ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
УХВАЛА

"21" грудня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/4587/13 вх. №

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Міньковського С.В.

при секретарі судового засідання Черновій В.О.

розглянувши заяву ліквідатора Кошовського С.В. про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності, з урахуванням уточненої заяви

По справі за заявою Mramor LLP, Wales

до ФОП Бабича Ігоря Юрійовича, м. Харків

про визнання банкрутом

за участю сторін: керуючий реалізацією (ліквідатор) - не з`явився,

пр-к ТОВ "ОТП Факторинг Україна" - Вельковський С.В. (ордер ВІ №1040944 від 12.05.2021),

ВСТАНОВИВ:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СПРАВИ.

Постановою Господарського суду Харківської області від 10.12.2013 ФОП Бабича І.Ю. визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, призначено ліквідатором арбітражного керуючого Капустіна В.В.

Ухвалою суду від 11.02.2014 звільнено арбітражного керуючого Капустіна В.В. від виконання обов`язків ліквідатора банкрута, призначено ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Белікова О.П.

Ухвалою суду від 12.12.2017 усунено ліквідатора Белікова О.П. від виконання покладених на нього обов`язків ліквідатора, призначено ліквідатором арбітражного керуючого Кошовського С.В.

21.10.2019 до суду від ліквідатора надійшла заява (вх. № 25186), в якій арбітражний керуючий Кошовський С.В. просив суд: витребувати з чужого незаконного володіння Бабича Данила Ігоровича, в інтересах якого діє ОСОБА_1 , житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 308,40 кв.м., житловою площею 107,6 кв.м. та земельну ділянку кадастровий номер :15:004:0160, площею 0,0409 га за адресою: АДРЕСА_1 , які утворилися в результаті поділу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 537,1 кв. м. та земельної ділянки площею 0,0774 га, кадастровий номер :15:004:0006; визнати за ФОП Бабичем І.Ю. право власності на нерухоме майно - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 308,40 кв.м., житловою площею 107,6 кв.м., земельну ділянку кадастровий номер :15:004:0160, площею 0,0409 га за адресою: АДРЕСА_1 .

13.02.2020 до суду від ліквідатора надійшла уточнена заява (вх. № 3894), в якій заявник просив суд: витребувати з чужого незаконного володіння Бабича Данила Ігоровича, в інтересах якого діє ОСОБА_1 , житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 308,40 кв.м., житловою площею 107,6 кв.м., та земельну ділянку кадастровий номер :15:004:0160, площею 0,0409 га за адресою: АДРЕСА_1 , які утворились в результаті поділу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 537,1 кв.м., та земельної ділянки площею 0,0774 га, кадастровий номер :15:004:0006, які передати ліквідатору Бабича І.Ю. арбітражному керуючому Кошовському С.В.; визнати за ФОП Бабичем І.Ю. право власності на нерухоме майно: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 308,40 кв. м., житловою площею 107,6 кв. м., земельну ділянку кадастровий номер :15:004:0160, площею 0,0409 га за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою господарського суду Харківської області від 06.10.2020 задоволено заяву ліквідатора боржника арбітражного керуючого Кошовського С.В. (вх. № 25186 від 21.10.2019) про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності, з урахуванням уточненої заяви (вх. № 3894 від 13.02.2020). Витребувано з чужого незаконного володіння Бабича Данила Ігоровича (в інтересах якого діє ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) житловий будинок за адресою : АДРЕСА_1 , загальною площею 308,40 кв.м., житловою площею 107,6 кв.м. та земельну ділянку кадастровий номер :15:004:0160, площею 0,0409 га за адресою: АДРЕСА_1 , які утворились в результаті поділу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 537,1 кв.м. та земельної ділянки площею 0,0774 га, кадастровий номер :15:004:0006, які передати ліквідатору Бабича І.Ю. (код НОМЕР_1 ) арбітражному керуючому Кошовському Сергію Васильовичу (свідоцтво № 923 від 14.05.2013, код НОМЕР_2 , адреса: 61058, м.Харків, пр-т Незалежності (Правди). Визнано за ФОП Бабичем І.Ю. (код НОМЕР_1 ) право власності на нерухоме майно: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 308,40 кв.м., житловою площею 107,6 кв.м.; земельну ділянку кадастровий номер :15:004:0160, площею 0,0409 га за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 13.01.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , залишено без задоволення. Ухвалу господарського суду Харківської області від 06.10.2020 у справі №922/4587/13 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 16.03.2021 касаційну скаргу ОСОБА_1 , законного представника малолітнього ОСОБА_2 , на постанову Східного апеляційного господарського суду від 13.01.2021 та на ухвалу господарського суду Харківської області від 06.10.2020 у справі №922/4587/13 задоволено. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 13.01.2021 та ухвалу господарського суду Харківської області від 06.10.2020 у справі № 922/4587/13 скасовано. Справу № 922/4587/13 у скасованій частині направлено на новий розгляд до Господарського суду Харківської області.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для розгляду заяви ліквідатора про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності (вх. № 25186 від 21.10.2019) призначено суддю Міньковського С.В.

Ухвалою суду від 15.04.2021 заяву ліквідатора Кошовського С.В. про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності, з урахуванням уточненої заяви призначено до розгляду в судовому засіданні 13.05.2021; зобов`язано учасників даного провадження надати суду свою письмову правову позицію щодо заяви ліквідатора, з урахуванням висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 16.03.2021.

В судовому засіданні 13.05.2021 судом постановлено протокольну ухвалу про відкладення розгляду заяви ліквідатора Кошовського С.В. про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності (за вх. № 25186 від 21.10.2019), з урахуванням уточнень (вх. № 3894 від 13.02.2020) на 08.06.2021 року.

24.05.2021 року до суду, на виконання вимог ухвали суду від 15.04.2021, від органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Шевченківської районної ради у м. Полтаві надійшов акт обстеження умов проживання малолітнього ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 та письмова правова щодо заяви ліквідатора (вх. № 11915), з урахуванням висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 16.03.2021, відповідно до якої останній просить суд заяву ліквідатора ФОП Бабича І.Ю. арбітражного керуючого Кошовського С.В. про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності залишити без задоволення та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, яке буде відповідати якнайкращому забезпеченню інтересів малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

08.06.2021 року до суду від ліквідатора, на виконання вимог постанови Верховного Суду від 16.03.2021, надійшла інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №260234568 від 07.06.2021 року щодо суб`єкта - ОСОБА_1 , відповідно до якої вбачається, що у її власності перебуває:

- 3/16 частки квартири АДРЕСА_3 . Загальна площа квартири складає 45,8 кв.м, житлова 29,5.

- 1/8 частини будинку АДРЕСА_4 .

Розгляд заяви арбітражного керуючого неодноразово відкладався за клопотаннями учасників справи.

14.09.2021 до суду від арбітражного керуючого Кошовського С.В. надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішення суду у справі №922/4587/13 за позовом ОСОБА_3 про визнання договору дарування житлового будинку, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 за реєстраційним №2796 недійсним.

ОСОБА_1 надала суду письмові заперечення на клопотання арбітражного керуючого Кошовського С.В. про зупинення розгляду справи, в яких просила суд відмовити у його задоволенні.

Присутній в судовому засіданні представник ТОВ "ОТП Факторинг Україна" підтримав заяву арбітражного керуючого Кошовського С.В. та просив суд її задовольнити.

Від представника ОСОБА_1 , яка є законним представником ОСОБА_2 , надійшла заява, в якій представник просить суд в задоволенні клопотаня ліквідатора Кошовського С.В. про зупинення провадження у справі відмовити та здійснювати розгляд справи, призначеної на 21.12.2021 без участі ОСОБА_1 та її представника.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом у встановленому порядку.

Керуючий реалізацією в судове засідання не з`явився, надав суду клопотання про відкладення розгляду справи, в зв`язку з виконанням обов`язків депутата Харківської обласної ради та необхідністю бути присутнім на ІХ сесії, яка відбудеться 21.12.2021, а також подав суду заяву про долучення додаткових доказів до справи.

Щодо клоптання про відкладення розгляду справи, суд зазначає, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України).

Разом з тим, суд доходить висновку про можливість розгляду справи у даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заяву керуючого реалізацією, надані суду додаткові заяви та клопотання, заслухавши пояснення учасника процесу, суд дійшов висновку про наступне.

НОРМИ, ЯКІ ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ.

Згідно ст. 11 ГПК України суд при розгляді справи керується верховенством права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано ВРУ, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У відповідності до ч. 6 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Однак, з 21.10.2019 почав діяти новий Кодекс України з процедур банкрутства.

Відповідно до ч. 4 Прикінцевих та Перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства, з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

За приписами ч. 1 ст. 3 ГПК України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ч. 3 наведеної статті судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Згідно ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Приписами ст. 74 ГПК України (обов`язок доказування і подання доказів), визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За приписами статті 9 зазначеного Кодексу визначено, що за результатом розгляду господарським судом заяв, клопотань та скарг, суд виносить ухвали.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ТА ВИСНОВОК СУДУ.

Щодо зупинення розгляду справи.

14.09.2021 до господарського суду з заявою про зупинення провадження щодо розгляду заяви ліквідатора про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності звернувся арбітражний керуючий Кошовський С.В., в якому останній просить суд зупинити провадження у справі № 922/4587/13 про банкрутство ФОП Бабич Д.І. щодо розгляду заяви ліквідатора про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності до набрання законної сили рішення суду в межах справи про банкрутство за позовом ліквідатора до гр. ОСОБА_4 та гр. ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 323,40 кв.м., житловою площею 59,2 кв. м. та земельної ділянки кадастровий номер :15:004:0160, площа 0,0409 га за адресою: АДРЕСА_1 , за умовами якого ОСОБА_4 безоплатно передала у власність ОСОБА_2 , в інтересах якого діяли його законні представники ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , як дарунок вказаний житловий будинок та земельну ділянку, посилаючись на пов`язанність між собою цих двох проваджень, та як наслідок можливості визначення та встановлення, що ОСОБА_2 є недобросовісним набувачем нерухомого майна, який володіє вказаної вище житловою будівлею на незаконних підставах

13.11.2021 до господарського суду ліквідатор звернувся з новим клопотанням про зупинення провадження щодо розгляду заяви ліквідатора про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності до вирішення спору за заявою ліквідатора про визнання незаконним дій щодо поділу майна та скасування рішень про державну реєстрацію з метою з`ясування статусу фактичного володільця майна, а саме: у житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 323,40 кв.м., житловою площею 59,2 кв.м., за яким мешкає ОСОБА_2 .

Крім того, ліквідатор 08.12.2021р. звернувся з клопотанням про витребування доказів, а саме: у служби у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної ради в м. Полтава матеріали справи щодо надання дозволу на отримання у власність нерухомого майна неповнолітнім ОСОБА_2 за договорами дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 323,40 кв.м., житловою площею 59,2 кв.м. та земельної ділянки (кадастровий номер :15:004:0160), площа 0,0409 Га за цією ж самою адресою, зокрема , але не виключно: заяви (заява дитини та її батьків або її законних представників), документів додані до цих заяв, технічну документацію на нерухоме майно та усі інші документи

Представник ОСОБА_2 в особі його представника Г.О. Нікіфорової надав суду письмові заперечення на клопотання керуючого реалізацією про зупинення провадження з розгляду заяви керуючого реалізацією Кошовського С.В. про витребування майна, в яких зазначила, що заява керуючого реалізацією про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності жодним чином не пов`язана з заявою керуючого реалізацією про визнання недійсним договору дарування , яка перебуває на розгляді у судді Усатого В.О. та факти, які встановлюються у даних провадженнях не впливають на розгляд заяв по суті та відокремлено одна від одної, в зв`язку з чим просить суд відмовити у задоволенні поданого клопотання арбітражного керуючого про зупинення провадження у справі про банкрутство ФОП Бабич І.Ю.

Розглянувши подані керуючим реалізацією суду заяву та клопотання про зупинення провадження з розгляду заяви ліквідатора про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності у справі № 922/4587/13 про банкрутство ФОП Бабич Д.І., письмове клопотання керуючого реалізацією про витребування доказів суд вважає, що вказані вище документи не підлягають судом задоволенню з огляду на наступне

Згідно з п. 4 ч. 1 статті 229 ГПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому п.5 ч. 1 статті 227 цього Кодексу в разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, в разі до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи.

Пов`язаною із цією справою є така інша справа, в якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання та оцінку доказів у цій справі, в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (ч. 4 та 6 ст. 75 ГПК України).

Як неможливість розгляду зазначеної заяви керуючого реалізацією про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності у справі № 922/4587/13 справи потрібно розуміти неможливість для цього господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи цьому господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Отже, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному конкретному випадку зобов`язаний з`ясовувати: 1) як саме справа(заява), яка розглядається господарським судом, пов`язана зі справою, що розглядається іншим судом; 2) чим обумовлена неможливість розгляду справи.

Аналогічну правову позицію виклав Верховний Суд у постановах від 10.09.2019 у справі № 922/1962/17 і від 17.12.2019 у справі № 917/131/19.

Проте, подані керуючим реалізацією суду клопотання про зупинення розгляду заяви керуючим реалізацією про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності у справі № 922/4587/13 про банкрутство ФОП Бабич Д.І. до набрання законної сили рішення суду в межах справи про банкрутство ФОП Бабич І.Ю. справа № 922/4587/13 за позовом керуючого реалізацією до гр. ОСОБА_4 та гр. ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування від 15.11.2017 житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 323,40 кв.м., житловою площею 59,2 кв.м. та договору дарування від 15.11.2017 земельної ділянки кадастровий номер :15:004:0160, площа 0,0409 Га за цією ж адресою у справі № 922/4587/13 про банкрутство ФОП Бабич Д.І. та заява керуючого реалізацією про зупинення розгляду заяви про витребування майна до вирішення спору за заявою ліквідатора про визнання незаконним дій щодо поділу майна та скасування рішень про державну реєстрацію з метою з`ясування статусу фактичного володільця майна у житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 323,40 кв.м., житловою площею 59,2 кв.м., в якому на цей час мешкає неповнолітня особа Бабич Данила Ігорович, не є у розумінні приписів п.5 ч. 1 статті 227 ГПК України справою, що розглядається іншим судом.

Крім цього, варто зауважити, що зупинення провадження у справі здійснюється без зазначення строку, до усунення обставин (до вирішення іншої справи, до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі), які зумовили зупинення провадження, тому провадження у справі потрібно зупиняти лише за наявності беззаперечних підстав для цього.

Вказане вище наведено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 15.05.2019 у справі № 904/3935/18 і від 17.12.2019 у справі № 917/131/19.

Проте, керуючим реалізацією не було надано актуальних документів суду, які засвідчують, що в межах справи про банкрутство ФОП Бабич Д.І. суд першій інстанції ухвалив рішення за позовом (заявою) ліквідатора до гр. ОСОБА_4 та гр. ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 323,40 кв.м., житловою площею 59,2 кв.м. та земельної ділянки (кадастровий номер :15:004:0160, площа 0,0409 Га) за цією ж адресою у справі № 922/4587/13 про банкрутство ФОП Бабич Д.І., яке не набрало законної сили у відповідності до приписів ст.241 ГПК України. Наявність лише ухвали господарського суду від 13.09.2021 у справі 922/457/13 про прийняття до провадження та призначення заяви керуючого реалізацією про визнання недійсним договору дарування до розгляду не може слугувати підставою щодо зупинення розгляду заяви керуючим реалізацією про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності у справі № 922/4587/13 про банкрутство ФОП Бабич Д.І., враховуючи норми ст.ст.227,229 ГПК України.

Крім того, відповідно до п.5 ч. 1 статті 227 ГПК України визначено, що суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Як вважає суд, на час розгляду заяви керуючим реалізацією про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності у справі № 922/4587/13 про банкрутство ФОП Бабич подані сторонами суду докази в межах поданої суду керуючим реструктуризацією заяви дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

ЩОДО КЛОПОТАННЯ керуючого реалізацією від 08.12.2021 про витребування у Служби у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної ради в м. Полтава матеріали справи щодо надання дозволу на отримання у власність нерухомого майна неповнолітнім ОСОБА_2 за договорами дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 323,40 кв.м., житловою площею 59,2 кв.м. та земельної ділянки (кадастровий номер :15:004:0160, площа 0,0409 Га) за цією ж самою адресою, зокрема, але не виключно: заяви (заява дитини та її батьків або її законних представників), документів додані до цих заяв, технічну документацію на нерухоме майно та усі інші документи, суд зазначає, що згідно до ст.81 ГПК України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Разом з тим, у відповідності до ст.73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 76 ГПК України визначає поняття належності доказів. Ч.1 цієї статті визначає, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За поданою керуючим реалізацією заяви про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності до предмета доказування входять обставини, які пов`язані з витребуванням керуючим реалізацією частини нерухомого майна (житлової будівлі) загальною площею 323,40 кв.м., житловою площею 59,2 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки (кадастровий номер :15:004:0160, площа 0,0409 Га) у набувача цього майна неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у справі № 922/4587/13 про банкрутство ФОП Бабич І.Ю. Факт того, що ця житлова нерухомість та земельна ділянка належить ОСОБА_2 не заперечується сторонами. На час розгляду заяви неповнолітня дитина ОСОБА_2 та його мати ОСОБА_1 мають постійне місце проживання (акт обстеження житлово-побутових умов від 14.05.2021 органу опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтава ради та копія довідки про постійну реєстрацію місця проживання особи від 12.05.2021) у вищевказаній вище житловій будівлі, яка знаходиться на земельній ділянці (кадастровий номер :15:004:0160, площа 0,0409 Га).

Розглянувши подане клопотання, враховувати інститут допустимості та належності засобів доказування, згідно з яким обставини справи (заяви), що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Принцип належності доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду, оскільки мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці становлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин.

Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого, - виключення зайвих доказів. З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. Належність доказів - це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об`єктивного зв`язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об`єктом судового пізнання.

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

Отже, допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 01.08.2019 у справі № 927/313/18 та постанові від 16.11.2021 у справі № 911/2178/20.

На підставі вищенаведеного подане письмове клопотання арбітражного керуючого про витребування доказів не підлягає судом задоволенню, оскільки не узгоджується з принципами належності таких доказів об`єктивно слугувати фактами для підтвердження або спростування обставин, які пов`язані з предметом доказування, що містяться в поданий заяві арбітражного керуючого.

21.10.2019 з урахуванням уточненої заяви від 13.02.2020 керуючий реструктуризацією Кошовський С.В. звернувся до суду з заявою про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 308,40 кв.м., житловою площею 107,6 кв. м. та земельну ділянку кадастровий номер :15:004:0160, площею 0,0409 га за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, керуючий реалізацією просить суд визнати за банкрутом ОСОБА_5 право власності на вказане нерухоме майно, а саме: на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 308,40 кв.м., житловою площею 107,6 кв.м. та земельну ділянку кадастровий номер :15:004:0160, площею 0,0409 га за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказаний житловій будинок утворилася в результаті поділу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 537,1 кв.м. та земельної ділянки площею 0,0774 га, кадастровий номер :15:004:0006 (предмет іпотеки). На даний час житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 308,40 кв.м., житловою площею 107,6 кв.м., та земельна ділянка за кадастровим номером :15:004:0160, площею 0,0409 га за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває у власності ОСОБА_2 .

Боржник ОСОБА_2 в особі його представника Г.О. Нікіфорової надав суду письмові пояснення від 08.06.2021, в яких заперечує проти заяви керуючого реструктуризацією у повному обсязі, посилаючись на положення Конвенції про права дитини, ст.47 Конституції України, ст.379 ЦК України щодо права неповнолітньої особи на житло, яке буде порушено в разі витребування житлового будинку.

Кредитор ТОВ «ОТП Факторинг України», що є забезпеченим кредитором, просить суд задовольнити заяву керуючого реалізацією у повному обсязі, грунтуючить на інтересах кредитора, вимоги якого забезпечені нерухомим майном банкрута в межах справи про банкрутство ФОП Бабич І.Ю.

Залучений судом орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтава ради надав суду письмові пояснення від 11.05.2021 щодо поданої заяви про витребування нерухомого майна у малолітньої дитини і просить суд відмовити у задоволенні заяви керуючого реалізацією посилають на порушення норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», на порушення захисту майнових прав дитини.

Залучений до розгляду заяви приватний нотаріус Набока Ю.В. надала суд лист від 15.07.2021р. за № 169/01-16 про розгляд цієї заяви без її участі.

В судове засідання керуючий реалізацією на з`явився, причини неявки суду не надав, проте надав заяву про відкладення розгляду заяви в зв`язку з виконанням обов`язків депутата Харківської обласної ради. Проте, на думку суду, у відповідності до приписів ГПК України це не є поважною причиною для відкладення розгляду заяви керуючого реалізацією.

Представник ОСОБА_2 адвокат Голяніщев Д.Ю. надав суду заяву, в якій просить суд відмовити керуючому реалізацією Кошовському С.В. в задоволенні клопотання про зупинення розгляду заяви та заяви керуючого реалізацією Кошовського С.В. про витребування майна та визнання права власності.

Судом встановлено, що ухвалою Господарського суду Харківської області від 23.08.2019 у справі №922/4587/13, яка була залишена без змін постановами Східного апеляційного господарського суду від 09.12.2019 та Верховного Суду від 19.05.2020 було задоволено заяву кредитора ТОВ "ОТП Факторинг України", що є правонаступником ПАТ «ОТП Банк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомості. Визнано недійсними договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 537,1 кв.м., що був укладений між банкрутом ОСОБА_5 та гр. ОСОБА_4 , визнаний недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер :15:004:0006 площею 0,0774 Га, що була розташована за вказаною адресою.

Судом було застосовано наслідки недійсності договору (правочину) купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та договору купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер :15:004:0006 за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом повернення сторін у початковий стан, а саме: повернути у власність банкрута ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) вказаний житловий будинок та земельну ділянку.

Проте, як встановлено судом, власник майна за оскаржуваним договором ОСОБА_4 вчинила дії з поділу іпотечного майна, в результаті чого житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 537,1 кв.м. та земельна ділянка площею 0,0774 га, кадастровий номер :15:004:0006 були поділені на два об`єкта нерухомості:

- житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 323,40 кв.м., житловою площею 59,2 кв.м. та земельна ділянка кадастровий номер :15:004:0160, площа 0,0409 га за адресою: АДРЕСА_1 ;

- житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 213,7 кв.м., житловою площею 23,2 кв.м. та земельна ділянка кадастровий номер :15:004:0159, площа 0,0365 га за адресою: АДРЕСА_1 .

З матеріалів справи та заява керуючого реалізацією також вбачається, 15.11.2017р. приватним нотаріусом Набокою Ю.В., за реєстровим № 2796 було посвідчено договір дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 323,40 кв.м., житловою площею 59,2 кв.м. та 15.11.2017 договір дарування земельної ділянки кадастровий номер :15:004:0160, площа 0,0409 га за адресою: АДРЕСА_1 , за умовами якого ОСОБА_4 безоплатно передала у власність ОСОБА_2 , в інтересах якого діяли його законні представники ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , як дарунок вказаний житловий будинок та земельну ділянку (т.10 а.с.85-86, 118-120).

Крім того, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.02.2020, доданої керуючим реалізацією боржника арбітражним керуючим Кошовським С.В. до матеріалів справи вбачається, що було змінено технічні характеристики житлового будинку (реконструкція), в результаті чого, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , з загальної площі 323,40 кв.м. та житлової площею 59,2 кв. м. наразі має загальну площу 308,40 кв.м. та житлову площу 107,6 кв. м. (т.21 а.с.21-23).

Таким чином, частина майна банкрута, що знаходилась в іпотеці кредитора ТОВ ОТП Факторинг Україна незаконно вибуло з власності банкрута, а саме: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 308,40 кв. м., житловою площею 107,6 кв. м. та земельна ділянка кадастровий номер :15:004:0160, площею 0,0409 Га за цією ж адресою, які на даний час перебувають у власності малолітньої особи ОСОБА_2 . Вказаний вище житловій будинок утворилася в результаті поділу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 537,1 кв.м. та земельної ділянки площею 0,0774 га, кадастровий номер :15:004:0006 за цією ж адресою.

Щодо вимоги керуючого реалізацією про витребування майна.

Статтею 41 Конституції України визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Аналогічне положення закріплено у статті 321 ЦК України.

Главою 29 ЦК України визначено такі способи захисту права власності як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Слід зазначити, що у спорі між особою, яка вважає себе власником спірного майна, та особою, яка вважає себе законним володільцем (користувачем) спірного майна, сторонами спору є особи, які претендують на спірне майно.

Разом з тим, незаконним володільцем може бути і добросовісний, і недобросовісний набувач. Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати.

Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і, яка на її відчуження не має права.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) дійшла висновку про те, що задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Тому, для правильного вирішення спору суду слід з`ясувати та перевірити передусім правові підстави, відповідно до яких виникло та існує речове право на майно (житловій будинок) у керуючого реалізаціє у справі про банкрутство ФОП Бабич І.Ю, факт наявності майна у володінні ОСОБА_2 ; факт відсутності у ОСОБА_2 правових підстав для володіння майном; факт добросовісного (недобросовісного) володіння ОСОБА_2 чужим майном (нерухомістю.

Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку. Від добросовісного - лише в передбачених законом випадках, а саме відповідно до ст. 388 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто, право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння.

Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача, оскільки входячи з положень ч. 5 ст. 12 ЦК України, добросовісність набувача майна презюмується.

З урахуванням вищенаведеного, як вбачається з матеріалів справи та заяви керуючого реалізацією ОСОБА_3 про витребування майна та заперечується і підтверджується представником ОСОБА_2 ОСОБА_1 у своїх письмових поясненнях 15.11.2017р., приватним нотаріусом Набокою Ю.В., за реєстровим № 2796 було посвідчено договір дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_5 загальною площею 323,40 кв.м., житловою площею 59,2 кв.м., огорожа №1 ,огорожа № 2, стінка підпірна № 3, стінка підпірна № 4 та земельної ділянки кадастровий номер :15:004:0160, площа 0,0409 га за адресою: АДРЕСА_1 , за умовами якого ОСОБА_4 безоплатно передала у власність ОСОБА_2 , в інтересах якого діяли його законні представники мати ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , як дарунок вказаний житловий будинок та земельну ділянку.

З вищенаведеного слідує, що ОСОБА_2 одержав спірне майно за безвідплатним договором - договором дарування. Відповідно до ч.3 статті 388 ЦК України передбачено що, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Отже, в разі безвідплатного набуття майна в особи, яка не мала права його відчужувати, власник на підставі статті 387 ЦК України має право витребувати його від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, незалежно від добросовісності останньої.

Оскільки ОСОБА_4 не мала права відчужувати житловій будинок загальною площею 537,1 кв.м. та земельну ділянку кадастровий номер :15:004:0006 площею 0,0774 Га за адресою: АДРЕСА_1 (ухвалою Господарського суду Харківської області від 23.08.2019р. у справі № 922/4587/11, що набрала законної сили, визнано недійсними договір купівлі-продажу житлового будинку від 17.10.2016р. за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 537,1 кв, що був укладений між банкрутом ОСОБА_5 та гр. ОСОБА_4 та визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер :15:004:0006 площею 0,0774 Га,) який був поділений на два житлових будинки, керуючий реструктуризацією має обґрунтоване право витребувати від неповнолітньої особи ОСОБА_2 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 323,40 кв.м., житловою площею 59,2 кв.м. та земельну ділянку кадастровий номер :15:004:0160, площа 0,0409 га за цією ж адресою у порядку ст. 387 ЦК України.

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Ч.1,2 ст. 388 ЦК України встановлений перелік випадків, коли власник має право на витребування майна від добросовісного набувача за відплатним договором. Водночас з огляду на висновок суду про безвідплатність набуття майна ОСОБА_2 , що є предметом забезпечення кредитора «ОТП Факторинг Україна» в межах справи про банкрутство ОСОБА_5 , а саме: житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 323,40 кв.м., житловою площею 59,2 кв.м. та земельної ділянки кадастровий номер :15:004:0160, площа 0,0409 га, зазначені норми не підлягають застосуванню про розгляді заяви арбітражного керуючого.

Щодо твердження керуючого реструктуризацією про зміни технічних характеристик житлового будинку (реконструкція) в результаті чого, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 з загальної площі 323,40 кв.м. та житлової площі 59,2 кв. м. наразі має загальну площу 308,40 кв.м. та житлову площу 107,6 кв.м. суд зазначає наступне.

Підставою для цього твердження керуючого реструктуризації є інформація від 03.06.2021 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, де зазначено про показники об`єкта нерухомого майна (загальна та житлова площа) за реєстраційним номером об`єкта нерухомості 101, власник ОСОБА_2 .

Разом з тим, суд зазначає, що результат реконструкції чи будь-якої іншої перебудови нерухомого майна не є новоствореною нерухомою річчю в розумінні приписів статей 331, 332 ЦК України незалежно від того, чи додержано при такій реконструкції чи перебудові (добудові) вимоги публічного законодавства про будівництво, архітектуру та регулювання містобудівної діяльності.

Перепланування і реконструкції внутрішніх приміщень у ході ремонту в межах капітальної будівлі не створює нову річ, а лише його поліпшує (правова позиція, сформульована у постанові Верховного Суду України від 12.09.2006 у справі №13/359пн).

Не є новоствореним об`єктом об`єкт нерухомого майна, створений з прив`язкою до вже існуючої нерухомості, з використанням її функціональних елементів. реконструкція (перебудова) не спричинює створення нового нерухомого майна, а лише свідчить про зміни вже існуючого об`єкта, а вже існуючий об`єкт зі зміненими зовнішніми та внутрішніми параметрами не може визнаватися новоствореною нерухомістю (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.07.2016 у справі № 6-1213цс16 та у постановах Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 910/4650/17, від 19.04.2018 у справі №161/3376/17, від 30.05.2018 у справі № 5013/462/12, від 04.07.2018 у справі № 335/640/15, від 28.05.2019 у справі № 924/60/18, від 11.06.2019 у справі № 902/1414/13, від 27.02.2020 у справі № 5013/458/11, від 16.09.2020 у справі № 201/10517/16-ц).

Отже, суд доходить висновку, що спірний об`єкт нерухомості, який витребовує керуючий реструктуризації із зміненими технічними характеристиками нерухомості, слід вважати таким, що зберігся в натурі, незалежно від того, чи були взагалі додержані під час його реконструкції (добудови, перебудови),вимоги законодавства про будівництво, архітектуру та регулювання містобудівної діяльності.

Крім того, суд акцентує увагу на тому, що проведення ремонтних робіт поліпшення майна у спірній нерухомості жодним чином не впливає на можливість/неможливість витребування майна з чужого незаконного володіння та такі обставини зумовлюють лише здійснення розрахунків при витребуванні майна, що врегульовано частиною четвертою статті 390 ЦК України (розрахунки при витребування майна із чужого незаконного володіння), згідно з якою добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди; якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Щодо прав власності (користування) (малолітньою) неповнолітньою особою нерухомістю.

Ч.1 та 3 ст. 47 Конституції України визначає право громадянина України на житло.

Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї (далі також - Конвенція), згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права (ч.4. ст. 11 ГПК України).

Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (ч.2 статті 6 Сімейного кодексу України далі СК)

Батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання (ч.3 статті 17 Закону про охорону дитинства).

Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла (ч.1 та 3 статті 18 Закону про охорону дитинства).

Стаття 19 СК України регулює участь органу опіки та піклування у захисті сімейних прав та інтересів.

У разі вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти (малолітні або неповнолітні), необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування (ст.12 Закону про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей).

Отже, вимога про отримання дозволу керуючим реалізацією в межах справи про банкрутство ФОП Бабич І.Ю. від органу опіки та піклування на реалізацію, витребування майна, що є предметом застави або іпотеки в межах справи про банкрутство, право власності на яке належить неповнолітній дитині ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 є неповнолітньою особою на час розгляду заяви керуючого реалізацією) встановлена задля додаткового забезпечення захисту прав цієї дитини, зокрема, передбачених статтями 17 та 18 Закону про охорону дитини, ст.12 Закону про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей від 02.06.2005 р. за № 2623-ІV, від можливого порушення.

Так, ч.2.ст.12 Закону про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей встановлює про неприпустимість зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень, посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям (п.4.ст. 12 Закону про основи соцзахисту).

Вказане вище засвідчує, що отримання цього дозволу від органу опіки та піклування арбітражним керуючим є обов`язковим, незалежно від встановлених судом фактів порушення інтересів заставного кредитора, інших кредиторів або інтересів банкрута в межах справи про банкрутство,оскільки є обов`язковим в силу самого факту існування права власності щодо нерухомого майна (житлового будинку та земельної ділянки) за неповнолітньою дитиною ОСОБА_2 .

Згідно матеріалів справи та заяви керуючого реалізацією про витребування нерухомого майна (житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 323,40 кв.м. та житловою площею 59,2 кв.м. та земельної ділянці кадастровий номер :15:004:0160, площа 0,0409 га), дозволу на реалізацію, віндикацію майна у неповнолітньої дитини ОСОБА_2 від органів опіки та піклування керуючому реалізації надано не було.

Навпаки, у поданій суду правовій позиції органу опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтава ради орган опіки та піклування просять суд відмовити у витребування вищевказаного нерухомого майна та визнання права власності за банкрутом ОСОБА_5 посилаючись на порушення прав дитини та визначаючи, що будь-яких дозволів на вчинення реєстраційних дій стосовно вищевказаного нерухомого майна, де зареєстрований та проживає малолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 не надавало (том. 28 арк. справи 175-182).

Необхідно зазначити, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків (частина друга статті 11 Закону про охорону дитинства).

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем (частини друга статті 18 Закону про охорону дитинства).

Місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини (абзац п`ятий статті 3 Закону про вільне пересування).

Громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів (частина перша статті 6 Закону про вільне пересування).

Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції (частина десята статті 6 Закону про вільне пересування).

З урахуванням приписів Постанови ВС від 16.03.2021 у справі за № 922/4587/13 судом встановлено, у житловому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 323,40 кв.м. та житловою площею 59,2 кв.м. мають постійне місце реєстрації та проживають: власник нерухомості неповнолітня особа ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та його мати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (копія довідки про реєстрацію місця проживання особи від 12.05.2021 та акт обстеження житлово-побутових умов органу опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтава ради від 19.05.2021).

Іншого житла (нерухомості) у достатній площі, крім 8,58 кв.м. (3/16 частини квартири АДРЕСА_3 , том 28, арк. справи 194-229) у мати ОСОБА_1 не має, у батька, ОСОБА_5 , за актуальними даними відсутнє нерухоме майно. Посилання керуючого реалізацією на те, що у власність банкрута було повернуто (Ухвала господарського суду від 23.08.2019р.) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 213,7 кв.м., житловою площею 23,2 кв.м. та земельна ділянка кадастровий номер :15:004:0159, площа 0,0365 га за адресою: АДРЕСА_1 ., не може прийнято до уваги, оскільки судом встановлено, що вказане вище майно є частиною предмета іпотеки (за договором іпотеки від 19.03.2007) перед кредитором ТОВ «ОТП Факторинг Україна», що відповідно до приписів ст. 131 Кодексу України з процедур банкрутства складає ліквідаційну масу і підлягає реалізації у процедурі погашення боргів ФОП Бабич І.Ю.

З вищенаведеного суд дійшов висновку про відсутність гарантій збереження права дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на житло в разі задоволення заяви керуючого реалізацією про витребування нерухомого майна.

Суд відзначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях вказував, що розпорядження про повернення майна заявниці державі було втручанням в її право на мирне користування цим майном (справи «Гладишева проти Росії», «Бєлова проти Росії»), тобто застосовував положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції у разі втручання держави в право власності фізичної чи юридичної особи, а не у випадку спору між сторонами у рамках приватного права. Водночас, у справі «Котов проти Росії» (рішення Великої палати ЄСПЛ від 03.04.2012) Високий суд зазначив, що також визнає, що за певних обставин стаття 1 Протоколу № 1 може вимагати «прийняття заходів, необхідних для захисту права власності ... навіть у випадку з судовими позовами між фізичними особами чи компаніями». Окрім того, у рішенні ЄСПЛ у справі «Совтрансавто Холдинг» проти України» (пункт 96) викладено аналогічний висновок та акцентовано увагу на те, що це означає для держави обов`язок розробити таку судову процедуру, яка би була забезпечена усіма необхідними процесуальними гарантіями та дозволяла би національним судам ефективно та справедливо розглядати будь-який спір, що виникає між приватними особами.

Крім того, суд відзначає, що предметом регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.

Втручання на мирне володіння майном є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Отже критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

У зв`язку з вищенаведеним су зазначає, що у «горизонтальних» відносинах - відносинах між боржником та набувачем майна - положення Конвенції застосовуються лише у тій межі, що не суперечить суті правозахисних відносин, а не в усіх випадках витребування майна у набувача в процедурах банкрутства. Суд акцентує увагу, що з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, ст.10 ЦК України Конвенція є частиною національного законодавства, відтак принципи, проголошені у Конвенції, підлягають застосуванню національними судами.

У статті 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

У Законі України «Про охорону дитинства» унормовано:

- що всі діти на території України, незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров`я та народження дітей і їх батьків (чи осіб, які їх замінюють) або будь-яких інших обставин, мають рівні права і свободи, визначені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 3);

- кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків (стаття 11);

- держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку (стаття 18).

Відтак, за встановлених судом обставин за поданою арбітражним керуючим Кошовським С.В. заявою про витребування майна (житлового будинку та земельної ділянки), у якому мешкає з ОСОБА_1 15.12.1978 року її неповнолітній син ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що є власником вказаної вище нерухомості, відсутності доказів наявності іншого житла у ОСОБА_2 та членів його родини суд дійшов висновку, що у разі витребування від ОСОБА_2 спірного житлового будинку будуть порушені права ОСОБА_1 (мати) та її неповнолітнього сина ОСОБА_2 , гарантовані Конституцією та законами України, а конкуруючий суспільний інтерес керуючого реалізацією у поверненні цього майна до ліквідаційної маси для задоволення вимог заставного кредитора не буде вважатися співмірним із тими негативними наслідками, яких зазнає життя неповнолітньої особи ОСОБА_2 .

Суд зазначає, що у разі порушення прав банкрута та його кредиторів вчиненням продажу спірної нерухомості, поновлення такого порушеного права в цьому випадку може відбуватись іншим шляхом, зокрема, покладенням відповідальності на особу, яка допустила відповідні порушення, а не покладенням надмірного тягаря на неповнолітню особу та порушення його прав, гарантованих Законами України.

Близькою за висновками є правові позиції ВП ВС у справі № 755/12052/19 провадження № 14-113цс21 та ВС у складі Касаційного господарського суду від 18.02.2021 у справі № Б-39/187-08.

Щодо вимоги керуючого реалізацією про визнання права власності на нерухомість.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України).

Згідно із частиною четвертою статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Суд звертає увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права ( такі висновки узгоджуються із правовими позиціями ВСУ у постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (пункт 55) та від 7 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (пункт 6.31)).

Судове рішення про задоволення вимоги про витребування нерухомого майна є підставою для державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Такий висновок сформульований, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80).

Разом із цим застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19). Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права сторони.

За загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80) та багатьох інших.

Відтак заява керуючого реалізаціє в частині визнання права власності на нерухоме майно, а саме: житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 323,40 кв.м., житловою площею 59,2 кв.м. та земельної ділянки кадастровий номер :15:004:0160, площа 0,0409 за цією ж адресою, не може вважатися ефективним способом захисту в зв`язку з чим суд вважає відмовити у задоволення такої заяви в цієї частині.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 86 ГПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

На підставі вищенаведеного суд вважає, що представлені представником малолітньої особи ОСОБА_2 документи та докази на підтвердження обставин неможливості витребування житлового будинку та земельної ділянки у неповнолітньої особи ОСОБА_2 є більш вірогідними, ніж докази, які надані та представлені керуючим реструктуризацією на обґрунтування його заяви про витребування майна (віндикації).

Крім того, визнання права власності на вказану нерухомість, не буде належним способом захисту прав заявника, оскільки не призведе до реального відновлення його порушених прав.

Згідно ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви арбітражного керуючого Кошовського С.В. про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності (за вх. №25186 від 21.10.2019) з урахуванням уточнень (вх. №3894 від 13.02.2020) відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних та безпритульних дітей", ст.ст. 11, 17, 18 Закону України "Про охорону дитинства", ст.ст. 6, 19 СК України, ч.5 ст. 12, ст.ст. 29,330, 379, 387 ЦК України, ст.ст. 3, 11, 73, 77, 79, 86, 227, 229, 234-236 ГПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні клопотань арбітражного керуючого Кошовського С.В. від 14.09.2021 та від 03.11.2021 про зупинення провадження у справі та про витребування доказів від 08.12.2021 - відмовити.

2. В задоволенні заяви ліквідатора (керуючого реалізацією) банкрута арбітражного керуючого Кошовського С.В. про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності (вх. №25186 від 21.10.2019), з урахуванням уточнень (вх. №3894 від 13.02.2020) - відмовити.

3. Ухвалу направити ліквідатору, банкруту, кредиторам, ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , приватному нотаріусу міського нотаріального округу Набоці Ю.В., Службі у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної ради у м. Полтава.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття (оголошення) та може бути оскаржена до Східного апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення.

Ухвалу підписано 24.12.2021.

Суддя Міньковський С.В.