УХВАЛА

22 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 911/1579/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Берднік І.С. - головуючого, Зуєва В.А., Міщенка І.С.,

секретар судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Головного управління

ДПС у Київській області - Вірчака В.І.,

Голови ліквідаційної комісії

Приватного підприємства фірми «Нове Житло» - Радецької Т.П., Найвельта О.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.07.2021 (у складі колегії суддів: Руденко М.А. (головуючий), Дідиченко М.А., Пономаренко Є.Ю.)

та рішення Господарського суду Київської області від 20.11.2020 (суддя Мальована Л.Я.)

у справі № 911/1579/20

за позовом Головного управління ДПС у Київській області

до Голови ліквідаційної комісії Приватного підприємства фірми «Нове Житло»

про визнання грошових вимог,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року Головне управління ДПС у Київській області (далі - ГУ ДПС) звернулося до суду з позовом про зобов`язання Голови ліквідаційної комісії Приватного підприємства фірми «Нове Житло» (далі - ППФ «Нове Житло») Найвельта О.Е. включити вимоги контролюючого органу до ППФ «Нове Житло» на загальну суму 10 887 601,02 грн до проміжного ліквідаційного балансу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у ППФ «Нове Житло» обліковується податковий борг з податку на додану вартість на загальну суму 10 887 601, 02 грн, у включенні яких до проміжного ліквідаційного балансу Головою ліквідаційної комісії було безпідставно відмовлено.

Рішенням Господарського суду Київської області від 20.11.2020 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.07.2021 рішення Господарського суду Київської області від 20.11.2020 залишено без змін. Стягнуто з ГУ ДПС на користь ППФ «Нове Житло» витрати з надання правничої допомоги в розмірі 7 500, 00 грн.

Не погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, у серпні 2021 року ГУ ДПС подало касаційну скаргу, у якій (з урахуванням нової редакції касаційної скарги), посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та наявність випадку, передбаченого пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), просило скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.07.2021, рішення Господарського суду Київської області від 20.11.2020 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23.10.2021 відкрито касаційне провадження у справі № 911/1579/20 за касаційною скаргою ГУ ДПС з підстави, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК і призначено касаційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 01.12.2021.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01.12.2021 у судовому засіданні у справі № 911/1579/20 оголошено перерву до 22.12.2021.

17.12.2021 ППФ «Нове Житло» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу та просило поновити строк на його подання, оскільки такий строк було пропущено з поважних причин з огляду на не отримання касаційної скарги позивача, копію якої останнім, як з`ясувалося, було направлено за неправильною адресою. Також у відзиві викладено клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу та наведено орієнтовний розрахунок таких витрат в сумі 15 000,00 грн.

У судовому засіданні 22.12.2021 представник відповідача та відповідач підтримали заявлене клопотання, просили поновити строк на подання відзиву як такий, що пропущено з поважних причин, та врахувати викладені у ньому доводи при розгляді касаційної скарги позивача.

Відповідно до статті 113 ГПК строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, -встановлюються судом.

Частиною 1 статті 118 ГПК визначено, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку, однак положеннями статті 119 ГПК передбачено можливість поновлення та продовження процесуальних строків, у тому числі якщо суд визнає причини його пропуску поважними.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, обговоривши подане клопотання, ухвалив поновити ППФ «Нове Житло» в особі Голови ліквідаційної комісії строк на подання відзиву на касаційну скаргу, як такий, що пропущено з поважних причин.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.

При вирішенні справи судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що ППФ «Нове Житло» відповідно до відомостей з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з 30.06.2017 перебуває в стані припинення за рішенням засновників і щодо заявлення кредиторами своїх вимог було встановлено строк до 31.08.2017.

ГУ ДПС позовні вимоги обґрунтовувало обставинами, за якими станом на 24.05.2019 відповідно до інформаційних баз даних ДПС України у ППФ «Нове Житло» обліковується податковий борг з податку на додану вартість на загальну суму 10 887 601,02 грн.

Разом із тим судами попередніх інстанцій, у тому числі відповідно до частини 4 статті 75 ГПК з огляду на встановлені обставини у судовому рішенні в адміністративній справі № 810/1585/17, установлено, що у грудні 2016 року - січні 2017 року посадовими особами податкового органу проведено планову виїзну перевірку ППФ «Нове Житло» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2013 по 30.09.2016, за результатами якої складено акт перевірки від 24.01.2017 № 12/10-36/14-04/32885032, що став підставою для прийняття 09.02.2017 податкових повідомлень-рішень № та № . За цими податковими повідомленнями-рішеннями за порушення податкового законодавства збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість за податковими зобов`язаннями у розмірі 8 402 960,00 грн та застосовано штрафні (фінансові) санкції у сумі 2 100 740,00 грн, а також зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість за вересень 2016 року на загальну суму 374 650,00 грн.

У подальшому Державною фіскальною службою України 11.04.2017 зазначені податкові повідомлення-рішення скасовано в частині збільшення податкових зобов`язань з податку на додану вартість на загальну суму 4 495 313,00 грн у взаємовідносинах із Міністерством внутрішніх справи України, а в іншій частині ці податкові повідомлення-рішення залишено без змін.

18.04.2017 на підставі акта перевірки та за результатами апеляційного адміністративного оскарження податковим органом замість податкового повідомлення-рішення № прийнято нове податкове повідомлення-рішення № , яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість за податковими зобов`язаннями у розмірі 3 907 647,00 грн та застосовано штрафні (фінансові) санкції у сумі 976 911,75 грн; податкове повідомлення-рішення № залишено без змін.

На підставі податкового повідомлення-рішення від 18.04.2017 № відповідно до статті 129.1.1 Податкового кодексу України податковим органом ППФ «Нове Житло» було нараховано пеню в сумі 5 884 200, 21 грн.

Крім того, контролюючим органом проведено позапланову виїзну перевірку з питань дотримання ППФ «Нове Житло» вимог податкового законодавства, валютного, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, на підставі якого винесено податкове повідомлення-рішення (форми «Р») від 27.09.2018 за № у сумі 71 614, 00 грн - основний платіж, 35 807, 00 грн - штрафні санкції, у зв`язку із чим підприємству було нараховано пеню в сумі 11 421, 06 грн.

02.07.2019 позивач звернувся до Голови ліквідаційної комісії ППФ «Нове Житло» із заявою кредитора щодо вимог по сплаті податків, у якій просив визнати вимоги кредитора на суму 10 887 601, 02 грн і повідомити про розгляд вимог у визначені законодавством терміни.

У лютому 2020 року ГУ ДПС повторно звернулося до Голови ліквідаційної комісії ППФ «Нове Житло» із заявою про включення грошових вимог до проміжного ліквідаційного балансу на загальну суму 10 887 601, 02 грн.

Відповідач у листі від 06.03.2020 повідомив податковий орган про відмову у задоволенні заяви про визнання грошових вимог з огляду на сплив строку для звернення з кредиторськими вимогами.

Ці обставини стали підставою для звернення ГУ ДПС з позовом до Голови ліквідаційної комісії ППФ «Нове Житло» про включення вимог контролюючого органу на загальну суму 10 887 601,02 грн до проміжного ліквідаційного балансу.

Суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, при вирішенні позову виходив із того, що за положеннями частини 5 статті 105 ЦК строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється, не може становити менше двох і більше шести місяців з дня оприлюднення повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи. Оскільки ГУ ДПС було заявлено кредиторські вимоги до ППФ «Нове Житло» поза межами строку, передбаченого частиною 5 статті 105 ЦК, відповідачем правомірно залишено такі вимоги без розгляду. Разом із тим у частині 3 статті 112 ЦК визначено, що у разі відмови ліквідаційної комісії у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду кредитор має право протягом місяця з дати, коли він дізнався або мав дізнатися про таку відмову звернутися до суду із позовом до ліквідаційної комісії. За встановлених у справі обставин, таке право не було реалізоване позивачем у межах визначених законом строків. Отже, не дотримання позивачем строків звернення до суду з відповідними вимогами, не доведення наявності поважних причин пропуску такого строку, за висновками судів попередніх інстанцій, є підставою для відмови в задоволенні заявлених ГУ ДПС позовних вимог.

У поданій касаційній скарзі (із урахуванням нової редакції) ГУ ДПС послалося на порушення судами попередніх інстанцій при вирішенні спору положень статті 105, частини 3 статті 112 ЦК, оскільки позивачем у межах місячного строку після отримання у березні 2020 року рішення відповідача про відмову у включення грошових вимог до проміжного балансу було подано позов до суду, тому висновки суду щодо пропуску позивачем місячного строку звернення до суду з відповідним позовом, що є підставою для відмови у позові, є помилковими. При цьому скаржник, обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження судових рішень, послався на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування зазначених норм права у подібних правовідносинах.

Відповідно до частини 1 статті 300 ГПК, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Частиною 2 статті 6 та частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 8 частини 2 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Питання права касаційного оскарження урегульовано статтею 287 ГПК, частиною 2 якої встановлено підстави касаційного оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених цією процесуальною нормою.

Такі процесуальні обмеження щодо касаційного оскарження судових рішень не суперечать положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України застосовується судами України як частина національного законодавства, і відповідають практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права.

Відповідно до практики ЄСПЛ право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

Умови прийнятності касаційної скарги за змістом норм законодавства можуть бути більш суворими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23.10.1996; «Brualla Gomes de la Torre v. Spain» від 19.12.1997).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Так, однією з підстав касаційного оскарження судових рішень відповідно до пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

З огляду на зміст оскарженої постанови Північного апеляційного господарського суду від 06.07.2021 у справі № 911/1579/20, яка розглядається, при вирішенні спору щодо наявності/відсутності підстав для включення вимоги позивача як кредитора на загальну суму 10 887 601,02 грн до проміжного ліквідаційного балансу за рішенням суду в частині, що стосується, строку звернення кредитора до суду з відповідними вимогами відповідно до частини 3 статті 112 ЦК, судом апеляційної інстанції було враховано висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 906/370/17, від 24.05.2018 у справі № 911/810/17.

Так, у справі № 906/370/17 Верховний Суд у постанові від 08.05.2018 навів висновок, за змістом якого пропуск позивачем (кредитором) строку, встановленого частиною 3 статтею 112 ЦК, для звернення кредитора до суду з позовом про зобов`язання голови ліквідаційної комісії включити грошові вимоги позивача як кредитора до ліквідаційного балансу, є підставою для відмови у позові. При цьому Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову, оскільки за встановлених у справі фактичних обставин позивач як з вимогою щодо заявлення своїх вимог до юридичної особи, що припиняється, так і з відповідними позовними вимогами до суду, звернувся поза межами строків, визначених законодавством.

У справі № 911/810/17 (за позовом кредитора про визнання кредиторських вимог та зобов`язання включити кредиторські вимоги до проміжного ліквідаційного балансу), Верховним Судом у постанові від 24.05.2018 зазначено, що аналіз частин 3, 5 статті 112 ЦК дозволяє зробити висновок, що у разі відмови ліквідаційної комісії у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду кредитор має право протягом місяця з дати, коли він дізнався або мав дізнатися про таку відмову звернутися до суду із позовом до ліквідаційної комісії. За рішенням суду вимоги кредитора можуть бути задоволені за рахунок майна, що залишилося після ліквідації юридичної особи. Вимоги кредиторів, які не визнані ліквідаційною комісією, якщо кредитор у місячний строк після одержання повідомлення про повну або часткову відмову у визнанні його вимог не звертався до суду з позовом, вимоги, у задоволенні яких за рішенням суду кредиторові відмовлено, а також вимоги, які не задоволені через відсутність майна юридичної особи, що ліквідується, вважаються погашеними. Ураховуючи зазначені норми матеріального права та встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини перебування відповідача з 11.06.2015 у стані припинення, порушення позивачем 30-денного строку на звернення до суду із спірними грошовими вимогами після відмови голови ліквідаційної комісії у їх визнанні та включенні до проміжного ліквідаційного балансу, Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову щодо визнання та включення до проміжного ліквідаційного балансу таких вимог з огляду на їх припинення внаслідок імперативної норми закону (частина 5 статті 112 ЦК).

Разом із тим у справі № 911/1579/20, в якій подано касаційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд з огляду на встановлені фактичні обставини у цій справі погодився з висновками Господарського суду Київської області, що з позовом про зобов`язання Голови ліквідаційної комісії ППФ «Нове Житло» включити вимоги контролюючого органу на загальну суму 10 887 601,02 грн до проміжного ліквідаційного балансу ГУ ДПС звернулося до суду з пропуском встановленого частиною 3 статті 112 ЦК строку для звернення до суду з відповідним позовом. Отже, за висновками суду, оскільки позивач у місячний строк після того, як він мав можливість дізнатися про ухилення ліквідаційної комісії відповідача від розгляду його кредиторських вимог, не звертався з відповідним позовом до суду, то кредиторські вимоги у сумі 10 887 601, 02 грн, які не визнані відповідачем, відповідно до частини 5 статті 112 ЦК вважаються погашеними внаслідок імперативної норми закону.

Водночас судом апеляційної інстанції було відхилено як необґрунтовані доводи ГУ ДПС про те, що ним після отримання відмови відповідача від 12.03.2020 у включенні кредиторських вимог до проміжного ліквідаційного балансу було подано позов до Київського окружного адміністративного суду в межах місяця, встановленого частиною 3 статті 112 ЦК, оскільки, за встановлених у справі обставин, у лютому 2020 року ГУ ДПС повторно звернулося до відповідача із заявою про включення його кредиторських вимог до ліквідаційного балансу, тоді як первісну заяву ним було подано ще 08.07.2019, що не заперечувалося представниками сторін під час розгляду справи, проте право на звернення до суду відповідно до частини 3 статті 112 ЦК не було реалізовано позивачем в межах визначених законом строків.

Таким чином, доводи ГУ ДПС, викладені у касаційній скарзі, про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування зазначених норм права у подібних правовідносинах не знайшли свого підтвердження та спростовуються наведеними обставинами.

Інші доводи касаційної скарги не обґрунтовані підставами касаційного оскарження, визначеними частиною 2 статті 287 ГПК, не спростовують наведених висновків та не впливають на них.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 296 ГПК суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом.

З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі № 911/1579/20 з підстави, передбаченої пунктом 4 частини 1 статті 296 ГПК, оскільки після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд, зокрема у постановах від 08.05.2018 у справі № 906/370/17 та від 24.05.2018 у справі № 911/810/17 вже викладав висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі ГУ ДПС, отже, обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися. Іншими підставами ухвала Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23.10.2021 про відкриття касаційного провадження у справі № 911/1579/20 не мотивована.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Київській області на постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.07.2021 та рішення Господарського суду Київської області від 20.11.2020 у справі № 911/1579/20.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.С. Берднік

Судді: В.А. Зуєв

І.С. Міщенко