ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2021 року Справа № 915/1482/20

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Адаховської В.С.,

при секретарі судового засідання Матвєєвої В.В.,

за участю представників учасників справи:

від позивача: Мартинов К.В., за ордером

від відповідача: Лушников В.П. за довіреністю

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "СОЛАРИС" (01601, м. Київ, вул.Печерський узвіз, 3, ідентифікаційний код 39278476, e-mail: )

до відповідача: Приватного підприємства "Виробничо-комерційне підприємство "КАРО" (56301, Миколаївська область, Врадіївський р-н, смт. Врадіївка, вул.Кооперативна, 21, ідентифікаційний код 20892727, e-mail: )

про: стягнення 767173,21 грн.

В С Т А Н О В И В:

07.12.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю "СОЛАРИС" (далі - ТОВ "СОЛАРИС") звернулося до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою б/н від 27.11.2020 (вх. № 15597/20) про стягнення з Приватного підприємства "Виробничо-комерційне підприємство "КАРО" (далі - ПП ВКП "КАРО") заборгованості за договором поставки нафтопродуктів № 150702-07/СЛ від 02.07.2015 на загальну суму 767173,21 грн., яка складається з: 648659,34 грн. - основного боргу, 92183,43 грн. - пені, 26330,44 грн. - інфляційний втрат, а також судових витрат.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 14.12.2020 вказану позовну заяву залишено без руху. Встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали.

28.12.2020 на адресу господарського суду від позивача надійшла заява б/н від 22.12.2020 (вх. № 16751/20) про усунення недоліків, до якої подано уточнену позовну заяву б/н від 22.12.2020 (вх. № 16752/20).

Ухвалою суду від 11.01.2021 було прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 11.02.2021.

16.01.2021 від позивача до суду надійшло клопотання б/н від 13.01.2021 (вх. №622/21), в якому ТОВ "СОЛАРИС" просить, посилаючись на ст. ст. 74, 80 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), долучити до матеріалів справи копії адвокатського запиту № 26/11-8 від 26.11.2020, листа ГУ ДПС у Миколаївській області №7974/10/14-29-04-01-07 від 11.12.2020, конверту поштового відправлення №940, роздруківку з сайту АТ "Укрпошта" щодо поштового відправлення №940.

28.01.2021 до суду надійшов відзив ПП ВКП "КАРО" б/н від 27.01.2021, в якому відповідач не визнає позовні вимоги з підстав вказаних у відзиві. Докази направлення відзиву на адресу позивача додано до відзиву.

Ухвалою суду від 11.02.2021, яку занесено до протоколу судового засідання, відкладено підготовче засідання на 02.03.2021 о 10:00, про що повідомлено учасників справи ухвалою суду від 11.02.2021.

11.02.2021 на електронну адресу суду та 15.02.2021 на поштову адресу суду від позивача надійшло клопотання б/н від 09.02.2021, в якому товариство просить, посилаючись на ст. ст. 74, 80 ГПК України, долучити до матеріалів справи копії листів № 15-01/21СЛ від 15.01.2021, № 19-01/21 від 19.01.2021, подорожнього листа № 19/09 за вересень 2019 року, договору № 01/04/2019-ТП від 01.04.2019, роздруківку треку із інформаційної системи GPS-спостереження за транспортом. Крім того, позивач повідомляє про неможливість прибуття в судове засідання у справі, призначене на 11.02.2021, та просить провести його без участі представника позивача.

Ухвалою суду від 02.03.2021 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 31 березня 2021 року о 10:30.

24.03.2021 від позивача до суду надійшло клопотання про залучення до матеріалів справи заяви свідка ОСОБА_1 від 16.03.2021, який є водієм транспортного засобу, на якому було здійснено спірну поставку палива відповідачу.

25.03.2021 від відповідача до суду надійшли пояснення щодо наданих позивачем документів, в яких відповідач зазначає, що надані позивачем документи (договір з перевізником, подорожні листи, трекінг з інформаційної системи GPS) підтверджують лише те, що машина перевізника здійснила поїздку по вказаному в подорожньому листі маршруту, однак вони жодним чином не доводять та не підтверджують, що товар був переданий саме уповноваженій особі відповідача. Також відповідач зазначив, що після отримання даного позову бухгалтером були перевірені первинні документи, облік та проводки по рахунках, здійснено коригування та подано уточнюючий розрахунок податкових зобов`язань з ПДВ.

Судове засідання, призначене на 31.03.2021 не відбулось у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Адаховської В.С., про сторонам було направлено відповідне повідомлення.

Ухвалою суду від 30.04.2021 підготовче засідання у справі призначено на 19.05.2021 о 15:00.

20.04.2021 від відповідача до суду надійшло клопотання про залучення до матеріалів справи заяви свідка ОСОБА_2 , який працював на посаді механіка ПП ВКП "КАРО" та зазначив, що 12.09.2019 він нічого не приймав, не підписував та про поставку дизельного палива на територію мех. загону йому нічого не відомо.

19.05.2021 підготовче засідання не відбулося у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючого у справі судді.

Ухвалою суду від 09.07.2021 підготовче засідання призначене на 15.07.2021.

13.07.2021 від позивача до суду надійшло клопотання про залучення до матеріалів справи додаткових документів, в т.ч. висновку експерта за наслідками проведеної почеркознавчої експертизи, в якій зазначено, що підпис від імені ОСОБА_2 на товарно-транспортній накладній від 12.09.2019 та підпис від імені ОСОБА_2 на заяві свідка від 09.03.2021 виконані однією особою.

15.07.2021 від позивача до суду надійшло клопотання про залучення до матеріалів справи копій екземплярів ТТН відповідача, на яких печатка останнього відсутня.

Ухвалою суду від 15.07.25021 було закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 10.08.2021

В судовому засіданні 10.08.2021 було оголошено перерву до 06.09.2021.

Судове засідання, призначене на 06.09.2021, не відбулось у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Адаховської В.С. про що сторін було повідомлено відповідним повідомленням.

06.09.2021 від позивача до суду надійшли пояснення по справі.

Ухвалою суду від 03.12.2021 судове засідання було призначено на 13 грудня 2021 року о 15:00.

Ухвалою суду від 10.12.2021 задоволено заяву представника позивача про проведення судового засідання, призначеного на 13 грудня 2021 року о 15:00, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

В судовому засіданні представник позивача підтримує заявлені позовні вимоги та просить суд їх задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечує, зазначаючи про його необґрунтованість та просить суд у задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до змісту статей 233, 240 ГПК України, 13.12.2021 за результатами розгляду даної справи, судом складено та підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

02 липня 2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю "СОЛАРИС", як постачальником, та приватним підприємством "Виробничо-комерційним підприємством "КАРО", як покупцем, був укладений договір поставки нафтопродуктів, відповідно до умов якого постачальник зобов`язався передати у власність покупця, а покупець зобов`язався придбати та оплатити нафтопродукти, у відповідності з умовами, визначеними цим договором та/або додатками до нього, які є його невідємною частиною.

Асортимент, ціна, кількість та вартість партії товару узгоджується сторонами в кожному випадку окремо при поставця партії товару та визначаються у рахунках-фактурах (видаткових накладних) або додатках, які є невідємною частиною даного договору (п.2.1 договору).

Відповідно до умов 3.2 договору поставка товару покупцю здійснюється окремими партіями автомобільним або залізничним транспортом на умовах СРТ - пункт призначення покупця, або по домовленості сторін поставка товару може здійснюватись транспортом покупця зі складу постачальника на умовах поставки EXW - резервуар нафтобази зберігання, вказаної постачальником на підставі заявки покупця, в якій вказується найменування товару та його кількість, або підписаних додатків до даного договору.

Право власності на товар, а також всі пов`язані з ним ризики, переходить від постачальника до покупця з моменту передачі товару та підписання уповноваженою особою покупця відповідних документів, які засвідчують прийом-передачу товару (видаткової накладної та/або товарно-транспортної накладної, та/або акту прийому-передачі товару) в пункті поставки (п.3.4 договору).

Згідно з умовами п.3.5 договору представник покупця, який має повноваження для отримання товару, повинен при отриманні товару передати представнику постачальника довіреність на отримання товарно-матеріальних цінностей, при цьому він повинен підтвердити свою особу громадянським паспортом.

Відповідно до п.3.6 договору, товар вважається переданим покупцю, коли уповноважений представник покупця надасть представнику постачальника своє доручення на отримання товару та зробить підпис на видатковій накладній постачальника та/або товарно-транспортній накладній. Видаткова накладна може відправлятися постачальнику у термін, що не перевищує 7 робочих днів з моменту її отримання.

Умовами п.5.1 договору його учасники узгодили, що оплата товару за цим договором проводиться покупцем в безготівковій формі в національній валюті України, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 1 календарного дня з моменту поставки товару. Моментом поставки товару (п.3 договору) є перехід права власності товару покупцю.

Згідно з п.9.1, 9.3 договору, цей договір набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін та діє до 31.12.2015, а в частині взаєморозрахунків - до повного розрахунку між сторонами. Строк дії цього договору автоматично продовжується на наступний календарний рік у разі, якщо жодна із сторін не направила повідомлення про припинення дії договору за 15 календарних днів до закінчення строку дії договору.

В подальшому, додатковою угодою №1 від 30.12.2016 до даного договору були внесені зміни та змінено п. 9.1 договору, а саме, узгоджено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін та діє до 31.12.2017. а в частині взаєморозрахунків - до повного розрахунку між сторонами. Цей договір вважається продовженим на кожен наступний календарний рік на тих самих умовах, якщо за місяць до закінчення строку його дії ні від одної зі сторін не надійшло письмового повідомлення про бажання припинити договірні відносини.

Позивач зазначає, що 12 вересня 2019 року на виконання усної заявки відповідача, отриманої по телефону, позивач поставив на адресу відповідача дизельне паливо у кількості 29015 л за ціною 18,63 грн. на суму 540549,45 грн., сума ПДВ 108109,98 грн., на загальну суму 648659,34 грн. Відповідно до умов п.2.1 договору, асортимент, ціна, кількість та вартість товару була узгоджена сторонами в рахунку-фактурі від 10.09.2019 №190910-08. Факт передачі пального підтверджується товарно-транспортною накладною №0387 від 11.09.2019, підписаною представником відповідача 12.09.2019р. за правилом першої події та на виконання п.201.1 статті 201 Податкового кодексу України, позивачем було складено та зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних, податкову накладну від 12.09.2019 №7. Крім того, операція з поставки відповідачу дизельного палива була відображена в додатку №5 до податкової декларації з ПДВ за вересень 2019 року.

Відповідач, в порушення умов п. 5.1 договору, не здійснив оплату поставленого дизельного палива, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Відповідач, в свою чергу, зазначає, що вказаної партії дизельного палива уповноважена особа відповідача не отримувала, видаткова накладна за наслідком спірної поставки не підписувалась, тоді як з усіх інших поставок уповноваженою особою відповідача підписувались відповідні видаткові накладні та скріплювались печаткою відповідача.

Предметом позову у даній справі є вимога ТОВ "СОЛАРИС" про стягнення з ПП ВКП "КАРО" боргу за поставлений товар у сумі 648659,34 грн. у зв`язку з несплатою відповідачем коштів за поставлений товар, а також 92183,43 грн. пені та 26330,44 грн. втрат від інфляції.

Згідно з приписами ч. ч. 1 та 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За умовами ч. 1 ст. 662 та ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.

Згідно з ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За нормами статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати в тому числі з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

На підставі ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України між сторонами на підставі договору виникло господарське зобов`язання, яке в силу приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України, а також статті 193 Господарського кодексу України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як свідчать матеріали справи, позивач обґрунтовує свої вимоги про стягнення коштів за поставлений товар (дизельне паливо) посиланням на: товарно-транспортну накладну від 12.09.2019; рахунок від 10.09.2019; податкову накладну від 12.09.2019 №7, додаток 5 до декларації за вересень 2019 року, зареєстровану в ЄРПН 27.09.2019 за №; договором про надання транспортних послуг від 01.04.2019 №01/04/2019-ТП, подорожнім листом вантажного автомобіля, треком із інформаційної системи GPS-спостереження за транспортом (а.с.15-21, 115-122), листом ГУ ДПС у Миколаївській області від 11.2.2020 №7974/10/14-29-04-01-07 з інформацією про включення ПП ВКП "КАРО" до податкової декларації за вересень 2019 року вказаної у запиті суми податкового кредиту (в т.ч. запит адвоката №26/11-8 від 26.11.2020) (а.с.45-46), а також показами свідка - водія транспортного засобу, викладеними у заяві свідка в порядку ст. 88 ГПК України (а.с.174).

Підписаної відповідачем видаткової накладної відповідно до умов договору позивач суду не надав.

З огляду на це, відповідач заперечує проти отримання спірної партії товару та зазначає про відсутність обов`язку у її оплаті, зазначаючи також, що позивачем не підтверджено факт отримання відповідачем товару належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами. Також відповідач зазначає, що між сторонами існували господарські відносини з поставки пального за вказаним договором, та приймання кожної партії товару супроводжувалось підписанням видаткової накладної уповноваженою особою та видачею довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей, вказані документи скріплювались печатками. У зв`язку з цим відповідач зазначає, що 12.09.2019 уповноважена особа відповідача не отримувала від позивача партії дизельного пального. Також відповідач надав суду уточнюючий розрахунок податкових зобов`язань з податку на додану вартість з виправленням самостійно виявлених помилок та розшифровку податкових зобов`язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (а.с.183-188), пояснивши, що бухгалтером відповідача були перевірені господарські операції з позивачем та виявлено відсутність господарської операції 12.09.2019, і, відповідно, здійснено коригування податкових зобов`язань, тому надані позивачем докази включення відповідачем суми ПДВ за спірною поставкою до податкового кредиту не можуть вважатись доказом отримання товару.

Відповідно до частин 1, 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

За змістом пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 (далі - Положення) господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів; первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Вимоги щодо оформлення первинних документів наведені у пункті 2.4 Положення, згідно з яким первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою (абзац перший пункту 2.5).

У пункті 33 постанови Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 915/905/16, зокрема, зазначено, що порушення правил оформлення первинних документів не спричиняє їх недійсність, але безпосередньо впливає на можливість доведення стороною обставин, на підтвердження яких вона подала відповідні документи.

У постанові Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 915/878/16 зазначено, що для з`ясування правової природи як господарської операції (спірної поставки), так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті операції. Зважаючи на принцип превалювання сутності над формою, судам слід було врахувати фактичне здійснення господарської операції, що повинно підтверджуватися, в тому числі, і реальним джерелом походження товару (його виробництва, попередньої купівлі тощо) в обсязі, зазначеному у первинному документі. Разом з тим судами попередніх інстанцій для з`ясування реальності господарської операції не встановлювалося чи має місце відображення операції з отримання товару у податковій звітності.

Господарський суд вважає за доцільне зазначити, що визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару в господарській діяльності покупця). У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах ВС від 04.11.2019 у справі №905/49/15, від 29.11.2019 у справі №914/2267/18.

З наданих позивачем документів - товарно-транспортної накладної №0387 від 11.09.2019 вбачається, що автомобільний перевізник ТОВ "Аван-Транс" за замовленням ТОВ "СОЛАРИС" прийняв у пункті навантаження (м.Київ, вул.Віскозна,9) вантаж - дизельне паливо у кількості 29015 дм3 масою 24286 кг та здійснив його перевезення до пункту розвантаження - Новомиколаївка, вантажоодержувач - ВКП "Каро". Вантаж був прийнятий представником вантажоодержувача (інженер ОСОБА_2), про що свідчить відповідна відмітка в графі "Вантаж одержав".

Факт перевезення (фактичного переміщення) вказаної кількості дизельного палива від вантажовідправника вантажоодержувачу підтверджується також відомостями, наданими автоперевізником (а.с.115-121) та показами свідка - водія транспортного засобу (а.с.174).

Доводи відповідача щодо неотримання спірної партії вантажу фактично зводяться до наявних недоліків у оформленні первинних бухгалтерських документів (в т.ч. відсутності підпису уповноваженої особи на прийняття товарно-матеріальних цінностей та відсутності у особи, підпис якої значиться у товарно-транспортній накладній, повноважень на приймання товарно-матеріальних цінностей) та у здійсненні відповідачем коригування власних податкових зобов`язань із виключенням суми податку за спірною поставкою.

При цьому, надані відповідачем з відзивом копії витягу з книги обліку виданих доручень на отримання товарно-матеріальних цінностей за 2019-2020 роки, рахунків на оплату дизельного палива, видаткових накладних, товарно-транспортних накладних та платіжних доручень свідчать про наявні триваючі правовідносини між позивачем та відповідачем з поставки нафтопродуктів.

Однак, суд зазначає. що вказані докази не свідчать про неотримання відповідачем у спірну дату - 12.09.2019 у пункті розвантаження партії дизельного палива від позивача.

Будь-яких доказів такого неотримання - журналу обліку отримання товарно-матеріальних цінностей, прибуткових товарних накладних за 12.09.2019, або інших документів первинного бухгалтерського обліку відповідача, з яких можливо було б встановити, що 12.09.2019 від ТОВ "СОЛАРИС" не надходило жодного товару (або надходив товар у іншій кількості на іншу вартість, або товар з іншим найменуванням) відповідач суду не надав.

Надані відповідачем з відзивом копії товарно-транспортних накладних на поставку інших партій нафтопродуктів свідчать про здійснення поставок інших партій дизельного палива: по-перше, тим самим перевізником (ТОВ "Аван-Транс"), з яким у позивача був укладений договір на перевезення вантажу, та яким, відповідно, було здійснено спірну поставку, та по-друге, до пунктів розвантаження, зазначених відповідачем - Миколаївка та Новомиколаївка, до одного з яких (Новомиколаївка) було здійснено спірну поставку.

Також фактичне переміщення дизельного палива підтверджується показаннями водія, який безпосередньо здійснював таке перевезення.

Твердження відповідача щодо обов`язкового проставлення ним на первинних документах відбитків печаток спростовуються наданими позивачем копіями інших товарно-транспортних накладних на відпуск нафтопродуктів (а.с. 234 звор.бік - 237), на яких такий відбиток печатки відсутній.

Господарський суд не може прийняти твердження свідка ОСОБА_2 щодо неотримання дизельного палива на території мех.загону відповідача, розташованого на території с. Новомиколаївське Врадіївського району Миколаївської області, з огляду на підтвердження висновком почеркознавчої експертизи фактичне виконання підпису у графі «Вантаж одержав» на ТТН від 12.09.2019 ОСОБА_2 та зважаючи на підтвердження іншими доказами фактичне переміщення товару перевізником до пункту призначення відповідача.

Суд критично ставиться до посилання відповідача про здійснення податкового коригування та виключення суми ПДВ за спірною поставкою з податкового обліку, оскільки такі дії вчинені відповідачем в ході розгляду даної справи лише після отримання позивачем у ГУ ДПС у Миколаївській області відомостей про включення сум ПДВ по спірній поставці.

Вказаними діями відповідач факт поставки товару не спростував, а його поведінка зводиться до заперечення вчинених ним раніше дій.

За змістом частин 1, 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема змагальність сторін (пункт 4 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу).

Відповідно до частин 1- 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За змістом статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як письмові, речові та електронні докази.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини 1, 3 статті 74 цього Кодексу).

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У пунктах 8.15- 8.22 постанови Верховного Суду від 29.01.2021 у справі №922/51/20 зазначено таке:

"8.15. Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

8.16. Релізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

8.17. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

8.18. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

8.19. До того ж Верховний Суд наголошує, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".

8.20. Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

8.21. Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

8.22. Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Враховуючи викладене, господарський суд приходить до висновку про доведеність позивачем своїх вимог доказами в їх сукупності, які засвідчують логічну та вірогідну поведінку позивача у правовідносинах з відповідачем, в той час як поведінка відповідача, з огляду на наявні в справі докази, є нелогічною і зводиться до заперечення вчинених раніше дій.

Станом на дату розгляду справи, відповідач не надав суду доказів, що спростовують твердження позивача або доказів сплати заборгованості за спірним договором.

За таких обставин, суд вважає, що вимога позивача про сплату основного боргу в сумі 648659,34 грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Окрім суми основного боргу, позивач на підставі п.6.3 договору нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за несвоєчасну оплату товару за період з 13.09.2019р. по 14.03.2020р. у загальній сумі 92183,43 грн.

Судом перевірено наданий позивачем розрахунок пені та встановлено, що він виконаний арифметично вірно, однак позивачем невірно визначено дату початку нарахування пені.

Так, умовами п. 6.3 договору його учасники визначили, що у випадку порушення покупцем строків оплати, зазначених в п.5.1 договору, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє на день її нарахування, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Умовами п. 5.1 договору визначено, що оплата товару за цим договором проводиться покупцем в безготівковій формі в національній валюті шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 01 (одного) календарного дня з моменту поставки товару.

З огляду на встановлення судом факту поставки товару 12.09.2019, оплата за даний товар мала бути здійснена протягом 13.09.2021, отже, прострочення оплати відбулось з 14.09.2021.

Судом частково перерахована пеня з урахуванням коригування періоду прострочення за період з 14.09.2019 по 24.10.2019 (41 к.д., облікова ставка НБУ 16,5%) та визначена в розмірі 24044,82 грн.

Розрахунок пені у інші періоди, виконаний позивачем, здійснений арифметично вірно.

Загальна сума пені визначена судом у розмірі 91596,97 грн., який і підлягає стягненню.

Окрім пені, позивач на підставі норм ст. 625 Цивільного кодексу України нарахував та просить суд стягнути з відповідача втрати від інфляції за період з вересня 2019 року по жовтень 2020 року у загальній сумі 26330,44 грн.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок та встановив, що він виконаний арифметично вірно.

За таких обставин, враховуючи викладені обставини справи та положення законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Решта доводів та заперечень судом до уваги не береться, оскільки не спростовує наведених вище висновків.

Також позивачем заявлено до відшкодування понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6000,0 грн.

16.03.2021 до суду надійшло клопотання позивача про залучення до матеріалів справи документів, що підтверджують понесені ним витрати в сумі 6000,0 грн.

З даного приводу суд зазначає наступне.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч.1, 3, 6 ст.126 ГПК України).

Відшкодування витрат позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов`язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об`єднань здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об`єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій (п.6.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України").

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.ч. 1-4 ст. 126 ГПК України).

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність (ч. 4 ст. 60 ГПК України).

ТОВ "СОЛАРИС" на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу в указаній вище сумі подано: договір №18/10-01 від 18.10.2018 про надання правової допомоги, укладений з адвокатським об`єднанням "МАСТ" в особі керуючого партнера Мартинова К.В.; додаток №1 до вказаного договору із детальним описом послуг, наданих адвокатським об`єднанням та зазначенням їх вартості; рахунок на оплату №27/11-20 від 27.10.2020; платіжне доручення №358 від 03.12.2020 про оплату позивачем адвокатському об`єднанню коштів в сумі 6000,0 грн. з призначенням платежу "оплата за надан.правов.допомоги з підгот. та супроводж. позову до ПП ВКП КАРО згід.дог. №18 від 06.10.18р. та рах. № 27/11-20 від 27/11/20р., без ПДВ" (а.с.163 звор.бік - 166).

Проаналізувавши вказані докази, суд вважає їх достатніми для підтвердження фактичного понесення ТОВ "СОЛАРИС" витрат на професійну правничу допомогу по даній справі.

Також суд вважає за необхідне зауважити, що визначений ТОВ "СОЛАРИС" розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6000,0 грн. не перевищує 10 % від суми заявлених та задоволених позовних вимог, а також узгоджується з попереднім (орієнтовним) розрахунком суми судових витрат.

Крім наведеного, суд зазначає, що згідно ч. 5 ст. 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст.126 ГПК України).

Крім того, у додатковій постанові Верховного Суду від 24.06.2019 у справі №904/64/18 зроблено висновок про те, що виходячи зі змісту положень частин 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що узгоджується з принципом змагальності сторін.

Подібний за змістом висновок зроблено Верховним Судом у додатковій постанові від 05.08.2019 у справі № 911/1563/18, в якій зазначено, що у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, - яка вказує на неспівмірність витрат, - доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Вказаної позиції також дотримується Верховний Суд у додатковій постанові від 26.06.2019 у справі № 910/9241/18, в якій судом зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).

Відповідачем клопотань про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката не заявлялось.

З огляду на наведене, виходячи із загальних засад законодавства щодо справедливості, добросовісності, принципу співмірності та розумності судових витрат, враховуючи всі аспекти та складність справи, суд вважає, що заявлені Товариством з обмеженою відповідальністю "СОЛАРИС" витрати на правову допомогу відповідають встановленим критеріям.

Документи, подані позивачем, суд визнає належними та допустимими доказами понесення ТОВ "СОЛАРИС" витрат на професійну правничу допомогу в загальній сумі 6000,0 грн. Суд визнає таку суму співмірною, зокрема, позовним вимогам, строку розгляду справи, послугам, наданим адвокатом позивачу, а тому вона підлягає стягненню з відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам з урахуванням положень ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства "Виробничо-комерційне підприємство "КАРО" (56301, Миколаївська область, Врадіївський р-н, смт. Врадіївка, вул.Кооперативна, 21, ідентифікаційний код 20892727) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СОЛАРИС" (01601, м. Київ, вул.Печерський узвіз, 3, ідентифікаційний код 39278476) 648659,34 грн. основного боргу, 91596,97 грн. пені, 26330,44 грн. інфляційних втрат, 11498,80 грн. судового збору, а також 5995,41 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

3. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дати складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені статтями 253, 254, 256-259 з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення суду складено та підписано 23.12.2021.

Суддя В.С. Адаховська