ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року м. Черкаси справа № 925/880/21

Господарський суд Черкаської області в складі: головуючого - судді Г.М. Скиби, за участю секретаря судового засідання А.М.Буднік, у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження у приміщенні господарського суду розглянув справу

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця", м. Київ-150, вул. Є.Гедройця, 5

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Транско", Черкаська область, Черкаський район, с. Геронимівка, вул. Вернигори, 11

про стягнення 29811645,53 грн санкцій,

за участю повноважних представників сторін:

від позивача: І.Ф.Никипорець - адвокат в режимі ВКЗ;

від відповідача: В.В.Єрьоменко адвокат за ордером.

АТ "Українська залізниця" звернулось в господарський суд Черкаської області з позовом до ТОВ "Компанія Транско" з вимогою про стягнення з відповідача на користь позивача 29811645,53 грн неустойки за договором про надання послуг від 25.02.2020 в редакції від 21.07.2020 (взамін договору про надання послуг від 02.05.2018 №00453/ЦТЛ-2018) та відшкодування судових витрат.

Короткий опис руху справи:

Ухвалами суду: від 19.07.2021 - відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 12.08.2021; від 12.08.2021 підготовче засідання відкладено на 26.10.2021; від 26.10.2021 підготовче засідання відкладено на 09.11.2021.

09.11.2021 підготовче провадження закрито і справу призначено в судовий розгляд.

09.12.2021 проведення судового засідання відкладено на 21.12.2021.

В судовому засіданні:

Представник позивача вимоги підтримав та просить позов задовольнити. Вказує на порушення права позивача відповідачем з 31.10.2020 по 31.05.2021 та виникнення права у залізниці на стягнення неустойки з 01.12.2020.

Заперечує правомірність рішення Господарського суду міста Києва №910/1305/21 та підтверджує касаційне оскарження рішення. Доказів відкриття касаційного провадження не подано.

Представник відповідача вимоги заперечив та вказав на відсутність порушеного права позивача, на відсутність права позивача на стягнення неустойки, на односторонню відмову від виконання додатку 1.8 до договору про надання послуг перевезення та обробки вантажів від 25.02.2020.

За результатами судового розгляду судом оголошено вступну та резолютивну частину рішення відповідно до приписів ст. 240 ГПК України.

Судом встановлено та перевірено доказами такі взаємовідносини сторін та обставини.

Між сторонами АТ "Укрзалізниця" (виконавець, перевізник) та ТОВ "Компанія Транско" (замовник) 02.05.2018 був укладений договір надання послуг №00453/ЦТЛ-2018 (а.с. 7-36 з додатками).

Між сторонами було укладено додаткову угоду №19 про перевезення з узгодженими стоками та обсягами у власних вагонах Перевізника (Позивача) до договору №00453/ЦТЛ-2018 (а.с. 28-33).

Пізніше, 31.05.2020 АТ "Українська залізниця" оприлюднила публічний договір про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом, який вводиться в дію з 01.07.2020 як публічна пропозиція для всіх бажаючих замовників для укладення договору на веб-сайті, з накладенням кваліфікованого електронного підпису відповідно до п. 1.6 договору.

Відповідно до умов та положень п. 1.1. договору предметом є організація та здійснення перевезень вантажів, надання вантажного вагону для перевезення інших супутніх послуг з організації перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученні у власних вагонах, вагонах інших залізниць та/або вагонах Замовника і проведення розрахунків за ці послуги.

Договір укладається шляхом надання Перевізником (позивачем) пропозиції укласти договір (оферта) і прийняття в цілому пропозиції Замовником (акцепт). Прийняття пропозиції замовником є підтвердженням ознайомлення Замовника та його погодження з усіма умовами договору п. 1.7 договору.

При укладенні публічного договору Сторони визнають припинення попередньо укладених договорів про надання послуг, але не раніше дати введення Договору в дію п. 9.2, п. 12.1 Договору (а.с. 37-70 з додатками).

В подальшому договір доповнено Додатком 1-8 в редакції від 21.07.2020 про умови надання послуги перевезення з узгодженими стоками та обсягами у власних вагонах Перевізника (а.с. 68-70) .

Відповідач подав Позивачеві два замовлення на отримання послуги з перевезення вантажу:

- замовлення від 19.06.2020 №41640716/2020-00028 з періодом 9 місяців з 07.2020 по 03.2021 та обсягом на 800 вагонів щомісячно. Ставка плати за використання вагону від 650 до 682 грн.;

- замовлення від 26.08.2020 №41640716/2020-00034 з періодом 12 місяців з 09.2020 по 08.2021 та обсягом на 600 вагонів щомісячно. Ставка плати за використання вагону 584 грн.

Позивач вказує на невиконання відповідачем умов договору та застосування до відповідача внаслідок не виконання зобов`язання неустойки, оскільки відповідач завантажив значно менше запланованих вагонів.

За замовленням від 19.06.2020 позивачем нараховано до стягнення з відповідача 15097600 грн. неустойки, за замовленням від 26.08.2020 позивачем нараховано до стягнення з відповідача 14714045,53 грн. неустойки (всього 29811645,53 грн.).

Позивач вимоги підтримав. Ухилення відповідача від виконання зобов`язання та погашення неустойки стало причиною звернення позивача до суду за захистом права та примусового стягнення боргу.

Відповідач вимоги заперечив та вказав на наявність судового рішення (справа №910/1305/21 Господарського суду м. Києва) про відсутність у позивача порушеного права та відсутність підстав для стягнення неустойки. Просить в задоволенні позову відмовити повністю.

Інших доказів сторонами не подано.

Оцінюючи зібрані докази в їх сукупності та за своїм внутрішнім переконанням, письмові доводи та пояснення представників сторін, господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з таких правових підстав та мотивів.

Згідно з постановою Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності з положеннями постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 №6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Сторони за договором є суб`єктами господарювання та самостійними юридичними особами, що підтверджено витягами з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Позивач є суб`єктом природної монополії на ринку перевезень в Україні.

Згідно з ч. 3 ст. 5 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб`єкти господарювання та інші учасники відносин у сфері господарювання повинні здійснювати свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства.

Частина 2 ст. 13 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачає зобов`язання особи при здійсненні своїх прав утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Між сторонами виникли та існують змішані договірні відносини - за результатами укладення публічного договору перевезень та супутніх послуг залізничного транспорту на підставі письмового оплатного строкового консенсуального договору від 24.03.2020 про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом №99-41640716/2020, що відповідає умовам та приписам гл.гл. 63, 64 ЦК України, гл. 32 ГК України.

Договір від 02.05.2018 про надання послуг №00453/ЦТЛ-2018 припинив свою дію внаслідок укладання нового договору, і це не оспорюється сторонами.

В основу позовних вимог позивачем покладено умови додатку 1-8 до чинного договору перевезення №99-41640716/2020 - про узгодження строків та обсягів замовлення, надання, споживання, оплати послуг.

Відповідач заперечує вимоги позивача і його право на стягнення неустойки з мотивів, що додаток 1-8 припинив свою дію з 30.11.2020, оскільки відповідач направив позивачеві 20.11.2020 інформаційне повідомлення відповідно до п. 12.4 договору перевезення про припинення додатку 1-8 згідно чч. 1,3 ст. 651, ч. 3 ст. 653 ЦК України. Вже з 01.12.2020 Відповідач не користується послугою з організації перевезень у вагонах Позивача. Натомість позивач почав нараховувати Відповідачеві з 31.12.2020 неустойку, що є предметом спору, та звернувся в господарський суд з вимогою примусового її стягнення.

21.05.2021 Господарський суд міста Києва рішенням у справі №910/1305/21 підтвердив відсутність права Позивача на нарахування, списання стягнення неустойки з Відповідача на підставі додатку 1-8 до Договору (а.с. 127-134). Рішення прийнято судом у спорі між цими ж сторонами стосовно спірного договору, та набрало законної сили відповідно до постанови Північного апеляційного господарського суду від 19.10.2021 (а.с. 194-205).

У зв`язку з цим суд повторно не оцінює взаємовідносини сторін та обставини.

Доказів відкриття касаційного провадження у даній справі №910/1305/21, зупинення виконання рішення, нечинності судового рішення сторонами на момент прийняття рішення суду не подано.

Згідно з ч.1 ст. 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктами господарювання, в силу якого один суб`єкт зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта, або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

Згідно ч. 1 ст. 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до приписів ст. 4 ГПК України Право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом

заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Суд враховує, що позивачем не доведено наявність свого порушеного права, за захистом якого він звертається до суду. Натомість відповідач з посиланням на судове рішення підтверджує відсутність порушеного права у позивача.

Суд при прийнятті рішення також враховує правові позиції та практику Європейського суду з прав людини як джерело права, згоду на застосування якого надано Верховною Радою України (п. 4 ст. 11 ГПК України):

- принцип правової певності та юридичної визначеності, в тому числі недопустимість ревізування рішень судів, які набрали законної сили з підстав бажання зацікавленої особи в переоцінці доказів (рішення «Агрокомплекс проти України» №23465/03 від 08.03.2012);

- принцип загальної оцінки судом відносин сторін та відсутності обов`язку суду давати оцінку кожній вимозі сторін (рішення «Серявін проти України» №4909/04 від 10.02.2010, рішення «Трофімчук проти України» № 4241/03 від 28.10.2010);

- принцип повноти та межі обгрунтування рішення судом в залежності від характеру рішення (рішення «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія А, №303-А, п. 29);

- принцип поваги до права на володіння своїм майном (рішення «Желтяков проти України» №4994/04 від 09.09.2011).

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.ст. 74, 76-79 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права.

Відсутність порушеного права у позивача є підставою для відмови йому в позові висновки викладені в постанову Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі №910/12787/17, і ці праві висновки розділяє господарський суд Черкаської області при прийнятті даного рішення.

Відповідач належними доказами спростував вимоги позивача та порушення його права.

У суду відсутні правові підстави для задоволення позову з мотивів його безпідставності, необгрунтованості та недоведеності. В задоволенні позову належить відмовити повністю.

За таких умов судові витрати в розмірі судового збору відповідно до приписів ст. 129 ГПК України належить покласти на позивача та не стягувати.

Керуючись , 232, 233, 236-241 ГПК України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Акціонерного товариства "Українська залізниця", м. Київ-150, вул. Є.Гедройця, 5, ідентифікаційний , номер рахунку в банку невідомий

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Транско", Черкаська область, Черкаський район, с. Геронимівка, вул. Вернигори, 11, ідентифікаційний , номер рахунку в банку невідомий

про стягнення 29811645,53 грн санкцій відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дня складення повного судового рішення. Сторони у справі протягом цього строку мають право подати апеляційну скаргу безпосередньо до суду апеляційної інстанції на вказане рішення.

Повне рішення складено 28.12.2021.

Суддя Г.М.Скиба