ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

14 грудня 2021 року Справа № 926/4515/21

За позовом Керівника Чернівецької окружної прокуратури в інтересах держави

до Приватного підприємства "Західний Буг"

Кострижівської селищної ради Чернівецького району Чернівецької області

про визнання незаконним та скасування рішення та повернення із незаконного користування земельних ділянок

Суддя Тинок О.С.

Секретар судового засідання Меленко О.С.

Представники:

від прокуратури Кацап-Бацала Ю.М.

від відповідача 1 не з`явився

від відповідача 2 не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Керівник Чернівецької окружної прокуратури звернувся до Господарського суду Чернівецької області з позовом в інтересах держави до Приватного підприємства "Західний Буг", Кострижівської селищної ради Чернівецького району Чернівецької області про визнання незаконним та скасування рішення Кострижівської селищної ради № 75-3/2021 від 28 січня 2021 року Про розгляд клопотання ПП Західний Буг та зобов`язання приватного підприємства Західний Буг повернути на користь держави в особі територіальної громади смт. Кострижівка, с. Звенячин та с. Прилипче Чернівецького району, яку представляє Кострижівська селищна рада, земельні ділянки під польовими дорогами загальною площею 12,9616 га, що знаходяться на території Кострижівської селищної ради, зокрема в адміністративних межах смт. Кострижівка земельні ділянки площею 0,9426 га, в адміністративних межах с. Звенячин земельні ділянки площею 7,4167 га та в адміністративних межах с. Прилипче земельні ділянки площею 4,6023 га.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням вимог 79-1, 123, 124, 125 Земельного кодексу України, статті 20 Закону України «Про землеустрій», Закону України «Про Державний земельний кадастр» та Закону України «Про оренду землі», а віддтак воно підлягає скасуванню. Крім того, спірні земельні ділянки, які передані відповідачу за актами-приймання передачі на підставі нікчемного правочину підлягають поверненню власнику - територіальній громаді смт. Кострижівка в особі Кострижівської селищної ради.

Провадження у справі відкрито ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 12 листопада 2021 року, якою встановлено, що дану справу слід розглядати за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження, яке призначив на 01 грудня 2021 року.

26 листопада 2021 року відповідач 1 надіслав на електронну адресу суду та 30 листопада 2021 року поштою оригінал клопотання про проведення підготовчого засідання у його відсутність, клопотань на стадії підготовчого провадження немає.

01 грудня 2021 року відповідач 2 надіслав на адресу суду клопотання про проведення підготовчого засідання у його відсутність, позов визнає в повному обсязі.

Ухвалою суду від 01 грудня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 14 грудня 2021 року.

14 грудня 2021 року відповідач 1 надіслав на електронну адресу суду та 21 грудня 2021 року поштою оригінал клопотання про проведення судового засідання у його відсутність, вирішення спору покладає на розсуд суду.

14 грудня 2021 року відповідач 2 надіслав на адресу суду клопотання про проведення судового засідання у його відсутність, позов визнає в повному обсязі.

В судовому засіданні 14 грудня 2021 року прокурор позов підтримала та просила задовольнити. Також у зв`язку з визнанням відповідачем 2 позовних вимог просила повернути Чернівецькій обласній прокуратурі з державного бюджету судовий збір в розмірі 1135,00 грн.

Так, розглянувши у судовому засіданні 14 грудня 2021 року подану 01 грудня 2021 року відповідачем 2 заяву про визнання позову, тобто до розгляду справи по суті, суд встановив, що остання не суперечить законодавству та не порушує чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, а тому суд приймає її.

Згідно із п. 1 та 4 ст. 191 Господарського процесуального кодексу України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві та у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Заслухавши пояснення прокурора, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини у справі, якими прокурор обґрунтовує свої вимоги, дослідивши та оцінивши в сукупності надані докази, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суд встановив наступне.

28 січня 2021 року Кострижівською селищною радою прийнято рішення № 75-3/2021, яким вирішено укласти з ПП «Західний Буг» договори оренди за фактичне використування на земельні ділянки під польовими дорогами до моменту виготовлення технічної документації, а саме: с. Звенячин, Кострижівської селищної ради, Чернівецької області загальною площею 7,4167 га з орендною платою 8,5 % від нормативно грошової оцінки земельних ділянок; с. Гірилипче, Кострижівської селищної ради, Чернівецької області загальною площею 4,6023 га з орендною платою 8,75 % від нормативно грошової оцінки земельних ділянок; смт Кострижівка, Кострижівської селищної ради, Чернівецької області загальною площею 0,9426 га з орендною платою 6,75 % від нормативно грошової оцінки земельних ділянок.

Договори оренди земельних ділянко укладаються терміном на один сільськогосподарський рік.

Пунктом 2 вказаного вище рішення уповноважено Кострижівського селищного голову підписати з ПП «Західний Буг» договори оренди за фактичне використання вище згаданих земельних ділянок під польовими дорогами до моменту виготовлення технічної документації.

На виконання рішення Кострижівської селищної ради № 75-3/2021 від 28 січня 2021 року, 01 березня 2021 між Кострижівської селищною радою з однієї сторони та ПП «Західний Буг» з іншої, укладено наступні договори оренди землі:

- договір від 01 березня 2021 року, об`єктом оренди якого є земельні ділянки під польовими дорогами загальною площею 7,4167 га, що розташовані в с. Звенячин, Кострижівської селищної ради, Чернівецької області;

- договір від 01 березня 2021, об`єктом оренди якого є земельні ділянки під польовими дорогами загальною площею 4,6023 га, що розташовані в с. Прилипче, Кострижівської селищної ради, Чернівецької області;

- договір від 01 березня 2021, об`єктом оренди якого є земельні ділянки під польовими дорогами загальною площею 0,9426 га, що розташовані в смт. Кострижівка, Кострижівської селищної ради, Чернівецької області.

Відповідно до п. 3.1 договорів оренди землі, договір укладено терміном до 31 грудня 2021 року.

Згідно актів прийому-передачі вищезазначених земельних ділянок від 01 березня 2021 року, згідно яких Орендодавець (Кострижівська селищна рада) передав, а Орендар ПП «Західний Буг» прийняв вказані земельні ділянки.

Головним управлінням Держгеокадастру у Чернівецькій області, в межах компетенції, проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства та оцінка правомірності прийняття Кострижівською селищною радою рішення від 28 січня 2021 за № 75-3/2021 «Про розгляд клопотання ПП «Західний Буг».

За результатами даної перевірки встановлено, що рішення Кострижівської селищної ради від 28 січня 2021 за № 75-3/2021 «Про розгляд клопотання ПП «Західний Буг» прийняте з порушенням вимог 79-1, 123, 124, 125 Земельного кодексу України, статті 20 Закону України «Про землеустрій», Закону України «Про Державний земельний кадастр» та Закону України «Про оренду землі».

Так, згідно статті 79-1 Земельного кодексу України, земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав та передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру та здійснюється, в тому числі, шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом.

Статтею 123 Земельного кодексу України передбачений порядок надання фізичним та юридичним особам земельних ділянок державної або комунальної власності у користування.

Відповідно до частини 1 статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі відповідного рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельних ділянок.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 Земельного кодексу України).

15 червня 2021 року Головним управлінням Держгеокадастру у Чернівецькій області на адресу Кострижівської селищної ради надіслано клопотання з питань дотримання земельного законодавства за об`єктом земельною ділянкою № 443-ДК/0013КВ/06/01-21 та запропоновано рішення Кострижівської селищної ради від 28 січня 2021 року № 75-3/2021 скасувати, як таке, що прийнято всупереч вимогам чинного законодавства.

29 червня 2021 року Кострижівською селищною радою на 5 сесії 8 скликання прийнято рішення про визнання такими, що складенні з недотриманням вимог чинного законодавства рішення Кострижівської селищної ради від 28 січня 2021 №75-3/2021 «Про розгляд клопотання ПП «Західний Буг».

Тобто селищна рада фактично погодилась з тим, що її рішення незаконне, водночас не скасувала їх.

Крім того, згідно актів обстеження від 22 вересня 2021 року земельних ділянок загальною площею 0.9426 га, які знаходяться на території смт. Кострижівка Чернівецького району та передані в тимчасове користування ПП «Західний Буг», згідно договору оренди землі від 01 березня 2021року; земельних ділянок загальною площею 7,4167 га, які знаходяться на території с. Звенячин Чернівецького району та передані в тимчасове користування ПП «Західний Буг», згідно договору оренди землі від 01 березня 2021 року; земельних ділянок загальною площею 4,6023 га, які знаходяться на території с. Прилипче Чернівецького району та передані в тимчасове користування ПП «Західний Буг», згідно договору оренди землі від 01 березня 2021 року, згідно яких на вказаних земельних ділянках вирощуються сільськогосподарські культури (пшениця, кукурудза, соя, цукровий буряк). На момент огляду земельна ділянка використовується.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Положеннями частини 2 статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України.

Тобто, у даному контексті, словосполучення «на підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень: 1) повинен бути утвореним у порядку, визначеному Конституцією та законами України; 2) зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним; «у межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх; «у спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби (правова позиція Вищого господарського суду України з постанови від 24.01.2017, справа № 910/10057/16).

За змістом частини першої статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу: вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Пунктом 21 Перехідних положень Земельного кодексу України встановлено, що у разі, якщо до 1 січня 2013 року була розроблена технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання або передачу земельної ділянки у власність або надання в користування, у тому числі на умовах оренди, формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав, крім випадків, визначених статтею 79-1 цього Кодексу, здійснюється за такою технічною документацією.

Відповідно до частини другої статті 116 Земельного кодексу України, набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом, передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з приписами частини першої статті 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до частини 1 статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі відповідного рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельних ділянок.

Відповідно до статті 35 Закону України «Про землеустрій», заходи щодо формування земельних ділянок сільськогосподарського призначення під польовими дорогами здійснюються при проведенні інвентаризації масиву земель сільськогосподарського призначення, за результатами проведення якої відомості про такий масив та про земельні ділянки, розташовані в ньому (у разі їх формування або за відсутності відомостей про них у Державному земельному кадастрі), вносяться до Державного земельного кадастру, про що замовник документації із землеустрою письмово повідомляє власників та користувачів земельних ділянок.

Інвентаризація масиву земель сільськогосподарського призначення проводиться з такими особливостями: підставою для проведення інвентаризації масиву земель сільськогосподарського призначення є: для земель державної власності - рішення органу виконавчої влади, уповноваженого здійснювати розпорядження земельною ділянкою; в інших випадках - рішення сільської, селищної, міської ради, на території якої знаходиться масив.

Частиною 13 статті 186 Земельного кодексу України визначено, що технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель погоджується територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, і затверджується замовником технічної документації. У разі проведення інвентаризації масиву земель сільськогосподарського призначення технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель погоджується також сільською, селищною, міською радою (крім випадків проведення інвентаризації масиву земель сільськогосподарського призначення земель державної власності).

Згідно з частиною 5 статті 37-1 Земельного кодексу України, земельні ділянки державної чи комунальної власності під польовими дорогами, запроектованими для доступу до земельних ділянок, розташованих у масиві земель сільськогосподарського призначення (крім польових доріг, що обмежують масив), передаються в оренду без проведення земельних торгів власникам та/'або користувачам земельних ділянок, суміжних із земельними ділянками під такими польовими дорогами. Строк оренди таких земельних ділянок становить 7 років.

Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв; земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками, особливості розпорядження землями та використання земель, що залишилися у колективній власності після розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв).

Згідно з частиною 15 статті 14-1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», передача в оренду земельних ділянок під польовими дорогами запроектованими для доступу до земельних ділянок у масиві земель сільськогосподарського призначення, що залишилися у колективній власності, здійснюється з урахуванням вимог, визначених частиною п`ятою статті 37-1 Земельного кодексу України.

Згідно з абзацом 6 частини 4 статті 7 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», із площі земельних ділянок, що підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв), виключаються землі, що підлягають передачі у комунальну власність територіальної громади села, селища, міста, на території якої вони розташовані: землі під господарськими шляхами, прогонами, польовими дорогами, у тому числі запроектованими у проекті землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Тобто, чинним законодавством, зокрема, Закон України «Пре порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», не передбачає повноважень державних органів чи органів місцевого самоврядування передавати в оренду земельні ділянки під польовими дорогами між земельними частками (паї) до їх формування у земельні ділянки.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 902/569/17.

Кострижівською селищною радою на виконання оскаржуваного рішення, згідно актів приймання-передачі земельних ділянок від 01 березня 2021 року передано ПП «Західний Буг» земельні ділянки під польовими дорогами, що знаходяться на території Кострижівської селищної ради, на які технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель не виготовлялася та не погоджувалась.

Відповідно до статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до пункту 10 статі 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Отже, підставами для визнання правового акту органу державної влади недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Як вже зазначалось вище, рішення Кострижівської селищної ради прийнято в порушення вимог статті 35 Закону України «Про землеустрій», статей 37-1, 79-1, 186-1 Земельного кодексу України, а тому його слід визнати незаконним та скасувати.

Крім того, пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що «відповідно до частини 1 статті 125 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статею 203 Цивільного кодексу України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (ст. 205, 210, 640 Цивільного кодексу України тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно зі статтями 210 та 640 Цивільного кодексу України, не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації».

Відповідно до частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Однак, в порушення вимог ст. 15 Закону України «Про оренду землі» в оспорюваних договорах відсутні істотної умови договору оренди землі щодо об`єкта оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки), оскільки згідно умов Договору передача земельної ділянки в користування здійснюється без розроблення проекту її відведення.

Згідно статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

У відповідності до статті 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягає право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.

Учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоді встановленої форми.

Разом з тим, цивільні права та обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін під час укладення договорів оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації.

Дана правова позиція викладена Верховним Судом України у справі №6- 99цс13.

Також право користування земельними ділянками згідно укладених договорів оренди землі від 01 березня 2021 року між Кострижівською селищною радою та ПП «Західний Буг» щодо вказаних земельних ділянок, всупереч вимог статті 126 Земельного кодексу України не зареєстроване.

Аналіз укладених договорів оренди землі свідчить про їх нікчемність, оскільки вони не містить всіх істотних умов, а право користування земельними ділянками не зареєстровано.

Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (абзац перший частини першої статгі 216 ЦК України). У разі недійсності правочину суд застосовує реституцію: кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац другий частини першої статті 216 Цивільного кодексу України).

У постанові від 28 листопада 2018 року по справі № 504/2864/13-ц Велика Палата Верховного Суду (п. 60-62) сформувала правовий висновок, згідно якого зобов`язання з реституції виникають внаслідок недійсності правочину (його нікчемності чи визнання судом недійсним). Реституція є заходом, спрямованим на приведення майнового стану сторін недійсного правочину до стану, який вони мали до вчинення такого правочину. Вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного, зокрема нікчемного, правочину. за правилами реституції може бути адресована тільки стороні цього правочину. Крім того, реституцію можна застосувати лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він був переданий.

Також, відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Відповідно до статті 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Велика Палата Верховного Суду у справі за № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18, постанова від 04.06.2019) сформувала правовий висновок, згідно якого якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається.

Визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

З урахуванням вищевикладеного, спірні земельні ділянки, які передані відповідачу за актами-приймання передачі на підставі нікчемного правочину підлягають поверненню власнику.

Отже, враховуючи вищевикладене позовна вимога про зобов`язання Приватне підприємство «Західний Буг» повернути на користь держави в особі територіальної громади смт. Кострижівка, с. Звинячин та с. Прилипче Чернівецького району спірних земельних ділянок є обґрунтованою, правомірною та також підлягає задоволенню.

Щодо представництва прокурором інтересів держави суд зазначає наступне.

Зі змісту пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України вбачається, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Частиною 1 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (ч. 3 цієї ж статті).

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № З-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. З мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (и. 4 мотивувальної частини).

Ці міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак висловлене Судом розуміння поняття «інтереси держави» мас самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону «Про прокуратуру».

Відтак, суд вважає, що «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необгрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Зазначене узгоджується у позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у справі № 806/1000/17 (адміністративне провадження № К/9901/2562/17) від 25.04.2018.

Згідно ч. 3 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (ч. 4 цієї ж статті).

У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (ч. 5 ст. 53 ГПК України).

Зі змісту п. 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 № З-ргі/99 вбачається, що під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», зазначеним у частині другій статті 4 Господарського процесуального кодексу України, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

У рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

Відтак, тлумачення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.

Відповідно до ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону.

Порушення інтересів держави у даному випадку полягає у недотриманні встановлених чинним земельним законодавством України умовам передачі земельних ділянок у користування.

Вищевказані порушення призвели до того, що внаслідок невжиття заходів щодо формування земельних ділянок, неможливо точно визначити площу обробітку землі, що може призвести до порушень під час розрахунку суми орендної плати. Відсутність чітких меж земельних ділянок на місцевості створює ризик обробітку суміжних земельних ділянок з тими, що передані в оренду.

Крім того, об`єктом цивільних прав та обов`язків можуть бути лише сформовані земельні ділянки. У зв`язку з тим, що земельні ділянки не сформовані у разі порушення орендарем умов договору, у тому числі щодо використання земельної ділянки відповідно до вимог земельного і екологічного законодавства, державних і місцевих стандартів, норм і правил щодо використання землі, орендодавець втрачає можливість здійснити захист своїх прав.

Проведення нормативно-грошової оцінки землі з порушенням вимог законодавства не дає можливості визначити правильний та справедливий розмір плати за користування земельною ділянкою, що підриває економічні основи держави, неправомірно позбавляє останню законного, своєчасного та найбільш повного джерела доходу.

Однією з умов для наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді є нездійснення або неналежним чином здійснення захисту інтересів держави органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження.

Так, Європейський суд з прав людини, вирішуючи спори, неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін, при цьому суд уникав абстрактного підходу до розгляду питання участі прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує на скільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 922/1361/17, дотримання належного економічного регулювання правовідносин, забезпечення надходжень платежів з орендної плати до місцевих бюджетів у законодавчо визначених межах шляхом їх вірного правового (в тому числі договірного) врегулювання, що виключає невизначеність у правовідносинах сторін, безпосередньо належить до інтересів держави.

Відповідно до п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.2013 прокурор, звертаючись до господарського суду із заявою про визнання правочину недійсним, виступає позивачем або зазначає у ній позивачем державний чи інший орган або установу, організацію, уповноважені здійснювати відповідні функції держави у спірних правовідносинах, наприклад, управляти майном, що є предметом цього правочину, і визначає відповідачами, як правило, сторони за правочином (договором). Виняток можуть становити випадки, коли однією з сторін є названий орган (установа, організація); у такому разі відповідачем визначається друга сторона.

Враховуючи викладене, у Чернівецької окружної прокуратури наявні підстави звернутися до суду як позивач, зважаючи, що у органу, який може захистити інтереси держави відсутні повноваження на звернення до суду (постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц).

Так, відповідно до ст. 187, 188 Земельного кодексу України, ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» здійснення державного контролю за використанням та охороною земель всіх категорій та форм власності покладено на центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Постановою Кабінету Міністрів України № 482 від 22.07.2016 внесено зміни до деяких постанов Кабінету Міністрів України та передано повноваження щодо охорони та використання земель від Державної інспекції сільського господарства України до Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру.

Доповнено Положення про держану службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 15 «Про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру» підпунктами 25-1-25-10 щодо повноважень в частині здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх форм власності.

Разом з тим, чинним законодавством, яким передбачено повноваження згаданого органу, визначено способи здійснення державного контролю за використанням та охороною земель, а також встановлено повноваження державних інспекторів у сфері державного контролю за використанням та охороною земель, не передбачено повноважень щодо звернення до суду про визнання незаконними рішень органів державної влади та місцевого самоврядування з приводу розпорядження землею, визнання недійсними правочинів щодо передачі у користування земельних ділянок державної чи комунальної власності, а також їх повернення з чужого незаконного володіння.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі № 1-1/99, визначено, що прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державності, економічності, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Так, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

У зв`язку із цим, вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Відповідно до листа Кострижівської селищної ради № 1244 від 28.09.2021, заходи цивільно-правового характеру щодо повернення земельних ділянок під польовими дорогами не вживалися.

Положеннями ст. 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами ст. 12 Земельного кодексу України, п. 34 ч. 1 ст. 26. Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільська, селищна, міська рада здійснює передачу у власність або надання у користування земельних ділянок виключно відповідно до закону.

Статтею 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Зважаючи на викладене та враховуючи, що чинним законодавством визначено орган, уповноважений державою здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель, однак у вказаного державного органу відсутні повноваження щодо звернення до суду, а Кострижівська селищна рада Чернівецької області, на користь якої необхідно повернути спірну земельну ділянку, розпорядилася нею з порушенням вимог чинного законодавства, тому прокурор з метою захисту інтересів держави вправі звернутись з даним позовом до суду самостійно як позивач.

У відповідності до статті 7 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Дана норма кореспондується зі ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення передбачають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою (ч. 2 ст. 74 ГПК України).

Відповідно до приписів частини 3 та 4 статті 74 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Пунктами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Керуючись Рішенням ЄСПЛ від 18.07.2006 року у справі "Проніна проти України", аналізуючи повноту дослідження судами обставин справи, колегія суддів зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції не зобов`язує національні суди надавати детальну відповідь на кожен аргумент заявника (сторони у справі). Суди зобов`язані давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Питання чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає з статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки в світлі конкретних обставин справи (пункти 21, 23 Рішення).

Також Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Зважаючи на вищевикладене, беручи до уваги визнання відповідачем 2 позову, враховуючи обставини, якими прокурор обґрунтовує позовні вимоги, а також те, що відповідачем 1 не надано суду жодних доказів які б спростовували доводи прокурора, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку щодо позовні вимоги є правомірними, обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Решта доводів учасників процесу, поданих до матеріалів справи документів були ретельно досліджені судом, і наведених вище висновків суду не спростовують.

Відповідно до приписів частини 3 статті 7 Закону України Про судовий збір та статті 130 Господарського процесуального кодексу України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Отже, з огляду на визнання відповідачем 2 позову до початку розгляду справи по суті, прокурору слід повернути з державного бюджету сплачений (платіжне доручення №1528 від 01 листопада 2021 року на загальну суму 4540,00 грн) судовий збір в розмірі 1135,00 грн, решту судового збору у сумі 1135,00 грн покласти на відповідача 2.

В той же час, приймаючи до уваги задоволення позовних вимог щодо відповідача 1, витрати по сплаті судового збору, відповідно до пункту 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача 2.

Керуючись статтями 2, 4, 5, 123, 129, 130, 191, 222, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги Керівника Чернівецької оружної прокуратури в інтересах держави до Приватного підприємства "Західний Буг" та Кострижівської селищної ради Чернівецького району Чернівецької області про визнання незаконним та скасування рішення, повернення із незаконного користування земельних ділянок - задовольнити в повному обсязі.

2. Визнати незаконним та скасувати рішення Кострижівської селищної ради № 75-3/2021 від 28.01.2021 року «Про розгляд клопотання ПП «Західний Буг».

3. Зобов`язати Приватне підприємство «Західний Буг» (80250, с. Павлів, Проспект Юності, 39, Львівська область, код ЄДРІІОУ 32478033) повернути на користь держави в особі територіальної громади смт. Кострижівка, с. Звенячин та с. Прилипне Чернівецького району, яку представляє Кострижівська селищна рада (59410, вул. Заводська, 81, смт. Кострижівка, ) земельні ділянки під польовими дорогами загальною площею 12,9616 га, що знаходиться на території Кострижівської селищної ради, зокрема в адміністративних межах смт. Кострижівка земельні ділянки площею 0,9426 га, в адміністративних межах с. Звенячин земельні ділянки площею 7,4167 га та в адміністративних межах с. Прилипче земельні ділянки площею 4,6023 га.

4. Стягнути з Приватного підприємства «Західний Буг» (80250, с. Павлів, Проспект Юності, 39, Львівська область, код ЄДРІІОУ 32478033) на користь Чернівецької обласної прокуратури (код 02910120, банк платника ДКСУ м. Київ, код банку 820172, р/р UА0004946, класифікація видатків бюджету 2800), судовий збір у сумі 2270, 00 грн.

5. Стягнути з Кострижівської селищної ради Чернівецького району Чернівецької області на користь Чернівецької обласної прокуратури (код 02910120, банк платника ДКСУ м. Київ, код банку 820172, р/р ІІА0004946, класифікація видатків бюджету 2800) судовий збір у сумі 1135, 00 грн.

6. Повернути Чернівецькій обласній прокуратурі з державного бюджету судовий збір, сплачений при поданні позову (платіжне доручення №1528 від 01 листопада 2021 року на загальну суму 4540,00 грн) в розмірі 1135,00 грн.

У судовому засіданні 14 грудня 2021 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 233 ГПК України повне рішення складено та підписано 23 грудня 2021 року.

Строк і порядок набрання рішенням законної сили та його оскарження.

Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 ГПК України).

Інформацію по справі можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://cv.arbitr.gov.ua/sud5027/

Суддя О.С. Тинок