ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.12.2021 справа № 914/2838/21

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Капіталпромбуд», м.Львів,

до відповідача: Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій», м.Львів,

про стягнення 205'347,04 грн. заборгованості,

Суддя Яворський Б.І.

при секретарі Муравець О.М.

Представники сторін:

від позивача: Грицак Б.В.,

від відповідача: Тронка Н.В.

Відводів складу суду сторонами не заявлялося.

Відповідно до ст. 222 ГПК України фіксування судового процесу здійснюється з допомогою звукозаписувального технічного засобу - програмно-апаратного комплексу Акорд.

Суть спору. На розгляд господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Капіталпромбуд» до Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» про стягнення 205'347,04 грн. заборгованості за договором купівлі-продажу №21 від 14.02.2020.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань в частині оплати поставленого товару. 16.09.2021 позивач подав клопотання про долучення доказів (розрахунків) до матеріалів справи (вх.№21617/21).

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 20.09.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 21.10.2021, встановлено строк для реалізації учасниками справи процесуальних прав.

13.10.2021 відповідач подав пояснення по справі (вх.№23964/21), у якому вимоги позивача заперечує та зазначає, що позивачем в обґрунтування вимог про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу №21 від 14.02.2020 долучено докази (видаткові накладні за договором №99 від 19.09.2018), які не мають жодного відношення до договору за яким заявлено вимогу. Найменування товару за долученими накладними різниться від того, який обумовлений сторонами у договорі №21 від 14.02.2020, тому твердження позивача про технічну помилку щодо посилання на договір у накладних не є обґрунтованим. Окрім того, довіреності №189, 216 та №258 видані відповідачем на отримання відповідальною особою матеріальних цінностей від позивача (пісок будівельний), а предметом договору за яким пред`явлено вимогу є інший товар пісок природний.

Протокольною ухвалою від 21.10.2021 Господарський суд Львівської області відклав судове засідання на 04.11.2021. Ухвалою від 21.10.2021 Господарський суд Львівської області у порядку ст.ст. 120-121 ГПК України повідомив відповідача про дату, час і місце наступного підготовчого засідання.

02.11.2021 позивач через систему «Електронний суд» подав відповідь на пояснення у справі (вх.№25750/21), у якій зазначає, що при подання позовної заяви долучено три угоди, які укладались між сторонами, а посилання на договір купівлі-продажу № 21 від 14.02.2020 здійснено з огляду на період поставки товару (14.02.2020-15.03.2021), а також те, що відповідачем здійснювались оплати за отриманий товар у наведених накладних з посиланням на договір № 99 від 19.09.2018 та № 21 від 14.02.2020, вартість за 1 тону якого становить 275,00 грн, тобто за ціною, обумовленою у договорі № 21 від 14.02.2021. Також зазначив, що видаткові накладні підписані відповідачем без зауважень, що є підставою для виникнення обов`язку розрахунків за отриманий товар.

У судовому засіданні 04.11.2021 оголошувалась перерва до 25.11.2021, відомості про що внесено до протоколу судового засідання.

19.11.2021 відповідач подав пояснення на відповідь позивача (вх.№ 27703/21) та зазначив, що позивачем не долучено жодних доказів та первинних документів, які підтверджують господарські операції саме за договором №21 від 14.02.2021, адже такі згідно п. 1.3 та 2.3 повинні бути його невід`ємною частиною. Просить суд не брати до уваги відповідні докази на підтвердження обставин, на які він посилається. Долучений до позову акт звірки не наводить розмежувань по кожному договору

Протокольною ухвалою від 25.11.2021 Господарський суд Львівської області відклав судове засідання на 09.12.2021 та зобов`язав відповідача подати докази. Ухвалою від 25.11.2021 Господарський суд Львівської області у порядку ст.ст. 120-121 ГПК України повідомив відповідача про дату, час і місце наступного підготовчого засідання.

Судове засідання 09.12.2021 у даній справі не відбулося у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Яворського Б.І. Ухвалою від 13.12.2021 судове засідання призначено на 23.12.2021, явка сторін у судовому засіданні визнана обов`язковою.

22.12.2021 позив клопотання про долучення доказів (вх.№30923/21).

23.12.2021 відповідач подав заяву на виконання вимог ухвали суду від 25.11.2021, у якій вказав, що оплати за отриманий товар розмежовувались шляхом зазначення в рахунок якого договору здійснено оплату. Відтак зобов`язання виконані належним чином. Крім того. 23.12.2021 відповідач подав заяву про залишення позову без розгляду з підстав порушення правил обєднання позовних вимог (вх.№31044/21).

Представник позивача у судове засідання 23.12.2021 з`явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, заперечив щодо задоволення заяви про залишення позову без розгляду.

Відповідач участь повноважного представника у судове засідання забезпечив, позовні вимоги заперечив з підстав, наведених у поясненнях. Зазначив, що долучені видаткові накладні не мають жодного відношення до договору за яким заявлено вимогу. Підтримав заяву про залишення позову без розгляду.

З приводу поданої заяви суд відзначає таке.

За змістом статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч. 1 статті 173 ГПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). Отже, вимоги повинні випливати з тих самих фактичних обставин, на яких вони ґрунтуються.

За своїм процесуальним призначенням інститут об`єднання позовних вимог забезпечує правильність і одностайність розгляду та вирішення окремих позовних вимог, які можуть бути розглянуті як самостійні справи, але об`єднуються пов`язаністю вимог, тобто вимог, які випливають з одних і тих же підстав або доказів. Метою об`єднання позовних вимог є можливість досягти процесуальної економії, ефективніше використати процесуальні засоби для відновлення порушеного права, а також унеможливити винесення різних рішень за однакових обставин. Позивач має право об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами. Отже, порушенням правила об`єднання вимог, є об`єднання непов`язаних вимог, тобто таких, які не пов`язані між собою підставами виникнення або доказами, що підтверджують ці вимоги.

Якщо позивач порушив правила об`єднання вимог або об`єднання цих вимог перешкоджатиме з`ясуванню прав і взаємовідносин сторін чи суттєво утруднить вирішення спору, суддя має право повернути позовну заяву (стаття 173 та п. 2 ч. 5 ст. 174 ГПК України).

За змістом позовних вимог, предметом даного позову є стягнення з відповідача заборгованості за поставку товару на підставі видаткових накладних та договору №21 від 14.02.2020 і для вирішення спору по суті, суд повинен буде дослідити такий договір і видаткові накладні, правовідносини сторін та визначити стан виконання зобов`язань кожної із сторін. З огляду на викладене, підстави застосування ст.174ГПК України відсутні.

У судовому засіданні 23.12.2021 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

Позивач інформував суд, що між сторонами упродовж 2018-2020 років було укладено ряд господарських договорів. Так, 19.09.2018 ДП МОУ «Львівський завод збірних конструкцій» та ТзОВ «Капіталпромбуд» укладено договір купівлі-продажу №99 з додатком 1. Предмет договору - пісок будівельний. Чинність договору визначена до 31.12.2018, але в будь-якому випадку до повного його виконання сторонами (п.7.4 договору). Назва товару за специфікацією пісок природний.

28 січня 2019 року сторонами укладено договір купівлі-продажу №16 з додатком. Предмет договору пісок будівельний (назва товару за специфікацією пісок природний).

14 лютого 2020 сторонами укладено договір купівлі-продажу №21, за умовами якого продавець приймає на себе зобов`язання передати у встановлений у даному договорі термін у власність покупця пісок природний в кількості 7000т по ціні за 1т 275,00 грн., в т.ч. ПДВ з доставкою на склад покупця, а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його вартість відповідно до умов цього договору.

Кількість, асортимент та ціна товару, що поставляється за цим договором визначається у видаткових накладних (п.1.3 договору).

Згідно п.2.3 договору загальна сума договору складає загальну вартість поставленого товару, яка зазначена всіх видаткових накладних, які підписані уповноваженими представниками продавця та покупця, і є невід`ємною частиною цього договору. При передачі товару продавець передає покупцеві по одному примірнику наступних документів: видаткова накладна; документ якості (за вимогою покупця). У розділі 5 договору сторони передбачили порядок оплати, а у розділі 6 - відповідальність сторін.

Чинність договору визначена до 31.12.2020, але в будь-якому випадку до повного його виконання сторонами (п.7.4 договору).

03.09.2020 сторонами підписано акт звіряння взаємних розрахунків за період 01.01.2020 -01.09.2020 на суму 85'167,50 грн.

У період з 24.09.2020 по 15.03.2021 ТзОВ «Капіталпромбуд» поставило, а ДП МОУ «Львівський завод збірних конструкцій» за довіреностями №189 від 01.09.2020, №216 від 01.10.2020 та №258 від 28.12.2020 отримало товар (пісок будівельний просіяний) на загальну суму 184'747,00 грн, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями видаткових накладних: №220 від 24.09.2020 на суму 8'690,00 грн, № 221 від 25.09.2020 на суму 8'470,00 грн, №222 від 29.09.2020 на суму 8'910,00 грн, № 223 від 29.09.2020 на суму 8'965,00 грн, №227 від 01.10.2020 на суму 8'525,00 грн, №228 від 01.10.2020 на суму 8'800,00 грн, №229 від 01.10.2020 на суму 8'250,00 грн, №230 від 01.10.2020 на суму 6'242,50 грн., № 231 від 02.10.2021 на суму 8'717,50 грн, № 232 від 02.10.2021 на суму 8'635,00 грн, № 233 від 05.10.2021 на суму 8'140,00 грн, № 234 від 05.10.2020 на суму 7'920,00 грн, № 235 від 06.10.2021 на суму 8'580,00 грн, № 236 від 06.10.2020 на суму 7'837,50 грн, № 237 від 06.10.2020 на суму 8'277,50 грн, № 238 від 06.10.2020 на суму 8'085,00 грн, № 239 від 07.10.2020 на суму 8'277,50 грн, № 248 від 28.12.2020 на суму 8'855,00 грн, № 249 від 28.12.2020 на суму 8'387,50 грн, № 250 від 29.12.2020 на суму 8'827,50 грн, № 15 від 04.03.2021 на суму 8'662,50 грн та №22 від 15.03.2021 на суму 8'690,00 грн. Факт поставки товару також підтверджується відповідними товарно-транспортними накладними, копії яких долучені до матеріалів справи.

Видаткові накладні підписані сторонами без зауважень та скріплені печатками юридичних осіб.

З долучених до матеріалів справи банківських виписок вбачається, що відповідач здійснював оплату за отриманий товар з посиланням на договори та рахунки. Так, 24.09.2020, 22.12.2020 та 28.12.2020 були здійснені оплати за пісок згідно договору №99 від 19.09.2018 за серпень-вересень 2020 на загальну суму 90'000,00 грн, а 09.02.2021 - за договором №21 від 14.02.2020 на суму 30'000,00 грн.

Як стверджує позивач, станом на день звернення із позовною заявою, відповідач оплати вартості поставленого товару не здійснив, відтак, на думку позивача, заборгованість становить 184'747,50 грн, яку просить стягнути з відповідача.

Докази оплати оплати отриманого відповідачем товару та, як наслідок, існуючої заборгованості станом на момент прийняття рішення в матеріалах справи відсутні.

За неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань позивачем на підставі п.п.6.1 та 6.2 договору купівлі-продажу №21 від 14.02.2020 нараховано 13'595,35 грн пені, 2'718,06 грн 3% річних та 4'286,13 грн інфляційних втрат, які просить стягнути з відповідача.

ОЦІНКА СУДУ.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Згідно з ст.74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини (ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 174 ГК України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст.626 ЦК України).

Судом, на підставі поданих доказів, встановлено, що між сторонами існувала тривала співпраця на підставі укладених договорів купівлі-продажу №99 від 19.09.2018, № 16 від 28.01.2019 та №21 від 14.02.2020.

Як випливає з матеріалів справи, у період з 24.09.2020 по 15.03.2021 позивачем поставлено, а відповідачем згідно видаткових і товарно-транспортних накладних та за довіреностями на отримання товарно-матеріальних цінностей прийнято товар (пісок будівельний просіяний). Вказаний товар прийнятий без зауважень, докази протилежного суду не надано.

Відповідно до ч.2 ст.205 Цивільного кодексу України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Частиною 1 ст. 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Суд не погоджується з твердженням позивача про те, що поставка за долученими до матеріалів справи видатковими накладними відбулась на виконання умов договору купівлі-продажу №21 від 14.02.2020, з огляду на те, що дані, зазначені продавцем (позивачем) у видаткових накладних не містять посилання на договір купівлі-продажу №21 від 14.02.2020, і не відповідають товару, який був предметом за таким договором (за видатковими накладними здійснювалась поставка піску будівельного просіяного, а у договорі пісок природний), а також враховуючи те, що видаткові накладні №15 та №22 складені у 2021 році, тобто уже після закінчення терміну його дії. Видаткові накладні містять посилання на договір №99 від 19.09.2018, однак доказів пролонгації наведеного договору суду не подано, що також виключає можливість поставки за цим договором.

Відповідно до ч.4 ст.672 ЦК України товар, асортимент якого не відповідає умовам договору купівлі-продажу, є прийнятим, якщо покупець у розумний строк після його одержання не повідомив продавця про свою відмову від нього.

Разом з тим, за приписами ч.1 ст.181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Договір, відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України, є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно зі статтею 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч.2 ст. 640 ЦК України).

Враховуючи викладене та зважаючи на зміст спірних правовідносин, суд дійшов висновку про те, що між сторонами виникли господарські правовідносини з поставки товару шляхом укладення договору у спрощений спосіб, а дії сторін щодо поставки товару та його прийняття засвідчують їх волю для настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України також визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 526 ЦК України та ст.193 ГК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно умов договору та актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з пунктом 2.1, 2.4 та 2.5 Наказу Мінфіну від 24.05.1995 року № 88 «Про затвердження Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів. Первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою (п.2.4 Положення у редакції чинній на день здійснення господарських операцій між сторонами).

Таким чином, підписані та скріплені печаткою відповідача видаткові накладні свідчать про здійснення господарських операцій і встановлення договірних відносин між контрагентами та є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий ним товар (аналогічна правова позиція викладено у постанові Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 910/14371/18).

Отже, матеріалами справи підтверджується, що відповідач у період з 24.09.2020 по 15.03.2021 отриманий товар (пісок будівельний просіяний) на загальну суму 184'747,00 грн, докази повернення товару у матеріалах справи відсутні. З поданого позивачем розрахунку суми боргу вбачається, що здійснені позивачем оплати були зараховані на погашення заборгованості, що передувала поставці товару за поданими суду видатковими накладними. Доказів протилежного відповідач не подав, а його представник у судовому засіданні підтвердив факт прийняття товару, вказаного у видаткових накладних.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України).

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобовязання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Доказів погашення заборгованості суду не надано, тому вимога позивача про стягнення основного боргу є обґрунтованою у розмірі 184'747,00 грн та підлягає задоволенню у цій частині.

Відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань з оплати вартості отриманого товару на суму 184'747,00 грн, що свідчить про неналежне виконання зобов`язань відповідачем.

Щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у наступному місяці.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку про стягнення 4277,51 грн. інфляційних втрат та задоволення заявленої позивачем суми 3% річних у розмірі 2'718,06 грн. Стягнення 8,62 грн інфляційних втрат задоволенню не підлягає.

Щодо стягнення 13'595,35 грн пені суд відзначає, що така задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним (ч.ч. 1, 2 ст. 547 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 551 ЦК України).

З наведеного випливає, що обов`язковою умовою виникнення права на нарахування пені є викладення в договорі умови (пункту) про забезпечення виконання зобов`язання у вигляді пені, підстави для її застосування та розмір, або наявність законодавчого акту, який визначає обов`язок та умови сплати пені. Разом з тим, суд відзначає, що Закон України «Про відповідальність за невиконання грошових зобов`язань» не є спеціальним актом, який визначає обов`язок боржника сплатити пеню. Вказаним законом встановлено лише обмеження щодо розміру нарахування пені в договірних правовідносинах між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Таким чином, у зв`язку з тим, що як встановив суд, поставка товару за наявними у матеріалами справи видатковими накладними відбулась за укладеним між сторонами правочином у спрощений спосіб, який не передбачає забезпечення виконання зобов`язання у вигляді пені, а також відсутністю спеціального законодавчого акту, який визначає обов`язок боржника сплатити пеню за невиконання зобов`язання у правовідносинах, що склалися між сторонами, така вимога задоволенню не підлягає.

СУДОВІ ВИТРАТИ.

Сплата позивачем судового збору за подання до суду позовної заяви підтверджується платіжними дорученнями № 681 від 15.09.2021 на суму 3'080,22 грн.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги суд задоволив частково, тому витрати зі сплати судового збору у розмірі 2'835,37 грн покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 2, 3, 12, 13, 42, 46, 73-80, 123, 126, 129, 233, 236-238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» (79040, м.Львів, вул.Городоцька, 222; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Капіталпромбуд» (79044, м. Львів, вул.Генерала Чупринки, 58А; ) 184'747,00 грн основного боргу, 2'718,06 грн 3% річних, 4'277,51 грн інфляційних втрат та 2'876,14 грн судового збору.

3 У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду у порядку та строки, передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення виготовлено 28.12.2021.

Суддя Яворський Б.І.