ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2021 р. Справа№ 910/5112/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Скрипки І.М.

Михальської Ю.Б.

секретар судового засідання: Бендюг І.В.,

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 14.12.2021,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрос"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 21.07.2021 (повний текст складено 05.08.2021)

у справі № 910/5112/21 (суддя Курдельчук І.Д.)

за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрос"

до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Авіас-2000"

про визнання недійсним договору поруки,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2021 року Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Агрос» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі - відповідач) про визнання недійсним договору поруки від 06.07.2015 №542/DP1, на підставі положень частин 1, 2 статті 203, частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.07.2021 у справі №910/5112/21 у задоволенні позову Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрос» до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», за участі третьої особи, Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «АВІАС-2000» про визнання недійсним договору поруки відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір поруки підписано директором Печеним Г.В. з дотриманням п. 9.8.1 Статуту за наявності попередньо отриманого рішення зборів учасників СТОВ "Агрос", що спростовує твердження позивача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, висновки, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи, а також не доведено обставин, що мають значення для справи, що не були встановлені судом.

Окрім доводів, якими обґрунтовано позов, апелянт посилається на те, що у СТОВ «Агрос» відсутній і протокол Загальних зборів учасників, і будь-яка інформація щодо надання повноважень керівнику на укладення спірного договору, відповідно до п.п. 9.8.1 п. 9.8 Статуту СТОВ «Агрос».

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

Заперечуючи проти вимог апеляційної скарги, відповідачем подано відзив, у якому Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" зазначає, що посилання позивача на положення частини 3 статті 92, статей 203, 215 Цивільного кодексу України є безпідставними та необґрунтованими, що унеможливлює їх застосування у даній справі та підтверджує законність висновку суду першої інстанції. Крім того, відповідач наголошує про пропуск позивачем позовної давності при зверненні з даним позовом до суду. За вказаних обставин, АТ КБ «Приватбанк» просить відхилити апеляційну скаргу позивача, оскаржуване рішення залишити без змін.

Як вбачається з матеріалів справи, третьою особою не було надано відзив на апеляційну скаргу, що, в свою чергу, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції, відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України.

Явка представників у судове засідання

Представник третьої особи в судові засідання 26.10.2021 та 14.12.2021 не з`являвся, про причини неявки суд не повідомляв, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується наявними у матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи ( його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина третя статті 202 Господарського процесуального кодексу України).

Застосовуючи згідно статті 3 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»(«Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989).

З огляду на викладене, оскільки неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, явка представників учасників справи в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника третьої особи.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджено матеріалами справи, 06.07.2015 між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Агрос» (поручитель) та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк» (кредитор) укладено договір поруки №542/DP1 (надалі - договір поруки), предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю фірма «АВІАС-2000» (код 24994073) своїх зобов`язань за кредитним договором № 542 від 12.04.2005, а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до умов кредитного договору.

Відповідно до п. 1.2 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі що і боржник включаючи сплату процентів, нарахованих за користування кредитом винагород штрафів,пені та інших платежів, відшкодування збитків. Згідно цього пункту поручитель відповідає перед кредитором всіма власними коштами та майном, яке належить йому на праві власності.

У випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (п. 1.5 договору поруки).

Пунктом 1.6 договору сторони вказали, що поручителем надані всі наявні документи, що стосуються повноважень керівника та інших органів управління Поручителя на укладення цього договору (протокол загальних зборів), на момент укладання цього договору в господарському суді не мається заяв кредиторів про визнання Поручителя банкрутом.

Як вбачається зі статуту СТОВ «АГРОС» від 2008 року та відомостей, які містяться в ЄДРЮОФОПГФ засновниками, учасниками Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрос» (код 30205462), зокрема, на час укладення договору поруки були ОСОБА_1 (50%) та ОСОБА_2 (50%).

Відповідно до відомостей ЄДРЮОФОПГФ засновниками, учасниками Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «АВІАС-2000» (код 24994073), зокрема, на час укладення поруки були ОСОБА_1 125000,00 грн (50%) та ОСОБА_2 125000,00 грн (50%).

За договором купівлі-продажу від 22.02.2017, засвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В. та зареєстрований за №328, укладеним ОСОБА_1 (продавець) і ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (покупці), частка у СТОВ «Агрос» (код 30205462) належна продавцю у розмірі 50% статусного капіталу була відчужена за договором купівлі-продажу на користь покупців (по 25%) (пункт 1.1. даного договору).

Договір містить положення про те, що покупці повідомлені про характер діяльності та про фінансовий стан справ товариства (п. 1.4.).

За договором купівлі-продажу від 24.03.2017, засвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. та зареєстрований за №2330, укладеним ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_5 (покупець), частка в СТОВ «Агрос» (код 30205462) належна продацю у розмірі 50% статусного капіталу була відчужена за договором купівлі-продажу на користь на користь покупця (набув 50% статутного капіталу) (п.п. 1.1.-1.3.).

Договір містить положення про те, що покупець належно ознайомлений з предметом діяльності та фінансовим станом товариства, договір відповідає дійсним намірам сторін та не є фіктивним, удаваним чи наслідком помилки, насильства, обману, тяжких обставин (п.п. 1.4.2-1.4.3).

10.10.2017 рішенням загальних зборів СТОВ «Агрос» (код 30205462) за участі ОСОБА_5 (50%), ОСОБА_4 (25%) звільнений з посади директора ОСОБА_6 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що як у вищого органу управління так і у виконавчого органу товариства була відсутня інформація про факт укладення договору поруки №542/DP 1 від 06.07.2015, а сам спірний договір відсутній у товариства.

Необізнаність позивач обґрунтовує тим, що укладення спірного договору відбулося, як при попередньому складі власників товариства, а саме: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , яким належало по 50% корпоративних прав товариства, так і при попередньому складі одноосібного виконавчого органу товариства - директорі ОСОБА_6 .

Як вказують позивачі, після укладення спірного договору, в період часу з 22.02.2017 по 24.03.2017 власники СТОВ «АГРОС» ОСОБА_2 та ОСОБА_1 здійснили відчуження належних їм корпоративних прав в статутному капіталі товариства, на підтвердження чого позивачем надано копії договорів купівлі - продажу частки в статутному капіталі №328 від 22.02.2017 та №2330 від 24.03.2017.

При цьому, позивач вказує, що при купівлі корпоративних прав СТОВ «АГРОС» нові учасники товариства не були належним чином повідомлені попередніми власниками про наявність у СТОВ «АГРОС» забезпечувального зобов`язання перед AT КБ «ПРИВАТБАНК» за договором поруки №542/DPl від 06.07.2015.

Надалі, 10.10.2017 нові учасники СТОВ «АГРОС» звільнили директора СТОВ «АГРОС» з займаної посади та призначили новий склад одноосібного виконавчого органу товариства - директора Майстренка С.М ..

Відповідно п.п.9.8.1 п.9.8 Статуту СТОВ «АГРОС» (чинного на день укладення спірно договору) встановлено, що директор має право діяти без доручення від імені Товариства та підписувати від імені Товариства угоди (контракти), у тому числі зовнішньоекономічні, без обмежень, за виключенням договорів продажу нерухомості та транспортних засобів, банківського кредиту, застави, поруки, а також забезпечувати виконання таких угод. Договори продажу нерухомості та транспортних засобів, банківського кредиту, застави, поруки можуть бути підписані Директором за умови попереднього прийняття рішення про їх укладення Зборами Учасників.

Позивач зазначає, що у СТОВ «АГРОС» відсутній протокол загальних Зборів Учасників щодо надання повноважень керівнику ОСОБА_6 на укладення спірного договору, відповідно до п.п.9.8.1 п.9.8 Статуту СТОВ «АГРОС».

Таким чином, позивач вважає, що спірний договір від імені СТОВ «АГРОС» укладено директором СТОВ «АГРОС» без попереднього отримання на це письмових повноважень від вищого органу управління товариства.

При цьому, на думку позивача, AT КБ «ПРИВАТБАНК» діяло нерозумно, оскільки вступаючи у відносини з СТОВ «АГРОС» та укладаючи спірний договір достеменно знала про відсутність у виконавчого органу юридичної особи необхідного обсягу повноважень, проте уклало спірний договір

Таким чином, позивач зазначає, що всупереч приписів статті 92 Цивільного кодексу України та п.п.9.8.1 п.9.8 Статуту СТОВ «АГРОС» спірний договір від імені товариства укладено виконавчим органом товариства - директором СТОВ «АГРОС» без попереднього отримання на це повноважень від вищого органу управління товариства - загальних Зборів Учасників.

Крім того, позивач вказує, що AT КБ «ПРИВАТБАНК» вступаючи у відносини з СТОВ «АГРОС» та укладаючи спірний договір, діяло нерозумно, з огляду на наступне:

- достеменно знало про відсутність у виконавчого органу СТОВ «АГРОС» необхідного обсягу повноважень на укладення спірного правочину, проте уклало його;

- достеменно знало, що поручитель належить тим самим особам, які є власниками ТОВ «АВІАС-2000», тобто товариства, в забезпечення зобов`язання якого на користь AT КБ «ПРИВАТБАНК» і укладався спірний договір;

- вступаючи у відносини з СТОВ «АГРОС» та укладаючи спірний договір не перевірило фінансовий результат від провадження господарської діяльності поручителя, який через власників був пов`язаною особою із боржником, в попередні періоди.

Вказані обставини і стали підставою для звернення з даним позовом до суду.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Імперативними приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та надані заперечення, заслухавши пояснення представників присутніх учасників справи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина 2 статті 11 Цивільного кодексу України).

Згідно пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За свою правовою природою спірний договір є договором поруки.

Відповідно до статті 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

За змістом ч. 1 ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Стаття 202 Цивільного кодексу України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини 1, 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п`ятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства;

- зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України);

- відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Разом з тим, положеннями статті 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину, а саме передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним оспорюваний правочини).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Частина 1 статті 2 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа є учасником цивільних відносин.

У частині 2 статті 80 Цивільного кодексу України зазначено, що юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю.

Згідно з частиною 1 статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Статтею 237 Цивільного кодексу України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Правочини юридична особа вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 Цивільного кодексу України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

На захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі укладають з юридичними особами договори різних видів, частиною 3 статті 92 Цивільного кодексу України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Відповідно до статті 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

3 огляду на приписи статей 92, 237-239, 241 Цивільного кодексу України для визнання недійсним договору, укладеного юридичною особою з третьою особою, з підстави порушення установленого обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, не має самостійного юридичного значення факт перевищення повноважень органом чи особою, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені.

Таким чином, для визнання недійсним договору з тієї підстави, що його було укладено представником юридичної особи з перевищенням повноважень, необхідно встановити, по-перше, наявність підтверджених належними і допустимими доказами обставин, які свідчать про те, що контрагент такої юридичної особи діяв недобросовісно або нерозумно. При ньому тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці контрагента за договором несе юридична особа. По-друге, дії сторін такого договору мають свідчити про відсутність реального наміру його укладення і виконання.

Такий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 27.06.2018 по справі № 668/13907/13-ц (провадження № 14-153цс18).

Крім того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.04.2021 у справі № 903/54/20 встановлено, що Закон вимагає, щоб виконавчий орган товариства діяв добросовісно і розумно, керуючись інтересами товариства, а не власними. За порушення цієї вимоги на виконавчий орган може бути покладений обов`язок відшкодувати завдані товариству збитки.

Однак закон ураховує, що питання визначення обсягу повноважень виконавчого органу товариства та добросовісність його дій є внутрішніми взаємовідносинами юридичної особи та її органу, тому сам лише факт учинення виконавчим органом товариства протиправних, недобросовісних дій, перевищення ним своїх повноважень не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладених ним органом від імені юридичної особи з третіми особами.

Таким чином, враховуючи наведене, позивач у даній справі повинен довести належними і допустимими доказами обставини, які свідчать про те, що AT КБ «ПриватБанк» (його службові/посадові особи) діяв(-ли) недобросовісно або нерозумно при укладенні договору поруки.

Однак, в ході розгляду справи позивач належними та допустимими доказами в розумінні статей 76 , 77 Господарського процесуального кодексу України не довів існування обставин, які можуть бути підставами для визнання недійним договору поруки №542/DP1.

Так, позивачем не надано жодного достовірного доказу в підтвердження того, що AT КБ «ПриватБанк» діяв недобросовісно або нерозумно при укладенні договору поруки.

Єдиним доказом в обґрунтування позовних вимог є Статут СТОВ "Агрос", затверджений протоколом зборів учасників Товариства від 20.10.2008 та зареєстрований 15.01.2010.

При цьому, надана копія Статуту, не може бути доказом недобросовісності поведінки AT КБ "ПриватБанк", адже протоколом загальних зборів учасників СТОВ "Агрос" № 72 від 01.06.2015, копію якого суду надано відповідачем, були прийняті рішення:

- бути поручителем ТОВ Фірма "АВІАС-2000" перед AT КБ "ПриватБанк" зокрема по кредитному договору № 542 від 12.04.2005 року в повному обсязі заборгованості:

- надати повноваження директору СТОВ "Агрос" ОСОБА_2 на підписання від імені Товариства необхідних документів для договору поруки.

При цьому, судом апеляційної інстанції за клопотанням позивача було зобов`язано відповідача надати оригінал протоколу загальних зборів учасників СТОВ "Агрос" № 72 від 01.06.2015, оскільки як вказував позивач у нього такий документ відсутній.

У своїх поясненнях (вх. №09.1-13/29216/21 від 05.11.2021) АТ КБ «Приватбанк» повідомив суд про відсутність усього витребуваного судом оригіналу протоколу загальних зборів учасників СТОВ "Агрос" № 72 від 01.06.2015 через його не передання СТОВ «АГРОС» в оригіналі АТ КБ «Приватбанк» та про наявність у відповідача для огляду кольорової скан-копії відповідного протоколу, яка була зроблена з оригіналу докумета наданого СТОВ «Агрос» для АТ КБ «Приватбанк» для укладення договору поруки.

З огляду на зазначені обставини, колегія суддів зазначає наступне.

Протокол № 72 загальних зборів учасників СТОВ «Агрос» від 01.06.2015 є внутрішнім документом позивача.

На запитання суду представнику позивача у судовому засіданні 14.12.2021, останній зазначив, що у СТОВ «Агрос» відсутні книги обліку протоколів загальних зборів учасників.

Крім того, чинним законодавством України не передбачено обов`язку поручителя передавати кредитору документи на підтвердження повноважень його представників в оригіналах для укладення договору поруки.

Таких умов не міститься і в договорі поруки № 542/БР1 від 06.07.2015.

Відповідно до частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 3 статті 13 та частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Позивачем не надано суду жодного доказу в підтвердження того, що поручителем передавався кредитору саме оригінал протоколу № 72 загальних зборів учасників СТОВ «Агрос» від 01.06.2015.

В свою чергу, п. 1.6. договору поруки сторонами погоджено, що поручителем надані всі наявні документи, що стосуються повноважень керівника та інших органів управління Поручителя на укладення цього договору (протоколи загальних зборів).

Отже, з умов договору поруки можливо дійти висновку, що саме позивач зобов`язаний був надати відповідачу для огляду всі необхідні документи для підтвердження повноважень його представників для укладення договору, що спростовує посилання СТОВ "Агрос" на необізнаність про протокол та виникнення у нього сумнівів щодо певних доказів відповідача, який останній отримав безпосередньо від СТОВ "Агрос".

Крім того, як зазначає відповідач у поясненнях, наданий відповідачем разом із відзивом на позов протокол № 72 загальних зборів учасників СТОВ «Агрос» від 01.06.2015 зберігається у внутрішньобанківському електронному документі з обмеженим доступом - Протоколі Малого кредитного комітету Напрямку "СгесііїСоІІесІіоп" № Э.МКК-DN.H0.0.0./2-6824772 від 06.07.2015 "О заключении договоров поручительства по кредитным обязательствам заемщика Днепропетровского РУ ТОВ ФІРМА "АВІАС-2000".

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що з огляду на наявність попередньо отриманого рішення зборів учасників СТОВ "Агрос", договір поруки підписано директором ОСОБА_6 з дотриманням п. 9.8.1 Статуту.

Більше того, наведені позивачем в позові обставини звернення AT КБ «ПриватБанк» із позовом до Господарського суду Дніпропетровської області з вимогами до СТОВ «Агрос» як солідарного боржника про стягнення заборгованості за кредитним договором № 542 від 12.04.2005 (справа № 904/1088/21) засвідчують наявність реального наміру укладення і виконання договору поруки з боку AT КБ «ПриватБанк».

Стосовно тверджень позивача, що він не був обізнаний про дійсний стан справ СТОВ «Агро» та укладення спірного договору поруки, в результаті зміни акціонерів, та відповідно, зміни директора, суд вказує, що такі твердження є безпідставними та надуманими, оскільки укладаючи договори купівлі-продажу частки в статутному капіталі СТОВ «Агрос» №328 від 22.02.2017 та №2330 від 24.03.2017 сторони визначили у пунктах 1.4 та 1.4.2 відповідно, що покупці належним чином повідомлені про характер діяльності та про фінансовий стан справ СТОВ «АГРОС» на момент укладення цього договору.

Крім того, зазначені обставини не можуть впливати на AT КБ "ПриватБанк", який уклав договір поруки із юридичною особою СТОВ "Агрос", адже стосуються виключно внутрішніх взаємовідносин між учасниками СТОВ «Агрос».

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права.

При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що, зокрема, підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу.

Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб.

Учасниками боржника та поручителя були ОСОБА_1 (50%) та ОСОБА_2 (50%), керівником поручителя ОСОБА_6 , як на час укладення спірного договору та і на час переходу корпоративних прав на СТОВ «Агрос», він же був посадовою особою до віддання, компетенції і повноважень, якої віднесено поточне управління товариством (стаття 9 Статуту), а також він підзвітний Зборам.

Питання порушення ОСОБА_6 як директором та/або колишніми учасниками СТОВ «Агрос» своїх обов`язків перед юридичною особою не повинно перекладатись на AT КБ "ПриватБанк". Законодавством передбачена відповідальність членів органу юридичної особи та інших осіб, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, за збитки, завдані ними юридичній особі.

Крім того, слід зазначити, що оспорюваний договір поруки укладений між юридичними особами: СТОВ "Агрос" та АТ КБ "ПриватБанк", а не між колишніми учасниками позивача та АТ КБ "ПриватБанк".

Статтею 92 Цивільного кодексу України встановлено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

З огляду на вищевикладене, позивачем не доведено належними та допустимим доказами наявність обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності слід зазначити наступне.

Позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду (стаття 256 Цивільного кодексу України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України ).

Відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів зазначає, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (вказана позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Отже, лише за умови доведеності порушеного права та відсутності поважних причин пропуску строку позовної давності, позовна давність може бути застосована до позовних вимог як підстава для відмови в позові.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про те, що заява АТ КБ «Приватбанк» про застосування позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки судами встановлено відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача та підстав для задоволення позову.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розцінюватись як вимога детально відповідати на кожний аргумент апеляційної скарги (рішення ЄСПЛ у справі Трофимчук проти України, № 4241/03, від 28.10.2010 р.).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2021 у справі №910/5112/21 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрос" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2021 у справі №910/5112/21 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2021 у справі №910/5112/21 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/5112/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено після виходу з відпустки колегії суддів: 14.01.2022.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді І.М. Скрипка

Ю.Б. Михальська