РІШЕННЯ

Іменем України

28 грудня 2021 року м. Чернігівсправа № 927/1143/21

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Шморгуна В. В., розглянувши матеріали справи у відкритому судовому засіданні за участю секретаря судового засідання Дубини О. М.

Позивач: Державна установа Коростенська виправна колонія (№71),

, вул. Білокоровицьке шосе, буд. 4, м. Коростень, Житомирська область, 11500

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю Інженерний центр Імпульс,

, вул. Незалежності, 42, м. Ніжин, 16600

Предмет спору: про стягнення заборгованості 655 358,40 грн,

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Державна установа Коростенська виправна колонія (№71) звернулось до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Інженерний центр Імпульс, у якому позивач просить суд стягнути з відповідача 655 358,40 грн заборгованості, з яких 230 760,00 грн збитки, 424 598,40 грн неустойка (пеня).

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 10.11.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 02.12.2021 об 09:40 та встановлено сторонам строки для подання заяв по суті, а саме:

- відповідачу - п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали для подання до суду та позивачу відзиву на позов з доданими до нього документами;

- позивачу п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання до суду та відповідачу відповіді на відзив з доданими до неї документами;

- відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання до суду та позивачу заперечень з доданими до них документами.

Ухвала суду від 10.11.2021 була направлена відповідачу засобами поштового зв`язку та отримана ним 11.11.2021, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №333 від 10.11.2021.

Отже, останнім днем строку для подання відповідачем відзиву є 26.11.2021.

29.11.2021 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позов з додатками, у т.ч. доказами направлення позивачу.

01.12.2021 представником відповідача надіслано на електронну адресу суду заяву (підписану ЕЦП) про підготовчого засідання, призначеного на 02.12.2021.

02.12.2021 на адресу від позивача надійшла відповідь на відзив з додатками, у т.ч. доказами направлення відповідачу.

Сторони були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, що підтверджується доказами отримання копії ухвали суду від 10.11.2021, але у підготовче засідання 02.12.2021 відповідач не з`явився.

У підготовче засідання 02.12.2021 від позивача з`явилась Васьківська Л.В.

Судом перевірено її повноваження.

ОСОБА_1 відповіла на питання суду та, зокрема, зазначила, що вона не є адвокатом.

Судом зазначено, що відповідно до ст. 56 ГПК України юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника. Посадова інструкція є внутрішньо-розпорядчим локальним актом і не підтверджує наявність повноважень представляти юридичну особу або державний орган у порядку самопредставництва відповідно до ст. 56 ГПК України. Такий висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі 908/592/19. Щодо застосування положень про статут, положення, трудовий договір, то відповідно до ст. 92, 97, 98, 99, 101 ЦК України, ст. 57, 65, 73 ГК України управління юридичною особою, у т.ч. державною установою, здійснюється через виконавчий орган, який створений власником (засновником). Отже, саме власник (засновник), а не директор, у затверджених таким власником (засновником) статуті, положенні, трудовому договорі, визначає особу (коло осіб) щодо здійснення управління та/або представлення цієї установи у взаємовідносинах з іншими суб`єктами. Судом також зазначено, що відповідні відомості можуть вноситись до реєстру, хоча це не є обов`язковим, але достатнім для підтвердження відповідних повноважень. Зважаючи на наведене, суд дійшов висновку про відсутність належних повноважень у Васьківської Л.В. представляти інтереси позивача у суді.

У підготовчому засіданні 02.12.2021 суд розглянув клопотання учасників справи, які надійшли до його початку.

Судом зазначено, що до початку підготовчого засідання від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. У своїй заяві представник відповідача зазначає, що ним 02.12.2021 о 10:30 у Ніжинському міськрайонному суді Чернігівської області здійснюється представництво позивача Положинцева А.О. у справі № 740/6216/21, а тому він не може з`явитися у це судове засідання. Судом зазначено, що представником відповідача не надано жодних доказів на підтвердження викладених обставин; додаток, зазначений у клопотанні, відсутній, про що відділом документального забезпечення (канцелярія) складено акт № 325/2021 від 01.12.2021. Суд не зобов`язаний та не уповноважений самостійно збирати докази, навіть якщо вони є у вільному доступі. Також представник відповідача у заяві зазначає, що подано відзив на позов, на який позивач має право подати відповідь на відзив у визначений строк, яка станом на 01.12.2021 на адресу відповідача не надійшла. Судом зазначено, що за змістом ст. 182, 166 ГПК України відповідь на відзив подається після підготовчого засідання і саме до засідання з розгляду справи по суті, а тому відкладення підготовчого засідання з даної підстави є абсолютно необґрунтованим.

Судом відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача про відкладення розгляду справи.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Відповідно ст. 202 Господарського процесуального кодексу України підготовче засідання проводиться за відсутності позивача та відповідача (їх представників).

Судом зазначено, що до початку підготовчого засідання від відповідача надійшов відзив на позовну заяву з додатком, у т.ч. докази направлення його позивачу. Відзив на позовну заяву подано у встановленні судом та ГПК України строк та порядку, а тому приймається до розгляду, спір вирішується з його урахуванням.

Судом зазначено, що до початку підготовчого засіданні від позивача надійшла відповідь на відзив з додатком, у т.ч. докази направлення її відповідачу. Відповідь на відзив подано у встановленні судом та ГПК України строк та порядку, а тому приймається до розгляду, спір вирішується з її урахуванням.

У підготовчому засіданні 02.12.2021 суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 28.12.2021 на 10:00.

Ухвалою суду від 02.12.2021 повідомлено сторін про час та місце проведення судового засідання з розгляду справи по суті.

Копію ухвали суду від 02.12.2021 представник позивача отримала особисто в приміщенні суду 02.12.2021.

До початку судового засідання від позивача через систему Електронний суд надійшла заява про відмову від позову в частині стягнення збитків на суму 230 760,00 грн, в зв`язку з тим, що 17.12.2021 відповідач згідно акту приймання передачі товару з відповідального зберігання повернув позивачу обладнання, а саме сповіщувач ємнісний СЄ-2 ТУ У 31.6-9:2011 у кількості 13 шт. на суму 216 060,00 грн з ПДВ та контролер СОЄ ТУ У 31.6-2:2012 у кількості 1 шт. на суму 14 700,00 грн, всього на загальну суму 230 760,00 грн. У вказаній заяві позивач просить прийняти відмову від позову в частині стягнення збитків на суму 230 760,00 грн та закрити провадження у справі в цій частині. Стягнути з відповідача понесені витрати в частині стягнення збитків у сумі 230 760,00 грн згідно з вимогами ч. 3 ст. 130 ГПК України. Позовні вимоги в частині стягнення неустойки (пені) в сумі 424 598,40 грн розглядати по суті. Додано акт приймання-передачі товару з відповідального зберігання від 17.12.2021.

До початку судового засідання від позивача через систему Електронний суд надійшла заява про розгляд справи без участі представника позивача.

До початку судового засідання позивачем через електронні засоби зв`язку надіслано заяву про відмову від позову в частині стягнення збитків, аналогічного змісту з заявою, що подана через систему Електронний суд.

До початку судового засідання позивачем через електронні засоби зв`язку надіслано заяву про розгляд справи без участі представника позивача, аналогічного змісту з заявою, що подана через систему Електронний суд.

До початку судового засідання відповідачем через електронні засоби зв`язку надіслано письмові пояснення.

Сторони були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, що підтверджується доказами отримання копії ухвали суду від 02.12.2021, але у судове засідання 28.12.2021 не з`явились.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Відповідно ст. 202 Господарського процесуального кодексу України підготовче засідання проводиться за відсутності позивача та відповідача (їх представників).

Суд у судовому засіданні розглянув подані позивачем заяви та відповідачем письмові пояснення, які надійшли до початку.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.

Суд не приймає відмову від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє (ч. 6 ст. 46, ч. 5 ст. 191 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ст. 191 Господарського процесуального кодексу України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Суд долучив до матеріалів справи подану позивачем заяву про відмову від позову в частині стягнення збитків з доданими до неї документами, як таку, що подана у порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України, а тому спір вирішується з її урахуванням.

Судом долучено до матеріалів справи письмові пояснення відповідача.

У зв`язку з неявкою усіх учасників справи у судове засідання, на підставі ч. 6 ст. 233 та ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України вступна та резолютивна частини рішення була підписана судом 28.12.2021 у нарадчій кімнаті без їх проголошення.

Короткий зміст позовних вимог та узагальнені доводи учасників справи.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором відповідального зберігання № 753 від 07.12.2020, що виразилось у неповерненні майна, в зв`язку з чим позивачем заявлено до стягнення 230 760,00 грн збитків, 424 598,40 грн неустойки (пені).

Відповідач у відзиві на позов повідомив про невизнання позовних вимог, посилаючись на те, що неповернення майна викликане об`єктивними причинами, незалежними від відповідача. Вказує на те, що 22.02.2021 старшим слідчим першого відділу Управління з досудового розслідування кримінальних правопорушень у сфері службової діяльності ГСУ Державного бюро розслідувань у кримінальному провадженні № 0000033 від 18.01.2021 на підставі ухвали Печерського районного суду міста Києва від 15.02.2021 у справі № 757/7896/21-к було вилучено комплектуючі деталі обладнання, про що складено протокол обшуку від 22.02.2021 і опису речей і документів. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 14.09.2021 у справі № 757/22641/21-к відмовлено у задоволенні скарги відповідача на бездіяльність слідчого першого відділу Управління з досудового розслідування кримінальних правопорушень у сфері службової діяльності ГСУ Державного бюро розслідувань щодо неповернення тимчасово вилученого майна. Також відповідачем зазначено, що на даний час закуплені необхідні комплектуючі і здійснюється виробництво майна, яке буде повернуто позивачу у грудні 2021 року. Оскільки відсутня вина відповідача у неповерненні майна позивачу, не підлягає стягненню неустойка. Також посилається на обставину непереборної сили відповідно до ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні». Просить при вирішенні питання про зменшення неустойки встановити співрозмірність неустойки невиконаному зобов`язанню відповідачем.

Позивач у відповіді на відзив повідомив про те, що станом на 30.11.2021 відповідач не повернув майно згідно Договору відповідального зберігання та не усунув завдані збитки у розмірі 230 760,00 грн. Зазначив, що згідно умов договору відповідачу було передано обладнання повністю укомплектоване, а не комплектуючі деталі. Позивач вказав, що довідки Торгово-промислової палати України щодо підтвердження форс-мажорних обставин відповідачем не надано. Розмір неустойки визначено відповідно до умов договору. Крім того позивач є бюджетною установою і відповідно збитки відповідачем заподіяно державі.

Відповідач у письмових поясненнях повідомив, що на даний час вилучене майно не повернуто. З метою запобігання фінансових втрат у вигляді штрафних санкцій та відшкодування збитків внаслідок невиконання договірних зобов`язань щодо передачі майна державним установам після вилучення такого майна слідчим Державного бюро розслідувань відповідач у період з квітня 2021 здійснив придбання нових комплектуючих до систем та пристроїв нагляду та виготовив та поставив установам кримінально-виконавчої системи сповіщувачі ємнісні та контролери, серед яких є і позивач.

23.12.2021 позивач відмовився від позовних вимог в частині стягнення збитків на суму 230 760,00 грн, в зв`язку з тим, що 17.12.2021 відповідач згідно акту приймання передачі товару з відповідального зберігання повернув позивачу обладнання, а саме сповіщувач ємнісний СЄ-2 ТУ У 31.6-9:2011 у кількості 13 шт. на суму 216 060,00 грн з ПДВ та контролер СОЄ ТУ У 31.6-2:2012 у кількості 1 шт. на суму 14 700,00 грн, всього на загальну суму 230 760,00 грн.

Обставини, які є предметом доказування у справі. Докази, якими сторони підтверджують або спростовують наявність кожної обставини, яка є предметом доказування у справі.

07.12.2020 між Державною установою «Коростенська виправна колонія (№71)» (далі - Поклажодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інженерний центр «Імпульс» (далі Зберігач) укладено договір відповідального зберігання № 753 (далі Договір) (а.с. 12-15).

Відповідно до п. 1.1 Договору поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання: сповіщувачі ємнісні (СЄ-2) ТУ У 31.6-9-2011; контролер СОЄ ТУ У 31.6-2:2012, далі «Майно».

Згідно п. 1.2 Договору кількість, заставна вартість та детальний опис майна, що передається на зберігання зазначається в акті прийому-передачі майна, що є Додатком № 1 до Договору, та являється невід`ємною частиною Договору.

Майно зберігається за місцезнаходженням відповідача за адресою: Чернігівська область, м. Ніжин, вул. Незалежності, 42 (п. 1.4 Договору).

Відповідно до п. 2.1.2, 2.1.3 Договору зберігач забезпечує повне збереження майна, а після закінчення дії цього Договору повертає поклажодавцю майно. Майно повинно бути повернене в тому самому стані, в якому воно було прийнято на зберігання, з урахуванням його природного зносу. Зберігач несе матеріальну відповідальність за втрату, недостачу та пошкодження майна.

Пунктом 2.1.8 Договору сторони визначили, що зберігач повертає майно поклажодавцю повністю або частково за першою вимогою останнього не пізніше п`яти днів з дня одержання такої вимоги.

Відповідно до п. 4.1 Договору повернення майна здійснюється протягом семи днів з моменту закінчення строку дії договору.

Повернення майна (його частини) здійснюється достроково, у порядку передбаченому п. 2.1.8 цього Договору, а також у разі припинення Договору у порядку п. 6.2 цього Договору (п. 4.2 Договору).

Відповідно до п. 5.1 Договору сторона, що постраждала від невиконання або неналежного виконання іншою стороною зобов`язань за Договором, має право вимагати відшкодування завданих їй збитків.

Згідно п. 5.4 Договору за порушення строків повернення майна, що передбачені цим Договором винна сторона сплачує іншій стороні неустойку у розмірі 1 % вартості майна, визначеної у п. 1.1 цього Договору за кожен день прострочення.

Пунктом 5.5 Договору сторони передбачили, що сторона звільняється від відповідальності за невиконання умов Договору, якщо таке є наслідком обставин непереборної сили, які настали після укладення Договору, незалежно від волі сторони (далі форс-мажор). Форс-мажорні обставини підтверджуються довідкою Торгово-промислової палати України (її регіональними відділеннями).

Даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.03.2021 (п. 6.1 Договору).

07.12.2020 сторонами підписано акт приймання-передачі товару на відповідальне зберігання (додаток № 1 до Договору), згідно з яким позивач передав, а відповідач прийняв на відповідальне зберігання товар - сповіщувач ємнісний СЄ-2 ТУ У 31.6-9:2011 у кількості 13 шт. ціна за одиницю з ПДВ 16 620,00 грн та контролер СОЄ ТУ У 31.6-2:2012 у кількості 1 шт. ціна за одиницю з ПДВ 14 700,00 грн, всього на загальну суму 230 760,00 грн (а.с. 15).

Листом № 896 від 05.03.2021 позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути з відповідального зберігання ємнісні сповіщувачі та контролер СОЄ на підставі п. 2.1.8 Договору не пізніше п`яти днів з дня одержання даної вимоги (а.с. 16).

Вказана вимоги отримана відповідачем 10.03.2021, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 120.

У відповідь на лист позивача відповідач листом від 11.03.2021 № 47 повідомив про те, що згідно з ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 15.02.2021 Головним слідчим управлінням Державного бюро розслідувань в межах проведення кримінального провадження № 000003 від 18.01.2021 проведено вилучення обладнання, повернення якого передбачено в межах виконання договору відповідального зберігання від 07.12.2020 № 753. В зв`язку з невизначеністю термінів повернення обладнання пропонував позивачу продовжити термін виконання Договору до 31.12.2021 з оформленням відповідної додаткової угоди. Вказаний лист отримано позивачем 16.03.2021, про що свідчить відмітка на листі вх. № 810 (а.с. 17).

Позивач звернувся листом № 1079 від 22.03.2021 до Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань щодо підтвердження інформації про вилучення обладнання та про комплектність вилученого обладнання.

Державне бюро розслідувань листом від 14.05.2021 повідомило позивача, що запитувана інформація у кримінальному провадженні № 0000033 становить таємницю досудового розслідування та не може бути розголошена під час досудового розслідування.

Відповідач вимоги позивача не виконав та доказів повернення майна позивачу не надав.

Позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача 230 460,00 збитків, які обумовлені невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо повернення на першу вимогу майна, переданого йому на відповідальне зберігання, та 424 598,40 грн неустойки за порушення строків повернення.

Відповідачем надано копію ухвали Печерського районного суду міста Києва від 15.02.2021 у справі № 757/7896/21-к про надання дозволу слідчим слідчої групи, яким здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0000033 на проведення обшуку в приміщеннях, яке використовує в господарській діяльності ТОВ «Інженерний центр «Імпульс» з метою відшукання та вилучення, зокрема систем та пристроїв нагляду та охорони (сповіщувач ємнісний СЄ-2, контролер СОЄ) та документів, які підтверджують господарські відносини товариства та наступними суб`єктами господарювання, зокрема з Державною установою «Коростенська виправна колонія « 71» (); протокол обшуку від 22.02.2021 та опис речей документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді, суду від 22.02.2021.

В протоколі обшуку та в описі речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді, суду від 22.02.2021 міститься перелік вилученого майна, а саме:

1. Комплектуючі до «Ємнісний сповіщувач СЄ-2» НЦИ.ЗА1.22.00.000-01:

- модуль контролера НЦИ.ЗА1.22.11.000 65 шт.,

- модуль вимірювальний НЦИ.ЗА1.22.02.000 102 шт.,

- модуль конденсаторів НЦИ.ЗА1.22.03.000 491 шт.,

- модуль підключення НЦИ.ЗА1.22.07.000 491 шт.,

- корпус НЦИ.ЗА1.22.00.000 8 шт.;

- корпус НЦИ.ЗА1.22.00.000 на який встановлено: модуль контролера НЦИ.ЗА1.22.11.000, модуль вимірювальний НЦИ.ЗА1.22.02.000, модуль конденсаторів НЦИ.ЗА1.22.03.000, модуль підключення НЦИ.ЗА1.22.07.000 22 шт;

2. Комплектуючі деталі до «Контролер СОЄ» НЦИ.СОЄ.01.00.000:

- модуль контролера НЦИ.СОЄ.01.00.000 10 шт.,

- модуль індикації НЦИ.СОЄ.01.00.200 57 шт.,

- корпус НЦИ.СОЄ.01.01.000 13 шт.,

- корпус НЦИ.СОЄ.01.01.000, на який встановлено модуль індикації НЦИ.СОЄ.01.00.200 2 шт.

Позивачем надано акт приймання-передачі товару з відповідального зберігання від 17.12.2021, згідно якого відповідач здав, а позивач прийняв з відповідального зберігання товар, а саме сповіщувач ємнісний СЄ-2 ТУ У 31.6-9:2011 у кількості 13 шт. на суму 216 060,00 грн з ПДВ та контролер СОЄ ТУ У 31.6-2:2012 у кількості 1 шт. на суму 14 700,00 грн, всього на загальну суму 230 760,00 грн.

Оцінка суду.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина 1 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За приписами ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення (ч. 1, 2 ст. 938 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 942 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 949 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості (частина 1); річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Згідно ч. 1 ст. 951 Цивільного кодексу України Збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем:

1) у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості;

2) у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість.

Зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився (ст. 953 ЦК України).

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Щодо заявлених до стягнення збитків.

Як встановив суд, позивач передав відповідачу на відповідальне зберігання сповіщувач ємнісний СЄ-2 ТУ У 31.6-9:2011 у кількості 13 шт. та контролер СОЄ ТУ У 31.6-2:2012 у кількості 1 шт., всього на загальну суму 230 760,00 грн, які останній зобов`язався повернути за першою вимогою позивача.

Позивач до закінчення строку Договору направив відповідачу вимогу про повернення з відповідального зберігання майна, яку він не виконав, посилаючись на вилучення цього майна Головним слідчим управлінням Державного бюро розслідувань в межах проведення кримінального провадження № 0000033 від 18.01.2021.

Відповідно до п. 2.1.8 Договору зберігач зобов`язався повернути майно поклажодавцю за першою вимогою не пізніше п`яти днів з дня одержання такої вимоги.

Вимога позивача отримана відповідачем 10.03.2021, отже відповідач повинен був повернути майно позивачу у строк до 15.03.2021.

Відповідач, в обумовлений Договором строк, майно з відповідального зберігання не повернув.

Після відкриття провадження у справі сторонами підписано акт приймання-передачі товару з відповідального зберігання від 17.12.2021, згідно якого відповідач здав, а позивач прийняв з відповідального зберігання товар, а саме сповіщувач ємнісний СЄ-2 ТУ У 31.6-9:2011 у кількості 13 шт. на суму 216 060,00 грн з ПДВ та контролер СОЄ ТУ У 31.6-2:2012 у кількості 1 шт. на суму 14 700,00 грн, всього на загальну суму 230 760,00 грн.

Позивачем подано до суду заяву про відмову від позову в частині стягнення збитків на суму 230 760,00 грн.

Суд приймає відмову позивача Державної установи «Коростенська виправна колонія (№ 71)» від позову до Товариства з обмеженою відповідальністю «Імпульс» в частині стягнення збитків у сумі 230 760,00 грн, оскільки це є правом сторони згідно зі ст. 46, 191 Господарського процесуального кодексу України та не суперечить чинному законодавству.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України встановлено що господарський суд закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом.

Оскільки позивач відмовився від позову в частині стягнення збитків у сумі 230 760,00 грн і відмова прийнята судом, провадження у справі в цій частині підлягає закриттю.

Щодо заявленої до стягнення неустойки (пені).

Враховуючи порушення відповідачем строків повернення майна по Договору, позивач заявив до стягнення 424 598,40 грн неустойки (пені) у розмірі 1 % від вартості майна за період з 16.03.2021 по 15.09.2021 (184 дні).

Частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України передбачає, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язань за договором можуть забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею). Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 624 Цивільного кодексу України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Зі ст. 230 Господарського кодексу України випливає, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з п. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У п. 5.4 Договору сторони передбачили за порушення строків повернення майна, що передбачені цим Договором, винна сторона сплачує іншій стороні неустойку у розмірі 1 % вартості майна, визначеної у п. 1.1 цього Договору за кожен день прострочення.

Відповідно до п. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

За приписами ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Разом з тим, свобода договору не може мати абсолютний характер, законом можуть передбачені певні обмеження свободи договору, в тому числі і свободи сторін щодо визначення умов договору.

Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/12876/19 від 01.06.2021.

Згідно ч. 2 ст. 4 Господарського кодексу України особливості регулювання майнових відносин суб`єктів господарювання визначаються цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 231 Господарського кодексу України законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. У разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Отже, виходячи з положень зазначеної норми матеріального права, застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання штрафних санкцій у вигляді пені та штрафу, передбачених абзацом 3 частини 2 статті 231 ГК України, можливо при сукупності відповідних умов, а саме: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом; якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення, пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України; якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов`язання, пов`язаного з обігом (поставкою) товарів, виконаних робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір пені за кожний день прострочення виконання такого зобов`язання та за прострочення його виконання понад тридцять днів додатково вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу з вказаної вартості.

Згідно ч. 2 ст. 3 Господарського кодексу України господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Некомерційне господарювання - це самостійна систематична господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання, спрямована на досягнення економічних, соціальних та інших результатів без мети одержання прибутку (ч. 1 ст. 52 Господарського кодексу України).

Частиною 3 ст. 53 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо господарська діяльність громадян або юридичної особи, зареєстрованої як суб`єкт некомерційного господарювання, набуває характеру підприємницької діяльності, до неї застосовуються положення цього Кодексу та інших законів, якими регулюється підприємництво.

Відповідно до ч. 1 ст. 54 Господарського кодексу України на суб`єктів господарювання, які здійснюють некомерційну господарську діяльність, поширюються загальні вимоги щодо регулювання господарської діяльності з урахуванням особливостей її здійснення різними суб`єктами господарювання, які визначаються цим Кодексом та іншими законодавчими актами.

Суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством (ч. 1 ст. 55 Господарського кодексу України).

Частинами 2, 7 ст. 22 Господарського кодексу України визначено, що суб`єктами господарювання державного сектора економіки є суб`єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб`єкти, державна частка у статутному капіталі яких перевищує п`ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб`єктів. Держава застосовує до суб`єктів господарювання у державному секторі економіки усі засоби державного регулювання господарської діяльності, передбачені цим Кодексом, враховуючи особливості правового статусу даних суб`єктів.

Згідно ч. 1, 2, 4 ст. 57 Господарського кодексу України установчими документами суб`єкта господарювання є рішення про його утворення або засновницький договір, а у випадках, передбачених законом, статут (положення) суб`єкта господарювання.

В установчих документах повинні бути зазначені найменування суб`єкта господарювання, мета і предмет господарської діяльності, склад і компетенція його органів управління, порядок прийняття ними рішень, порядок формування майна, розподілу прибутків та збитків, умови його реорганізації та ліквідації, якщо інше не передбачено законом.

Статут суб`єкта господарювання повинен містити відомості про його найменування, мету і предмет діяльності, розмір і порядок утворення статутного капіталу та інших фондів, порядок розподілу прибутків і збитків, про органи управління і контролю, їх компетенцію, про умови реорганізації та ліквідації суб`єкта господарювання, а також інші відомості, пов`язані з особливостями організаційної форми суб`єкта господарювання, передбачені законодавством. Статут може містити й інші відомості, що не суперечать законодавству.

Положенням визначається господарська компетенція органів державної влади, органів місцевого самоврядування чи інших суб`єктів у випадках, визначених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу» забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань через державне оборонне замовлення та закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти.

Згідно ч. 1, 3 ст. 26 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу» майно Державної кримінально-виконавчої служби України перебуває в державній власності та використовується виключно для забезпечення виконання її завдань.

Майно органів і установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України, належить їм на правах оперативного управління або повного господарського відання і не може бути об`єктом застави.

Таким чином у спірних правовідносинах позивач по справі виступає як суб`єкт господарювання державного сектора економіки.

Враховуючи вищезазначене та беручи до уваги суб`єктний склад сторін договору, суд вважає правомірним застосування до стягнення з відповідача за порушення строків виконання зобов`язання, а саме за порушення строків повернення майна з відповідального зберігання, пені у розмірі 0,1 % вартості товарів, з яких було допущено прострочення на підставі приписів ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Суд здійснивши перевірку розрахунку пені, дійшов висновку про неправильне її нарахування.

Позивачем при нарахуванні пені не взято до уваги вимоги ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, здійснено нарахування більш ніж за шість місяців від дня коли зобов`язання мало бути виконано, отже судом визначається строк нарахування пені з 16.03.2021 по 13.09.2021 з урахуванням обмеження шестимісячним строком нарахування.

Крім того, з урахуванням вищевикладених висновків суду позивачем неправомірно здійснено нарахування пені у розмірі 1 % від вартості майна з огляду на приписи ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України.

Суд відхиляє доводи відповідача про відсутність його вини у несвоєчасному поверненні майна, а саме сповіщувача ємнісного СЄ-2 ТУ У 31.6-9:2011 у кількості 13 шт. на суму 216 060,00 грн з ПДВ та контролера СОЄ ТУ У 31.6-2:2012 у кількості 1 шт. на суму 14 700,00 грн, всього на загальну суму 230 760,00 грн з огляду на наступне.

Будь-яких належних і допустимих доказів того, що Державним бюро розслідувань дійсно були вилучені саме ті предмети, що передані позивачем на зберігання відповідачеві, останній не надав.

Позивачем на відповідальне зберігання було передано вироби, а не комплектуючі деталі.

Доказів того, що спірні вироби складаються саме з таких комплектуючих, відповідачем суду не надано.

При цьому, як вбачається з ухвали Перечерського районного суду міста Києва від 15.02.2021 у справі № 757/7896/21-к, кількість контрагентів (58 осіб) відповідача по господарських операціях щодо аналогічного спірного майна (сповіщувач ємнісний СЄ-2 ТУ У 31.6-9:2011 та контролер СОЄ ТУ У 31.6-2:2012) не узгоджується і є значно більшою, ніж наведена в протоколі обшуку кількість деяких комплектуючих (лише 30 корпусів НЦИ.ЗА1.22.00.000 до «Ємнісного сповіщувача СЄ-2», 10 модулів контролера НЦИ.СОЄ.01.00.000 та 15 корпусів НЦИ.СОЄ.01.01.000 до «Контролера СОЄ»).

Крім того, перелік вилученого майна не надає можливості беззаперечно встановити пов`язаність вилучених комплектуючих з виробами, що належать позивачу та знаходились на відповідальному зберіганні у відповідача, а свідчить лише про наявність у відповідача певної кількості комплектуючих, що використовується для виробництва сповіщувача ємнісного СЄ-2 та контролера СОЄ.

Посилання відповідача на форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) судом відхиляються з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Пунктом 5.5 Договору сторони передбачили, що сторона звільняється від відповідальності за невиконання умов Договору, якщо таке є наслідком обставин непереборної сили, які настали після укладення Договору, незалежно від волі сторони (далі форс-мажор). Форс-мажорні обставини підтверджуються довідкою Торгово-промислової палати України (її регіональними відділеннями).

Як встановлено судом, відповідачем не надано довідки (сертифікату) Торгово-промислової палати (її регіонального відділення), яка б свідчила про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), якими зумовлене невиконання відповідачем по Договору відповідального зберігання.

За перерахунком суду, розмір пені складає 41 998,32 грн, а отже є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, відтак позовні вимоги у частині стягнення пені підлягають частковому задоволенню у зазначеному судом розмірі.

Щодо зменшення розміру заявлених нарахувань.

Також у відзиві на позов відповідач просить суд вирішити питання про зменшення неустойки, встановивши співрозмірність неустойки невиконаному зобов`язанню відповідачем та врахувавши інтереси обох сторін. Вважає, що доказом неспіврозмірності неустойки наслідкам порушення зобов`язання відповідачем є відсутність у позивача збитків, які виникли внаслідок порушення договірних зобов`язань.

Проте жодних клопотань про зменшення розміру неустойки з відповідним обґрунтуванням та доказами ТОВ «Інженерний центр «Імпульс» суду не надано.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Враховуючи наведені приписи, зменшення розміру заявленої до стягнення пені за час затримки розрахунку відповідно є правом, а не обов`язком суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе їх зменшення.

Суд не вбачає підстав для зменшення розміру пені в сумі 41 998,32 грн, яка підлягає стягненню з відповідача за перерахунком суду, оскільки її розмір не є надмірно великим у порівнянні із розміром збитків 230 760,00 грн, на які вона нарахована позивачем, а відповідачем не зазначено та не доведено суттєвих обставин, які можуть слугувати для її зменшення.

Приймаючи до уваги необґрунтованість доводів відповідача та недоведенність виняткових обставин, суд доходить висновку про відсутність підстав для зменшення розміру пені.

Висновки суду.

Доказами у справі, відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків (ч. 2 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Інші докази та пояснення учасників справи судом до уваги не приймаються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", Серявін та інші проти України обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом було вжито усіх заходів для забезпечення реалізації сторонами своїх процесуальних прав та з`ясуванні усіх питань, винесених на його розгляд.

За наведених у їх сукупності обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо судових витрат.

Як зазначено у ст. 124 Господарського процесуального кодексу України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

У позовній заяві позивач зазначив, що понесені позивачем витрати становлять: 9830,38 грн судового збору.

Згідно з ч. 4 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Відповідно до ч. 3 ст. 130 Господарського кодексу України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

З огляду на заявлене позивачем клопотання про стягнення з відповідача понесених позивачем витрат в частині стягнення збитків у сумі 230 760,00 грн, суд присуджує до стягнення з відповідача судові витрати в сумі 3461,40 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням часткового задоволення позову в частині стягнення неустойки (пені), розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача, становить 629,97 грн.

Отже, розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача, становить 4091,37 грн.

Керуючись ст. 13, 14, 42, 73-80, 86, 129, 165, п. 4 ч. 1 ст. 231, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. Закрити провадження у справі в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Інженерний центр Імпульс на користь Державної установи Коростенська виправна колонія (№71) 230 760,00 грн збитків.

2. В іншій частині позов задовольнити частково.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Інженерний центр Імпульс (, вул. Незалежності, 42, м. Ніжин, 16600) на користь Державної установи Коростенська виправна колонія (№71) (, вул. Білокоровицьке шосе, буд. 4, м. Коростень, Житомирська область, 11500) 41 998,32 грн неустойки (пені) та 4091,37 грн витрат зі сплати судового збору.

4. У решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду у строки, визначені ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повне рішення складено 29.12.2021.

Суддя В. В. Шморгун