РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.12.2021Справа № 910/20887/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., при секретарі судового засідання Стеренчук М.О., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КІНГІСЕППСЬКИЙ МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД" 192148, Російська Федерація, м. Санкт - Петербург, Большой Смоленський проспект, 15, корп. 2, інд номер юр.особи: (адреса в Україні: 01024, м. Київ, вул. Антоновича, 8Б, оф. 34)

до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" вул. Назарівська,3, м. Київ, 01032

про захист інтелектуальної власності

Представники сторін:

Від позивача: Гайдук О.О. - ордер № 728027 від 27.05.2021 року;

Від відповідача: Пальченко О.А.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "КІНГІСЕППСЬКИЙ МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" про захист прав інтелектуальної власності.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на порушення відповідачем права інтелектуальної власності позивача шляхом використання ДП НАЕК "Енергоатом" у своїй господарській діяльності об`єкту науково - технічної інформації - документу під назвою "Электростанция дизельная автоматизированная АСД-5600. Бюллетень по повышению безопасности АСД-5600, эксплуатирующихся на АЭС" 5600-8-98 БЭ.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.02.2021 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.03.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/20887/20, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом на підставі ч. 3 ст. 12 ГПК України постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 01.04.2021 року.

Судом доведено до відома, що до початку судового засідання 17.03.2021 року від відповідача надійшов відзив № 01-3424/10-вих від 17.03.2021 року на позовну заяву разом з доказами направлення на адресу позивача, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог, посилаючись на відсутність належних та допустимих доказів наявності у позивача будь - яких порушених або оспорюваних прав відповідачем прав і охоронюваних законом інтересів щодо Бюлетеню, який використовується відповідачем. Відзив судом долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні 01.04.2021 року уповноважений представник відповідача подала для долучення до матеріалів справи додаткові докази, а саме копію супровідного листа від 22.03.2021 року № 704-22/03/21-иа та резолютивної частини ухвали Арбітражного суду м. Санкт-Петербурга та Ленінградської області по справі № А56-9116/2017/сд.4 від 15.03.2021 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.04.2021 року відкладено підготовче засідання на 06.05.2021 року.

Проте, у зв`язку з перебуванням судді Селівона А.М. у відпустці, судове засідання 06.05.2021 року не відбудеться.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.04.2021 року підготовче засідання призначено на 27.05.2021 року.

До початку судового засідання через канцелярію суду 05.05.2021 року від позивача надійшло клопотання про приєднання доказів по справі разом з доказами направлення на адресу відповідача; 05.05.2021 року від позивача надійшло клопотання про витребування доказів згідно ст. 81 ГПК України, а саме оригіналів (за наявності) або копії конструкторської документації (креслення) на деталі до дизельних двигунів марки 78Г, електростанцій дизельних автоматизованих на його базі АСД-5600, за номенклатурними номерами, що наведені у Додатку 1 документу «Электростанция дизельная автоматизированная АСД-5600. Бюллетень по повышению безопасности АСД-5600, эксплуатирующихся на АЭС» 5600-8-98 БЭ.

Також через канцелярію суду 05.05.2021 року від позивача надійшло клопотання б/н від 29.04.2021 року про проведення експертизи у сфері інтелектуальної власності, в якому посилаючись на існування між сторонами спору щодо використання ДП "НАЕК "Енергоатом" бюлетеню для закупівлі з номенклатурними номерами креслень, яких не існує та невідомим походженням даних бюлетенів, відсутність інформації щодо оригіналу такого документу та погодження Державної інспекції з ядерного регулювання України, позивач вважає за необхідне призначити судову експертизу у сфері інтелектуальної власності; 26.06.2021 року від позивача надійшла заява б/н від 26.05.2021 року про зміну предмету позову разом з доказами направлення на адресу відповідача, в якій позивач заявляє додаткову вимогу до викладених в позовній заяві вимог, а саме "Визнати недійсним рішення ДП "НАЕК "Енергоатом", оформлене розпорядженням Першого віце-президента - технічного директора ДП НАЕК "Енергоатом" Шавлакова О.В. № 41-р від 15.01.2018 року "Про перелік запасних частин."

Подані клопотання та заява долучені судом до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.05.2021 року продовжено строк підготовчого провадження у справі № 910/20887/20 на 30 днів за ініціативою суду та відкладено підготовче засідання на 14.07.2021 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.07.2021 року повернуто позивачу - Товариству з обмеженою відповідальністю "КІНГІСЕППСЬКИЙ МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД" заяву про зміну предмету позову без розгляду.

Судом доведено до відома, що до початку судового засідання 09.07.2021 року від відповідача надійшли пояснення № 01-10210/10-вих від 08.07.2021 разом з доказами направлення на адресу позивача; 12.07.2021 року від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з зайнятістю представників позивача в інших судових засіданнях. Подані клопотання долучено судом до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.07.2021 року відкладено судове засідання на 12.08.2021 року.

Розглянувши в судовому засіданні 12.08.2021 року клопотання відповідача № б/н від -05.05.2021 року про призначення судової експертизи у сфері інтелектуальної власності, дослідивши матеріали справи та заслухавши думку сторін, у зв`язку з відсутністю за сукупності умов для призначення експертизи, визначених ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням предмету та підстав позову, судом протокольно ухвалено про відмову в задоволенні клопотання позивача б/н від 05.05.2021 року про призначення у справі судової експертизи у сфері інтелектуальної власності.

Окрім того, у судовому засіданні 12.08.2021 року уповноваженим представником відповідача повідомлено суд про відсутність у останнього конструкторської документації на деталі до дизельних двигунів марки 78 Г, електростанцій дизельних автоматизованих на його базі АСД-5600, оскільки держателем зазначеної документації є позивач - ТОВ "Кінгісеппський машинобудівний завод".

З огляду на викладене та враховуючи усні та письмові пояснення відповідача щодо відсутності у останнього витребуваних позивачем доказів, судом протокольною ухвалою від 12.08.2021 відмовлено в задоволенні клопотання позивача від 05.05.2021 року про витребування доказів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.08.2021 року враховуючи те, що судом остаточно з`ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників справи, визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази, вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, судом закрито підготовче провадження у справі № 910/20887/20 та оголошено про початок розгляду справи по суті, судове засідання призначено на 09.09.2021 року.

Проте, у зв`язку з перебуванням судді Селівона А.М. на лікарняному судове засідання призначене на 09.09.2021 року не відбулось.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.09.2021 року судове засідання з розгляду справи по суті призначено на 07.10.2021 року.

У судових засіданнях з розгляду справи по суті 07.10.2021 року та 17.11.2021 року судом протокольними ухвалами оголошено перерви на 17.11.2021 року та 09.12.2021 року відповідно.

Будь - яких інших заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, від позивача та відповідача станом на час розгляду справи по суті 09.12.2021 року до суду не надходило.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Наразі, від позивача станом на час винесення рішення до суду не надходило жодних заяв про неможливість подання відповіді на відзив та/або про намір вчинення відповідних дій у відповідності до статті 166 Господарського процесуального кодексу України та/або продовження відповідних процесуальних строків та заперечень щодо розгляду справи по суті.

З огляду на вищевикладене, оскільки позивач не скористався наданими йому процесуальними правами, зокрема, останнім не надано відповіді на відзив на позовну заяву, суд, дійшов висновку про можливість розгляду даної справи виключно за наявними матеріалами.

У судові засідання з розгляду справи по суті 07.10.2021 року та 09.12.2021 року з`явилися уповноважені представник позивача та відповідача.

У судове засідання 17.11.2021 року з`явився уповноважений представник позивача, представник відповідача - не з`явився.

Про дату, час і місце проведення судового засідання відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою представника ДП «НАЕК «Енергоатом» б/н від 07.10.2021 року

Представник позивача в судових засіданнях з розгляду справи по суті 07.10.2021 року та 09.12.2021 року підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судових засіданнях з розгляду справи по суті 07.10.2021 року та 09.12.2021 року проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, та просив відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 240 ГПК України в судовому засіданні 09.12.2021 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши в судових засіданнях пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" є державним комерційним підприємством, що утворене відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 1996 року № 1268 "Про створення Національної атомної енергогенеруючої компанії "Енергоатом" Ї із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2004 року № 543.

На підприємство згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 1996 року № 1268 "Про створення Національної атомної енергогенеруючої компанії "Енергоатом" покладено функції експлуатуючої організації.

Підприємство утворено з метою виробництва електричної енергії, забезпечення безпечної експлуатації та підвищення ефективності роботи атомних електростанцій, безпеки під час будівництва, введення в експлуатацію та зняття з експлуатації ядерних установок, безперебійного енергопостачання суб`єктів господарювання та населення, а також у межах своєї компетенції забезпечення постійної готовності України до швидких ефективних дій у разі виникнення аварій на підприємствах атомної енергетики, радіаційних аварій у промисловості, дотримання вимог ядерного законодавства, норм та правил з ядерної та радіаційної безпеки.

При цьому згідно з п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 1268 від 17.10.1996 року та Статуту підприємства на останнє покладено виконання завдання з розроблення і впровадження єдиних для підприємства техніко-економічних нормативів.

Наказом Державної інспекції ядерного регулювання України від 02.03.2012 року №51 затверджено «Вимоги до системи управління діяльністю експлуатуючої організації (оператора)», які є обов`язковими для виконання експлуатуючими організаціями (операторами) ядерної установки, які є суб`єктами діяльності у сфері використання ядерної енергії, та юридичними особами, що є постачальниками товарів, робіт та послуг для систем, важливих для безпеки атомних станцій, згідно зі статтею 34 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку».

Відповідно до п. 3.2 вказаних Вимог суб`єкт діяльності вживає заходів щодо формування та підтримки культури безпеки та культури захищеності у своїй діяльності, у тому числі в рамках, зокрема, розробки та перегляду документації системи управління.

З метою забезпечення діяльності розроблено та впроваджено стандарти, а саме СОУ НАЕК 026:2012 «Стандарт Національної Атомної Енергогенеруючої компанії «Енергоатом» Технічне обслуговування та ремонт резервні дизельні ОП АЕК ДП НАЕК «Енергоатом» Вимоги до технічного обслуговування, ремонту та модернізації».

Як зазначено позивачем в позовній заяві та вбачається з матеріалів справи, ДП «НАЕК «Енергоатом» на платформі «Prozorro» відповідно до Закону України «Про публічні закупівлі» здійснюються закупівлі запасних частин для ремонту дизельних генераторів АСД-5600, відповідно до ремонтної документації на АСД-5600, в тому числі, з використанням номенклатурних номерів креслень, наведених у документі «Электростанция дизельная автоматизированная АСД-5600. Бюллетень по повышению безопасности АСД-5600, эксплуатирующихся на АЭС» 5600-8-98 БЭ, затвердженого 17.04.1998 року головним інженером ДП «Фирма «Русский дизель».

Відповідно до Листа ДП НАЕК «Енергоатом» № 13454/10 від 08.10.2020 року Бюлетень використовується у виробничій діяльності ДП НАЕК «Енергоатом» на підставі Розпорядження Першого віце - президента - технічного директора ДП НАЕК «Енергоатом» О.В. Шавлакова № 41-р від 15.01.2018 року «Про перелік запасних частин», згідно якого для забезпечення проведення заявочної кампанії та своєчасного проведення закупівлі запасних частин до резервних дизельних електростанцій АСД-5600 зобов`язано Генеральних директорів ВП «Запорізька АЕС», ВП «Рівненська АЕС», ВП «Хмельницька АЕС», ВП «Атомкомплект» під час складання заявок на закупівлю запасних частин до АСД-5600 та укладання відповідних договорів, додатково до наявної документації, використовувати перелік запасних частин, наданий у додатку 1 до документа «Электростанция дизельная автоматизированная АСД-5600. Бюллетень по повышению безопасности АСД-5600, эксплуатирующихся на АЭС» 5600-8-98 БЭ (додаток до цього розпорядження). Копія розпорядження наявна в матеріалах справи.

У відповідь на адвокатський запит представника позивача від 24.11.2020 року № 262/2020 ДП НАЕК «Енергоатом» з супровідним листом № 15968/10 від 02.12.2020 року надано копію вказаного Бюлетеню.

Як зазначено позивачем в позовній заяві, Бюлетень є частиною конструкторської документації до резервних дизельних електростанцій АСД-5600 «Электростанция дизельная автоматизированная АСД- 5600» ТУ 24.06.407-84, а тому є об`єктом відносин у сфері науково-технічної інформації та права інтелектуальної власності.

При цьому позивач наголошує, що згідно рішення державного органу Російської Федерації, а саме Міністерства Промисловості та Торгівлі російської Федерації та Міністерства Оборони Російської Федерації № 235/1/1/9119 від 21.06.2018 року, Товариство з обмеженою відповідальністю "Кінгісеппський машинобудівний завод" є добросовісним набувачем конструкторської, технічної, технологічної, експлуатаційної та ремонтної документації на дизелі мари 78Г та відповідно дизель - генераторів на його базі АСД-5600 та виробником зазначеної продукції та запасних частин до неї, посилаючись на наявність Договору №КД/02/2016 від 07.06.2016 року, укладеного між ЗАТ «Виробниче об`єднання «Дизель - Енерго» та ТОВ «Кінгісеппський машинобудівний завод», згідно якого повний комплект конструкторської технологічної, експлуатаційної, ремонтної документації «Русский дизель» було передано від ЗАТ «Производственное обьединение «Дизель-Энерго» до ТОВ «Кінгісеппський машинобудівний завод».

Окрім цього позивач наголошує, що ТОВ «Кінгісеппський машинобудівний завод» є держателем 100% акцій ЗАТ «Производственное обьединение «Дизель-Энерго».

Таким чином, посилаючись на вищенаведені обставини позивач зазначає, що ТОВ «Кінгісеппський машинобудівний завод» є суб`єктом правовідносин у сфері науково-технічної інформації та права інтелектуальної власності на конструкторську, технічну, технологічну, експлуатаційну та ремонтну документацію ДП «Фирма «Русский дизель», відтак, на переконання позивача, використання ДП «НАЕК «Енергоатом» у своїй господарській діяльності об`єкту науково-технічної інформації - документу під назвою «Электростанция дизельная автоматизированная АСД-5600. Бюллетень по повышению безопасности АСД-5600, эксплуатирующихся на АЭС» 5600-8-98 БЭ (далі - Бюлетень), порушує майнові права інтелектуальної власності ТОВ «Кінгісеппський машинобудівний завод».

В обґрунтування своїх вимог позивач також зазначає, що ДП НАЕК «Енергоатом» не надавався дозвіл на використання у своїй діяльності Бюлетеню, оскільки зміни до конструкторської документації у формі Бюлетеню виробником ДП «Фирма «Русский дизель» як тримачем оригіналу конструкторського документу «Электростанция дизельная автоматизированная АСД-5600» ТУ 24.06.407-84 не проводилися.

Окрім того позивач вказує, що тримачем оригіналів документів у відповідності до ГОСТ 2.503-90 повідомлення про випуск Бюлетеню, копія якого надана ДП НАЕК «Енергоатом» та використовується даним підприємством, не випускалось. На титульному листі «Электростанция дизельная автоматизированная АСД-5600» ТУ 24.06.407-84 не відображено, що в даний документ внесені зміни та не існує листа реєстрації таких змін.

Оригінал Бюлетеню, копія якого надана ДП «НАЕК «Енергоатом» та використовується даним підприємством, як зазначає позивач, також не існує, позаяк відсутні документи, що підтверджують офіційне отримання такого Бюлетеню. При цьому останній виходить зі змісту листа-відповіді ДП «НАЕК «Енергоатом» № 14975/10 від 10.11.2020 року, відповідно до якого через відсутність у ДП «НАЕК «Енергоатом» оригіналу документу «Электростанция дизельная автоматизированная АСД-5600. Бюллетень по повышению безопасности АСД-5600, эсплуатирующихся на АЭС» 5600-8-98 БЭ (далі - Бюлетень) надання його посвідченої копії на вимогу позивача є неможливим.

Відповідно до Акту про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду, затвердженого президентом ДА «НАЕК «Енергоатом» 06.07.2011 року, який складено відповідно до Переліку типових документів, що утворюються в діяльності підприємств, органів державної влади та місцевого самоврядування, інших установ і організацій із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Головного архівного управління при Кабінеті Міністрів України від 20.07.1998 року № 41, що діяв на час складання акту, вилучено для знищення, зокрема, реєстраційні журнали вхідної/вихідної кореспонденції та накази/розпорядження ДП «НАЕК «Енергоатом» за період 1998- 2007 роки.

З огляду на зазначене у відповідача відсутня можливість надати інформацію про те, на підставі якого документу та з якого часу введено в дію документ «Электростанция дизельная автоматизированная АСД-5600. Бюллетень по повьішению безопасности АСД-5600, эсплуатирующихся на АЭС» 5600-8-98 БЭ, затверджений 17.04.1998 головним інженером ДП «Фирма «Русский дизель» (Російська Федерація).

Таким чином, за твердженнями позивача, вищенаведені обставини в сукупності доводять незаконність використання ДП «НАЕК «Енергоатом» Бюлетеню як конструкторської документації на дизелі марки 78Г дизель-генераторів АСД-5600, у зв`язку з чим позивач просить суд заборонити ДП «НАЕК «Енергоатом» використовувати у своїй господарській діяльності об`єкт науково - технічної інформації - документ під назвою "Электростанция дизельная автоматизированная АСД-5600. Бюллетень по повышению безопасности АСД-5600, эксплуатирующихся на АЭС" 5600-8-98 БЭ.

Додатково позивач наголошує в позовній заяві, що Бюлетень стосується питань підвищення безпеки систем, важливих для безпеки АЕС, та ДП «НАЕК «Енергоатом», ввівши у використання на підставі розпорядження № 41-р від 15.01.2018 року «Про перелік запасних частин», фактично проведено модифікацію, важливу для безпеки, а тому використання Бюлетеню потребувало погодження з уповноваженим органом - Державною інспекцією з ядерного регулювання України. Такого погодження ДП «НАЕК «Енергоатом» не проведено, а тому використання Бюлетеню є недопустимим порушення чинного законодавства з питань регулювання у сфері ядерної безпеки та його використання є протиправним.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктах 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 154 Господарського кодексу України відносини, пов`язані з використанням у господарській діяльності та охороною прав інтелектуальної власності, регулюються Господарським кодексом України та іншими законами (надалі - ГК України).

До відносин, пов`язаних з використанням у господарській діяльності прав інтелектуальної власності, застосовуються положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України та іншими законами (ч. 2 ст. 154 ГК України).

Згідно з ч. 2 ст. 418 Цивільного кодексу України право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об`єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом.

Право інтелектуальної власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений права інтелектуальної власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом (ч. 3 ст. 418 Цивільного кодексу України).

За приписами ч. 1 ст. 419 ЦК України право інтелектуальної власності та право на річ не залежать одне від одного.

Частиною 3 цієї ж статті встановлено, що перехід права власності на річ не означає переходу права власності на об`єкт права інтелектуальної власності.

Право інтелектуальної власності виникає (набувається) з підстав, встановлених цим Кодексом, іншим законом чи договором (ст. 422 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 424 ЦК України майновими правами інтелектуальної власності є: 1) право на використання об`єкта права інтелектуальної власності; 2) виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності; 3) виключне право перешкоджати неправомірному використанню об`єкта права інтелектуальної власності, в тому числі забороняти таке використання; 4) інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.

У відповідності до статті 421 ЦК України суб`єктами права інтелектуальної власності є: творець (творці) об`єкта права інтелектуальної власності (автор, виконавець, винахідник тощо) та інші особи, яким належать особисті немайнові та (або) майнові права інтелектуальної власності відповідно до цього Кодексу, іншого закону чи договору.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до вимог статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя.

Стаття 13 Конвенції гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У рішенні Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 року (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес" як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний Суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Відповідно до частин другої та шостої статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному законом порядку.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Так, порушенням є такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, при цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси такої особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

При цьому виключно порушене право підлягає судовому захисту у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Отже, у разі якщо суд установить, що право позивача, за захистом якого він звернувся до суду не є порушеним, суд має відмовити в задоволенні пред`явленого позову з підстав його недоведеності та необґрунтованості.

Відтак, звертаючись з даним позовом про захист права інтелектуальної власності на документ під назвою "Электростанция дизельная автоматизированная АСД-5600. Бюллетень по повышению безопасности АСД-5600, эксплуатирующихся на АЭС" 5600-8-98 БЭ, позивач повинен надати суду беззаперечні докази, які свідчать про наявність порушених прав саме позивача, яким заявлено відповідну позовну вимогу.

Зі змісту позовної заяви судом встановлено, що в обґрунтування наявності прав інтелектуальної власності на Бюлетень позивач посилається, зокрема, на спільне рішення № 235/1/1/9119 від 21 червня 2018 року, прийняте Міністерством Промисловості та Торгівлі Російської Федерації та Міністерства Оборони Російської Федерації, державне підприємство «Фирма Русский дизель» (до 2001 року «Производственное обьединение «Русский дизель»).

Згідно вказаного рішення позивач призначений держателем оригіналів конструкторської, технічної, технологічної, експлуатаційної та ремонтної документації на дизеля марок 47Б, 58А, 58Д, 61Б, 61В, 67В, 64ГА, 68Б, 68В, 68Г, 68Е, 70Г, 78Г, 82А, 85Д, 86Б, 87Г, 88Г та відповідно дизель-генераторів та електростанцій дизельних автоматизованих на їх базі ДГ-4000, ДГА-3500, СДГ-5000, АДГ-4000, АДГ-5000, АСД-5100, АСД-5600, АСД-6300, з правом авторського нагляду згідно з вимогами ДСТУ. Власником документації є Міністерство оборони Російської Федерації.

Правила внесення змін до конструкторської документації визначаються Міждержавним стандартом ГОСТ 2.503-90 «Единая система конструкторской документации. Правила внесения изменений», який був введений 01.01.1991 року на підставі постанови Державного комітету СРСР № 1031 від 26.04.1990 року та діяв станом на 17.04.1998 року, тобто на дату затвердження Бюлетеню.

Так, відповідно до п.1.5 ГОСТ 2.503-90 зміни до документу на всіх стадіях життєвого циклу виробу вносяться на підставі повідомлення про зміни (додаток 2). Інформація про внесення змін до документу вказується на основному написі цього документа та/або листі реєстрації змін (додаток 3).

Відповідно до ГОСТ 2.503-90 випускати повідомлення про зміни та вносити зміни до оригіналів документів мають право лише організації - тримачі оригіналів цих документів.

Зі змісту наявної в матеріалах справи копії документу "Электростанция дизельная автоматизированная АСД-5600. Бюллетень по повышению безопасности АСД-5600, эксплуатирующихся на АЭС" 5600-8-98 БЭ судом встановлено, що останній розроблено у зв`язку з вводом нормативного документу «Руководство по техническому обслуживанию резервных дизельных електростанций АС» та наведені в ньому зміни та доповнення маються бути включені до наявних на АЕС екземплярів експлуатаційної документації.

При цьому вказаний Бюлетень затверджений саме ДП «Русский дизель» 17.04.1998 року, яке є розробником документації та до моменту ліквідації підприємства в 2005 року було єдиним виробником дизельних електрогенераторів АСД-5600.

Натомість зазначаючи про неправомірне використання відповідачем вказаного Бюлетеня у своїй діяльності, оскільки номери креслень на деталі, зазначені в Бюлетені, не співпадають з номерами креслень на ці ж деталі, що є складовою частиною конструкторської документації до резервних дизельних електростанцій АСД-5600 «Электростанция дизельная автоматизированная АСД-5600» ТУ 24.06.407-84, позивачем не надано суду доказів на підтвердження вказаних обставин, а саме окрім титульної сторінки не надано копій оригінальної конструкторської документації на АСД-5600, яка має бути в наявності у позивача як уповноваженої особи по здійсненню авторського нагляду за конструкторською, технологічною, експлуатаційною, ремонтною документацією на АСД-5600.

Зокрема, не може бути розцінений в якості беззаперечних та достатніх доказів наявності у позивача оригіналів технічної документації на АСД-5600 наданий позивачем Акт перевірки оригіналів конструкторської документації від 19.02.2021 року, затверджений начальником відділу 1014 ВП МО РФ та Генеральним директором ТОВ «Кінгісеппський машинобудівний завод».

Відтак, з наданих позивачем доказів суд позбавлений можливості як встановити чи є позивач держателем технічної документації (матеріального носія) або об`єкту права інтелектуальної власності, тобто матеріалами справи не підтверджується перебування зазначеної документації у власності позивача, так і дослідити зміст такої документації.

Окрім цього в матеріалах справи відсутні будь - які відомості про наявність та/або необхідність державної реєстрації права інтелектуальної власності на спірний Бюлетень, згідно з законодавством Російської Федерації.

Відповідно до ч.1 ст. 8 Закону України «Про авторське право і суміжні права» об`єктами авторського права є твори в галузі науки, літератури та мистецтва, а саме: 1) літературні письмові твори белетристичного, публіцистичного, наукового, технічного або іншого характеру (книги, брошури, статті тощо); ілюстрації, карти, плани, креслення, ескізи, пластичні твори, що стосуються географії, геології, топографії, техніки, архітектури та інших сфер діяльності.

Як вбачається з положень ст. 433 Цивільного кодексу України та ст. 8 Закону України «Про авторське право і суміжні права» перелік об`єктів авторського права не є вичерпним.

Твори є об`єктами авторського права без виконання будь-яких формальностей щодо них та незалежно від їх завершеності, призначення, цінності тощо, а також способу чи форми їх вираження.

Авторське право не поширюється на ідеї, процеси, методи діяльності або математичні концепції як такі.

При цьому, за визначенням абз. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про стандартизацію", технічні умови - нормативний документ, що встановлює технічні вимоги, яким повинна відповідати продукція, процес або послуга, та визначає процедури, за допомогою яких може бути встановлено, чи дотримані такі вимоги.

Нормативний документ - документ, що встановлює правила, настанови чи характеристики щодо діяльності або її результатів (п. 14 ст. 1 вказаного Закону).

Згідно ч. 3 ст. 16 Закону України "Про стандартизацію" право власності на стандарти, кодекси усталеної практики і технічні умови, прийняті підприємствами, установами та організаціями, і видані ними каталоги належать відповідним підприємствам, установам та організаціям.

Відповідно до статті 435 ЦК України і статтею 7 Закону України «Про авторське право і суміжні права» первинним суб`єктом авторського права є автор твору. За відсутності доказів іншого автором твору вважається фізична особа, зазначена звичайним способом як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства).

Суб`єктами авторського права є також інші фізичні та юридичні особи, які набули прав на твори відповідно до договору або закону.

Статтею 9 Закону України «Про авторське право і суміжні права» передбачено, що частина твору, яка може використовуватися самостійно, у тому числі й оригінальна назва твору, розглядається як твір і охороняється відповідно до цього Закону.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права» до майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) належать: а) виключне право на використання твору; б) виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами. Майнові права автора (чи іншої особи, яка має авторське право) можуть бути передані (відчужені) іншій особі згідно з положеннями статті 31 цього Закону, після чого ця особа стає суб`єктом авторського права. Виключне право на використання твору автором (чи іншою особою, яка має авторське право) дозволяє йому використовувати твір у будь-якій формі і будь-яким способом.

Пунктом «а» статті 50 Закону України «Про авторське право і суміжні права» передбачено, що порушенням авторського права і (або) суміжних прав, що дає підстави для захисту таких прав, у тому числі судового, є: вчинення будь-якою особою дій, які порушують особисті немайнові права суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав, визначені статтями 14 і 38 цього Закону, та їхні майнові права, визначені статтями 15, 17, 27, 39 - 41 цього Закону, з урахуванням умов використання об`єктів авторського права і (або) суміжних прав, передбачених статтями 21 - 25, 42, 43 цього Закону, а також зловживання посадовими особами організації колективного управління службовим становищем, що призвело до невиплати або неналежних розподілу і виплати винагороди правовласникам.

Відповідно до пункту «г» частини першої статті 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права» за захистом свого авторського права і (або) суміжних прав суб`єкти авторського права та суміжних прав мають право звертатися в установленому порядку до суду та інших органів відповідно до їх компетенції.

Таким чином, для встановлення факту порушення прав позивача, за захистом яких він звернувся із позовом у даній справі, суд має встановити наявність в документах "Электростанция дизельная автоматизированная АСД-5600. Бюллетень по повышению безопасности АСД-5600, эксплуатирующихся на АЭС" 5600-8-98 БЭ ознак об`єкту авторського права та у випадку встановлення такого факту - чи були використані дані ТУ 24.06.407-84 відповідачем при створенні Бюлетеню, який використовується в господарській діяльності ДП НАЕК «Енергоатом».

Тобто позивачем має бути доведено, що спірний Бюлетень містить ознаки об`єкта авторського права, а саме відноситься до літературного письмового твору технічного характеру; є результатом творчої діяльності його автора(-ів) (розробника(-ів) (є оригінальним); має відповідну форму вираження у вигляді тексту, який можна відтворювати (використовувати).

За приписами ч.ч. 2, 3 ст. 8 Закону України «Про авторське право і суміжні права» охороні за цим Законом підлягають всі твори, зазначені у частині першій цієї статті, як оприлюднені, так і не оприлюднені, як завершені, так і не завершені, незалежно від їх призначення, жанру, обсягу, мети (освіта, інформація, реклама, пропаганда, розваги тощо). Передбачена цим Законом правова охорона поширюється тільки на форму вираження твору і не поширюється на будь-які ідеї, теорії, принципи, методи, процедури, процеси, системи, способи, концепції, відкриття, навіть якщо вони виражені, описані, пояснені, проілюстровані у творі.

Відповідно, передання за договором авторських прав: на використання твору; виняткове право дозволяти використання твору; право перешкоджати неправомірному використанню твору, в тому числі забороняти таке використання, як це передбачено статтею 440 ЦК України, передбачає правомочності щодо, власне, письмового документу, яким є технічні умови.

Використання технічних умов як об`єкта авторського права передбачає правомочності вчиняти дії, передбачені частиною 1 статті 441 ЦК України, тобто опублікування відтворення будь-яким способом та у будь-якій формі; переклад; переробка, продаж, передання в найм (оренду) тощо; імпорт його примірників тощо. Зазначені дії стосуються саме письмового документа, яким є технічні умови, його примірників, у формі, в якій він існує, проте ніяк не тих вимог, процесів, способів, що в ньому зазначені.

Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 1107 ЦК України розпоряджання майновими правами інтелектуальної власності здійснюється на підставі таких договорів: 1) ліцензія на використання об`єкта права інтелектуальної власності; 2) ліцензійний договір; 3) договір про створення за замовленням і використання об`єкта права інтелектуальної власності; 4) договір про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності; 5) інший договір щодо розпоряджання майновими правами інтелектуальної власності.

За визначенням ст. 1 Закону України «Про науково-технічну інформацію» науково-технічна інформація - будь-які відомості та/або дані про вітчизняні та зарубіжні досягнення науки, техніки і виробництва, одержані в ході науково-дослідної, дослідно-конструкторської, проектно-технологічної, виробничої та громадської діяльності, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Відповідно до ст. 2 вказаного Закону об`єктом відносин у сфері науково-технічної інформації є вітчизняна і зарубіжна науково-технічна інформація.

Науково-технічна інформація охоплює отримувані в процесі науково-дослідної, дослідно-конструкторської, проектно-технологічної, виробничої та громадської діяльності результати, зафіксовані у формі, яка забезпечує їх відтворення, використання та поширення.

Науково-технічна інформація є суспільним надбанням, необхідною умовою продуктивної інтелектуальної діяльності, зокрема наукової і технічної творчості.

Згідно ч. 4 ст. 2 Закону України «Про науково-технічну інформацію» науково-технічна інформація, що є продуктом інтелектуальної творчої праці, становить об`єкт права інтелектуальної власності, а відносини щодо її придбання, зберігання, переробки, використання і поширення регулюються чинним законодавством.

Фізичні та юридичні особи у сфері дії цього Закону виступають як творці і накопичувачі науково-технічної інформації, власники, виробники, зберігачі і споживачі інформаційної продукції та послуг, а також як посередники у сфері науково-інформаційної діяльності (ст. 3 вказаного Закону).

Статтею 6 Закону України «Про науково - технічну інформацію» визначено, що підставою виникнення прав на науково-технічну інформацію є створення науково-технічної інформації своїми силами і за свій рахунок; виконання договору про створення науково-технічної інформації; виконання будь-якого договору, що містить умови переходу прав на інформацію до іншої особи. Права на науково-технічну інформацію, створену кількома особами, визначаються договором, укладеним між творцями цієї інформації. Права на науково-технічну інформацію, створену за рахунок коштів державного бюджету, визначаються державою шляхом прийняття загальних рішень і шляхом укладення договорів між державним органом, що здійснює фінансування, і виконавцем робіт із створення науково-технічної інформації. Права на науково-технічну інформацію, що належали фізичним та юридичним особам, можуть переходити до держави в разі передачі її до відповідних державних банків даних, фондів або архівів на договірній основі.

З урахуванням викладеного суд зазначає, що передання прав інтелектуальної власності на Технічні умови, зокрема, на Бюлетень - частину конструкторської документації до резервних дизельних електростанцій АСД-5600 «Электростанция дизельная автоматизированная АСД-5600» ТУ 24.06.407-84, як на об`єкт авторського права передбачає можливість передання лише правомочностей щодо використання саме документу, в якому втілені ці технічні умови та саме способами використання, передбаченими законодавством про авторське право. Передання майнових прав інтелектуальної власності на технічні умови можливе лише у разі надання їм статусу об`єкта права інтелектуальної власності - «комерційної таємниці» та подальшого розпоряджання правами саме на такий об`єкт.

Поряд із цим в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили, що Бюлетень є науково-технічною інформацією в розумінні ч. 4 ст. 2 Закону України «Про науково- технічну інформацію», а також не надано суду жодних доказів наявності будь - яких з перелічених у вказаній статті Закону підстав виникнення права на науково - технічну інформацію, як в розумінні законодавства Російської Федерації, так і законодавства України, окрім Спільного рішення № 235/1/1-9119 від 21.06.2018 року.

Судом враховано той факт, що ухвалою Арбітражного суду міста Санкт - Петербургу та Ленінградської області від 15.03.2021 року у справі № А56-9116/2017/сд.4, визнано недійсним Договір № КД02/2016 від 07.06.2016 року, укладений між ЗАТ «Виробниче об`єднання «Дизель - Енерго» та ТОВ «Кінгісеппський машинобудівний завод» на передачу виключних прав на конструкторську та технічну документацію підприємство - розробника «Русский дизель».

При цьому як свідчать матеріали справи (лист № 704-22/03/21-ua від 22.03.2021 року), саме на вказаний Договір № КД02/2016 від 07.06.2016 року як на доказ відповідності кваліфікаційним вимогам учасника/виробника ЗІП для дизель - генераторних установок АСД-5600 позивач неодноразово посилався під час участі в закупівельних процедурах ДП «НАЕК «Енергоатом».

Відтак, встановити існування ТУ 24.06.407-84 та Бюлетеня як об`єктів права інтелектуальної власності, належність позивачу прав інтелектуальної власності на такий об`єкт, використання відповідачем належного позивачеві твору, а також форму такого використання не вбачається за можливе.

Крім того, саме лише посилання в тексті Бюлетеня на експлуатаційну документацію, за відсутності доказів того, що Бюлетень дійсно є частиною конструкторської документації до резервних дизельних електростанцій АСД-5600 «Электростанция дизельная автоматизированная АСД-5600» ТУ 24.06.407-84 як об`єкта інтелектуальної власності, не може вважатися використанням об`єкта авторського права.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що позивачем під час розгляду справи не підтверджено обставин щодо віднесення зазначених документів до об`єктів авторського права та належності Бюлетеню до оригінальної конструкторської документації, про що також зазначено самим позивачем в клопотаннях з процесуальних питань, за одночасної відсутності будь - яких належних та допустимих доказів на підтвердження права інтелектуальної власності ТОВ «Кінгісеппський машинобудівний завод» на Бюлетень, суд доходить висновку про недоведеність позивачем права інтелектуальної власності та Бюлетень, протиправності використання відповідачем вказаного документа в своїй діяльності та, відповідно, відсутність правових наслідків, з якими закон пов`язує правову охорону об`єктів інтелектуальної власності.

Окрім цього суд зазначає, що посилання позивача в обгрутування позовних вимог на порушення відповідачем чинного законодавства з питань регулювання у сфері ядерної безпеки шляхом використання в своїх діяльності Бюлетеня, оскільки вказаний документ стосується питань підвищення безпеки систем, важливих для безпеки АЕС, натомість ДП «НАЕК «Енергоатом» проведено модифікацію та введено його у використання на підставі розпорядження № 41-р від 15.01.2018 року «Про перелік запасних частин» без погодження з Державною інспекцією з ядерного регулювання України, судом до уваги не приймаються, позаяк виходячи зі змісту позовних вимог дослідження питання забезпечення ядерної безпеки з боку ДП «НАЕК «Енергоатом» виходить за межі предмета доказування у даній справі та стосується виключно діяльності відповідача як експлуатуючої організації, відноситься до компетенції органів державного регулювання ядерної та радіаційної безпеки та не може бути розцінено в якості підстав для тверджень про порушення права інтелектуальної власності.

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно зі статтею 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Так, допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.02.2019 року у справі № 909/327/18).

Згідно ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Поряд із цим встановлюючи фактичні обставини справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів, суд зазначає, що у пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи "Щодо якості судових рішень" міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Наразі принцип змагальності необхідно розглядати як основоположний компонент концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та принцип ефективної участі.

Пункт 4 ст. 129 Конституції України змагальність сторін прямо пов`язує зі свободою в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Наразі сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за таким підходом сама концепція змагальності втрачає сенс.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За таких обставин, враховуючи зміст ст. 129 Конституції України, ч.ч.1-3 ст.13, суд зазначає, що позивачем всупереч ст. 74 ГПК України не доведено належними доказами обставин виникнення права на об`єкт інтелектуальної власності - "Электростанция дизельная автоматизированная АСД-5600. Бюллетень по повышению безопасности АСД-5600, эксплуатирующихся на АЭС" 5600-8-98 БЭ, а також обставин порушення права інтелектуальної власності позивача за наслідками використання відповідачем вказаного документа у своїй господарській діяльності, на які в обґрунтування позовних вимог посилається позивач, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають як безпідставні та необґрунтовані.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні ст. 74 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, суд вважає за необхідне відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Кінгісеппський машинобудівний завод» в задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на позивача .

Керуючись статтями 73-80, 86, 123, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно частини 2 статті 256 Господарського процесуального кодексу України учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 06 червня 2022 року.

Суддя А.М. Селівон