мають можливість ознайомитись з текстами процесуальних документів по вказаній справі в державному реєстрі судових рішень.

Беручи до уваги, що неявка представників позивача та відповідача не перешкоджає перегляду справи по суті, матеріали справи є достатніми для її розгляду у судовому засіданні, справа переглядалася без участі представників сторін за наявними у справі матеріалами.

23.12.2021 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови Центрального апеляційного господарського суду.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, підтверджено матеріалами справи і не оспорюється сторонами спору:

23.03.2015 між Приватним акціонерним товариством Азовкабель (Товариство) та ОСОБА_1 (Керівник) підписано Контракт.

01.03.2021 на підставі рішення Наглядової ради Приватного акціонерного товариства Азовкабель, оформленого протокол № 13 вирішено у відповідності до положень п. 8.45, п. 8.61, п. 8.70 Статуту Товариства припинити повноваження генерального директора Приватного акціонерного товариства Азовкабель Забіяки Максима Олександровича з 01.03.2021.

Відповідно до Акту від 02.03.2021 № 1 ОСОБА_1 відмовився від ознайомлення із змістом протоколу засідання Наглядової ради № 13 від 01.03.2021.

Листом від 02.03.2021 вих. № 271 позивачем на адресу ОСОБА_1 направлено копію протоколу № 13 засідання наглядової ради від 01.03.2021 та повідомлено про те, що у зв`язку з відсутністю ОСОБА_1 на робочому місці 02.03.2021 про негайну явку до відділу кадрів ПрАТ Азовкабель для розірвання трудових відносин та отримання трудової книжки.

Відповідно до положень п. 8.45, п. 8.61, п. 8.70 Статуту Товариства обрано генеральним директором Приватного акціонерного товариства Азовкабель призначено ОСОБА_2 , який приступив до виконання своїх обов`язків з 02.03.2021.

В матеріалах справи міститься службова записка ревізора ПрАТ «Азовкабель» ОСОБА_3 , якою повідомлено Голові Наглядової ради про неодноразові факти порушення економічних інтересів ПрАТ «Азовкабель» з використанням ТОВ «Кабельно-провідникова продукція Азовкабель», які вчинялись генеральним директором за співучастю колишнього фінансового директора позивача гр. ОСОБА_4 . Так, зокрема повідомлено, що 21 та 27 лютого 2020 року на користь ТОВ «Кабельно-провідникова продукція Азовкабель» було за відповідними договорами відчужено частину автопарку ПрАТ «Азовкабєль», після чого відповідні автотранспортні засоби передані в оренду ПрАТ «Азовкабель». Розрахунки за цими договорами не відбувались, через що виникла поточна дебіторська заборгованість в розмірі 695 520,00 грн. Витрати на оренду цих транспортних засобів за 2020 рік склали 320 255, 34 грн. Повідомлено, що усі договори укладались без розробки техніко-економічних обґрунтувань. Додатково інформовано, що є документальні ознаки порушень інтересів ПрАТ «Азовкабель» через перелік господарських операцій з іншими юридичними особами, афільованими з ОСОБА_4 , а саме: ТОВ «Азовсинтез», ТОВ «Берті», ТОВ «Енергобудгруп», ТОВ «Маркет Груп Бердянськ», а також ФОН ОСОБА_5 , ФОЛ ОСОБА_6 .

Проведеною перевіркою було встановлено, що між ПрАТ «Азовекабель в особі генерального директора ОСОБА_1 та ТОВ «Кабельно-провідникова продукція Азовкабель» в особі директора ОСОБА_7 був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу (номер невідомий) від 21.02.2020, за яким позивачем на користь відповідача було продано транспортній засіб марки Renaut модель: Каngo, 2007 року випуску, білого кольору, номер кузову: НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер на час продажу: НОМЕР_2 .

Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції та оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників провадження у справі і висновків суду першої інстанції:

Заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту судового рішення, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного:

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 23.03.2015 між Приватним акціонерним товариством Азовкабель (Товариство) та ОСОБА_1 (Керівник) підписано Контракт, відповідно до якого (п. 1.1.) Керівник зобов`язується безпосередньо здійснювати поточне управління Товариством як одноосібний орган Товариства, а Товариство створювати належні умови для матеріального забезпечення і організації праці Керівника (а.с. 35).

21.02.2020 між ПрАТ Азовекабель в особі генерального директора ОСОБА_1 та ТОВ Кабельно-провідникова продукція Азовкабель в особі директора ОСОБА_7 був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу (номер невідомий) від 21.02.2020, за яким позивачем на користь відповідача було продано транспортній засіб марки Renaut модель: Каngo, 2007 року випуску, білого кольору, номер кузову: НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер на час продажу: НОМЕР_2 (а.с. 71-72).

Передача транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна (п. 2.1. договору). Право власності на транспортний засіб переходить до покупця з моменту підписання даного договору (п. 2.2. договору).

За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 176 000,00 грн. (п. 3.1. договору).

Покупець зобов`язаний в порядку та на умовах, визначених цим договором, сплатити продавцеві ціну транспортного засобу зазначену у п. 3.1. договору (п. 5.1. договору).

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання (п. 9.1. договору).

За видатковою накладною № 2 від 21.02.2020р. даний транспортний засіб, разом з іншими, був переданий ТОВ «Кабельно-провідникова продукція «Азовкабель». Підписантом з боку ПрАТ «АЗОВКАБЕЛЬ» виступив ОСОБА_8 (а.с. 62).

В цей же день 21.02.2020р. між сторонами укладено договір № 1-ТЗ найму (оренди) транспортних засобів, за яким ТОВ «Кабельно-провідникова продукція «Азовкабель» передало ПрАТ «Азовкабель» в оренду транспортні засоби в кількості 5 од., в тому числі і марки автомобіль Renaut модель: Каngo.

За Актом приймання-передачі транспортних засобів від 21.02.2020р. відповідач передав, а позивач прийняв згідно додатку транспортні засоби серед яких і автомобільRenaut модель: Каngo.

Відповідно до положень частини першої, другої статті 16 ЦК України, частини другої статті 20 ГК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів шляхом визнання недійсними господарських угод (правочинів).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.1, 3 ст. 215 ЦК України).

Частинами першою та другою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Частиною першою статті 232 ЦК України встановлено, що правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно з частиною четвертою статті 236 Господарського процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норми права, викладені в постановах Верховного Суду.

Апеляційний суд при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин враховує висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 911/2129/17.

Так, у цій справі Велика Палата дійшла висновку про можливість застосування частини 1 статті 232 Цивільного кодексу України у вирішенні позовів про визнання правочину, вчиненого керівником юридичної особи, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною. При цьому, для визнання правочину недійсним на підставі цієї статті необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.

Відповідно до ч.3, 4 ст. 92 ЦК України, орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов`язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Стаття 63 Закону України «Про акціонерні товариства» визначає, що посадові особи органів акціонерного товариства повинні діяти в інтересах товариства, дотримуватися вимог законодавства, положень статуту та інших документів товариства. Посадові особи органів акціонерного товариства несуть відповідальність перед товариством за збитки, завдані товариству своїми діями (бездіяльністю), згідно із законом. У разі якщо відповідальність згідно із цією статтею несуть кілька осіб, їх відповідальність перед товариством є солідарною.

Частинами першою п?ятою статті 13 ЦК України визначено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах; при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства; не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція.

За змістом наведених вище норм матеріального права особи, які виступають від імені юридичної особи, зобов`язані діяти не лише в межах своїх повноважень, але діяти в інтересах юридичної особи, діяти добросовісно, діяти розумно та не перевищувати своїх повноважень.

У постанові від 4 грудня 2018 року у справі № 910/21493/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду вказав таке. Згідно з вимогами статті 92 ЦК України особи, які виступають від імені юридичної особи, зобов`язані діяти не лише в межах своїх повноважень, але й добросовісно і розумно. З огляду на положення наведеної правової норми та довірчий характер відносин між господарським товариством та його посадовою особою (зокрема директором чи генеральним директором) протиправна поведінка посадової особи може виражатись не лише в невиконанні нею обов`язків, прямо встановлених установчими документами товариства, чи перевищенні повноважень при вчиненні певних дій від імені товариства, а й у неналежному та недобросовісному виконанні таких дій без дотримання меж нормального господарського ризику, з особистою заінтересованістю чи при зловживанні своїм розсудом, прийнятті очевидно необачних чи марнотратних рішень. Аналогічні висновки зроблені і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 911/2129/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021р. у справі №910/11027/18 зазначено, що Принципи корпоративного управління Організації економічного співробітництва та розвитку, закріплюють такі основні фідуціарні обов`язки директорів підприємства, як обов`язок дбайливого ставлення (діяти добросовісно на користь розвитку підприємства, приділяючи достатньо часу, зусиль і професійних навичок управлінню ним) та обов`язок лояльності (уникати конфлікту інтересів і діяти під час ухвалення рішень щодо діяльності підприємства лише в інтересах останнього).

Головною метою фідуціарних обов`язків є необхідність забезпечення економічного розвитку підприємства, а відповідно недотримання таких базових обов`язків може призвести до збитків підприємству й зобов`язання їх відшкодувати.

При застосуванні статті 92 ЦК України слід оцінювати не лише формальну сторону питання - дотримання посадовою особою всіх положень законодавства, статуту, рішень загальних зборів учасників/акціонерів тощо. Адже навіть коли посадова особа формально виконала всі вимоги законодавства та установчих документів товариства, її дії (бездіяльність) можуть не бути добросовісними, розумними та вчиненими в інтересах товариства.

Колегія суддів вважає встановленим, що дії генерального директора позивача Забіяки М.О. з продажу транспортних засобів не відповідали економічним інтересам підприємства і фактично вчинялися з метою виведення активів з підприємства. Ці висновки суду ґрунтуються на тому, що в Річної інформації емітента цінних паперів за 2019 рік, опублікованій у вільному доступі 22.04.2020 зазначено, що всі транспортні засоби використовуються у виробничому процесі за призначенням та відсутня необхідність у їх продажу, зроблено акцент на використанні власних обігових коштів, тобто відсутня необхідність як в продажу автомобілів, так і в додаткових коштах. Відповідно до п.2.1. оспорюваного Договору купівлі-продажу транспортного засобу від 21.02.2020р., передача транспортного засобу продавцем (позивач) покупцю (відповідач) здійснюється після повної оплати вартості майна. Однак оплата за цим договором, як і за іншими, покупцем не була здійснена, але транспортний засіб було передано. В цей же день між сторонами укладено договір найму (оренди) транспортних засобів, за яким відповідач передав позивачу в оренду куплені транспортні засоби. І позивач, не отримавши кошти від продажу автомобілів, щомісячно сплачував орендну плату за користування автомобілем.

Також не відповідає інтересам підприємства продаж транспортних засобів фактично за балансовою вартістю, без проведення його оцінки та визначення ринкової ціни.

Все це свідчить про те, що генеральний директор позивача усвідомлював те, що вчиняє правочин всупереч інтересам підприємства та бажав (свідомо допускав) настання негативних наслідків (зменшення активів).

Що стосується домовленості сторін правочину, то колегія суддів, враховуючи, що в один день сторонами здійснено угоди купівлі-продажу транспортного засобу та договору його найму (оренди), продаж автомобілів не за ринковою ціною, несплата за транспорт грошових коштів та прийняття орендних платежів, вважає, що участь ТОВ КПП Азовкабель в укладенні договору була дійсно формальною, спрямованою на протиправне позбавлення ПрАТ Азовкабель майна та, в подальшому, грошових коштів через укладений договір оренди транспортного засобу.

Очевидним є те, що директор відповідача розуміла, що дії сторін укладеного правочини не є економічно вигідними для позивача, а є збитковими.

Про домовленість сторін свідчить також те, що відповідачем не доведена необхідність придбання транспортних засобів для своєї діяльності. Здача транспортних засобів в оренду не є видом діяльності відповідача. В цьому випадку вигідним для відповідача було саме придбання транспортних засобів без здійснення їх оплати. І про цю домовленість свідчать наступні дії директора позивача після укладання договору: передача автомобілів без здійснення оплати всупереч умов договору та не заявлення в подальшому вимог до відповідача про здійснення оплат.

Надані відповідачем в апеляційну інстанцію, як доказ оплати за придбаний транспорт, копія заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 23.10.2020р. та копія Акту про зарахування зустрічних однорідних вимог від 23.10.2020р. на суму 379 600 грн., за яким зобов?язання відповідача щодо сплати за придбаний автотранспорт припинилися, не приймається судом до уваги з наступних підстав.

Надавши копії зазначених документів відповідач пояснив, що раніше суду першої інстанції він їх не міг надати, оскільки вони були надані генеральним директором позивача Забіякою М.О. після його поновлення на посаді на виконання рішення суду.

Колегія суддів констатує, що відповідно до даних з єдиного реєстру судових рішень, ухвалою Одеського апеляційного суду, рішення Арцизького районного суду Одеської області від 19.07.2021 року скасувано, провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , приватного акціонерного товариства «АЗОВКАБЕЛЬ» про скасування рішення про припинення повноважень, скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу закрито (https://reyestr.court.gov.ua/Review/101421246).

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11.09.2020 у справі №910/16505/19, згідно з частиною першою статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша статті 77 ГПК України).

Верховний Суд вважає за необхідне наголосити на тому, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає встановленим, що дії ОСОБА_1 та І.М. Гончар з підписання Акту про зарахування зустрічних однорідних вимог від 23.10.2020р. на суму 379 600 грн (а.с. 48,49) більш вірогідно свідчать про наявність між цими особами спільного умислу формальною, спрямованою на протиправне позбавлення ПрАТ Азовкабель майна та, в подальшому, грошових коштів.

Позивач заперечує наявність цих документів та вказує на те, що на виконання рішення суду про поновлення на посаді ОСОБА_1 наглядовою радою ПрАТ «Азовкабель» 19.07.2021р. було прийнято рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді та прийнято рішення про припинення його повноважень в повному обсязі з 19.07.2021р. ОСОБА_1 взагалі на підприємство не був допущений, а тому навіть як би і були надані відповідачем документи, то ОСОБА_1 фізично не зміг їх надати. На підтвердження надано лист Бердянського відділу державної виконавчої служби у Бердянському районі з додатком та копія протоколу № 26 засідання наглядової ради від 19.07.2021р.

Як вбачається з заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог вона підписана генеральним директором ПрАТ «Азовкабель» ОСОБА_1 та адресована ТОВ «Кабельно-провідникова продукція Азовкабель». Додатком до заяви є Акт про зарахування зустрічних однорідних вимог. Оскільки відповідачем надано копію Акту про зарахування зустрічних однорідних вимог який підписаний обома сторонами, то це свідчить про те, що відповідач мав отримати і лист позивача і акт. А відсутність у відповідача оригіналів цих документів, з урахуванням пояснення відповідача, ставить під сумнів взагалі проведення даної угоди сторонами. З цих підстав колегією суддів не приймаються ці документи, як докази проведення оплати за придбаний транспорт.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин у матеріальному та процесуальному сенсах, а доводи, викладені в розділах апеляційної скарги:

« … 3. Неправильне застосування норм матеріального права, визначених ст.ст.232,241 Цк України. …»

« … 4. Відсутність зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою. …»

« … 5. Стосовно відсутності необхідності проведення оцінки транспорного засобу. …»

« … 6. Необгрунтованість доводів суду першої інстанції про відсутність економічного обгрунтування та економічної доцільності вчинення злочину. …»

« … 7. Безпідставність доводів суду першої інстанції про відсутність оплати за правочином. …»

« … 8. Безпідставне надання судом оцінки договору оренди, який в даній справі не оспорюється і недісним не визнаний. …»

« … 9. Необгрунтованість припущення суду про нібито занижену ціну продажу транспортного засобу. …»

« … 10. Про відсутність необхідності отримання згоди загальних зборів та наглядової ради позивача на вчинення даного правочину. …»

« … 11. Безпідставність висновку суду про виведення активів керівником позивача перед звільненням. …» апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваній ухвалі.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Під час розгляду справи, колегією суддів не встановлено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення та неправильного застосування норм матеріального права.

З урахуванням вищевикладеного, рішення Господарського суду Запорізької області від 16.07.2021р. у справі № 908/1056/21 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю Кабельно-провідникова продукція Азовкабель на нього, відповідно, підлягає залишенню без задоволення.

Розподіл судових витрат:

У відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання апеляційної скарги у сумі 3 405,00 грн. (т.1 а.с. 204) покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 271, 273, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Кабельно-провідникова продукція Азовкабель на рішення Господарського суду Запорізької області від 16.07.2021р. у справі № 908/1056/21 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 16.07.2021р. у справі № 908/1056/21 залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору у сумі 3 405,00 грн. покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю Кабельно-провідникова продукція Азовкабель (71122, Запорізька обл., м. Бердянськ, Військове містечко, буд. 14, кв. 27, )

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку в строки передбачені ст. 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 04.02.2022

Головуючий суддя М.О. Дармін

Суддя С.Г. Антонік

Суддя О.В. Березкіна