РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.12.2021Справа № 910/13392/21

Господарський суд міста Києва у складі: судді Ягічевої Н.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи № 910/13392/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСТРОЗЬКИЙ ПІЩАНИЙ КАР`ЄР" (вул. Гагаріна, 16, с. Вельбівно, Острозький район, Рівненська область, 35809, )

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТК "НАФТОРЕСУРС" (вул. Кудрявська, будинок 3/5, офіс 4, Київ, 04053, )

про стягнення 595 767, 57 грн

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ОСТРОЗЬКИЙ ПІЩАНИЙ КАР`ЄР" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТК "НАФТОРЕСУРС" (далі - відповідач) про стягнення 595 767, 57 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором поставки №64 від 09.04.2021 в частині повної та своєчасної оплати поставленого позивачем товару, у зв`язку з чим виникла заявлена до стягнення заборгованість у розмірі 500 000, 00 грн, а також обов`язок сплатити на користь позивача 50 000, 00 грн штрафу, 28 651, 30 грн пені, 5 666, 40 грн 3% річних та 11 449, 87 грн інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.09.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/13392/21 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 11 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

З метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду від 09.09.2021 була надіслана відповідачу на адресу, зазначену у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: вул. Кудрявська, будинок 3/5, офіс 4, Київ, 04053, проте повернена із зазначенням причини повернення "адресат відсутній за вказаною адресою".

Частиною 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи підтверджень наявності порушень оператором поштового зв`язку вимог Правил надання послуг поштового зв`язку, суд вважає, що у разі, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто, повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Сам лише факт неотримання заявником кореспонденції, якою суд з додержанням вимог процесуального закону надіслав ухвалу про повідомлення про розгляд справи за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду, оскільки зумовлений не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на її адресу.

Суд також звертає увагу на те, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому, отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника.

Відповідно до частини 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, суд належним чином виконав свій обов`язок щодо повідомлення відповідача про розгляд справи.

При цьому, судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Так, відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

За змістом частин 1, 2 статті 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" ).

Відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалою суду про відкриття провадження у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Отже, відповідач, належним чином повідомлений про розгляд справи відповідно до статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

У відповідності до вимог статей 165, 251 Господарського процесуального кодексу України, відповідачу був встановлений строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Приписами частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач у встановлений строк не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, суд

ВСТАНОВИВ:

09.04.2021 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "ОСТРОЗЬКИЙ ПІЩАНИЙ КАР`ЄР" (далі позивач; постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТК "НАФТОРЕСУРС" (далі - відповідач; покупець) укладено Договір поставки №64 від 09.04.2021 (далі - договір), за умовами пунктів 1.1., 1.1.1. якого постачальник зобов`язується передати у власність, а покупець належним чином прийняти і оплатити товар: пісок природній, вартістю 100.00 (сто) гривень 00 копійок за одну тонну з ПДВ.

Згідно з пунктом 1.1.4 договору, асортимент, кількість, марка, найменування та вартість товару, що поставляється, визначається видатковими накладними, які підписуються сторонами. Загальна кількість та вартість товару за договором становить суму кількості та вартості поставленого протягом терміну дії договору товару, згідно видаткових накладних на товар.

Відповідно до п. 2.2. договору поставка товару здійснюється самовивозом покупця зі складу постачальника на умовах FСА склад постачальника (Інкотермс - 2020). Поставка вважається завершеною, а постачальник таким, що виконав свої зобов`язання з моменту відвантаження товару на транспортний засіб, представлений покупцем. Факт поставки товару підтверджується видатковою накладною, підписаною як зі сторони постачальника, так і представника покупця.

Строк оплати - протягом 10 (десяти) банківських днів з моменту відвантаження товару. Датою платежу (оплати покупцем товару (партії товару) при перерахуванні грошових коштів постачальнику є дата їх списання з поточного (банківського) рахунку покупця (пункт 2.3.1. договору).

У разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену законами та договором. За порушення терміну оплати товару, покупець сплачує на користь постачальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, а за прострочення на понад тридцять днів додатково сплачує штраф у розмірі 10 відсотків від несплаченої вартості товару (пункти 6.1., 6.3 договору).

Як встановлено судом, на виконання умов договору поставки № 64 позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 729 303, 00 грн, що підтверджується видатковими накладними №380 від 10.04.2021 на суму 81 850,00 грн, № 385 від 11.04.2021 на суму 131 701,00 грн, № 390 від 12.04.2021 на суму 77 034,00 грн, № 400 від 13.04.2021 на суму 119 267,00 грн, № 411 від 14.04.2021 на суму 170 712,00 грн та № 423 від 15.04.2021 на суму 148 739,00 грн, які підписані уповноваженими представниками позивача та відповідача та скріплені печатками.

Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за договором свідчить також відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення позивачем умов договору.

Відповідач здійснив часткову оплату за поставлений товар: 18.05.2021 у розмірі 100 000,00 грн та 10.08.2021 на суму 129 303,00 грн, що підтверджується наданою позивачем копією банківської виписки за період з 01.04.2021 по 11.08.2021.

Позаяк, відповідач в повному розмірі свої зобов`язання щодо оплати поставленого позивачем товару не виконав, станом на дату пред`явлення позову утворилась заборгованість у розмірі 500 000, 00 грн.

Позивачем та відповідачем було підписано Акт звірки взаємних розрахунків за квітень 2021, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо.

Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Подібні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 11.10.2021 у справі № 910/19454/20, від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18, від 19.04.2018 у справі № 905/1198/17, від 08.05.2018 у справі № 910/16725/17, від 17.10.2018 у справі № 905/3063/17 та від 04.12.2019 у справі № 916/1727/17 тощо.

Стаття 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із частиною 1 статті 235 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із частинами 1-3 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Зобов`язання, в силу вимог статей 526, 525 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься і у статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, враховуючи дати підписання доданих до позовної заяви видаткових накладних, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та приписів пункту 2.3.1. договору, строк виконання відповідачем грошового зобов`язання по сплаті поставленого товару на момент розгляду справи настав.

Втім, як встановлено судом, відповідач своїх зобов`язань за договором в частині повної і своєчасної оплати поставленого товару не здійснив.

Водночас, частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Порушенням зобов`язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Пунктом 6.3.1. договору поставки № 64 сторони погодили, що у разі порушення терміну оплати товару, покупець сплачує на користь постачальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, а за прострочення на понад тридцять днів додатково сплачує штраф у розмірі 10 відсотків від несплаченої вартості товару.

Відтак, оскільки відповідач допустив прострочення оплати поставленого товару, на підставі наведених вище норм чинного законодавства та умов договору, позивачем нараховано пеню у загальному розмірі 28 936, 52 грн за період з 10.04.2021 по 30.04.2021 та штраф у розмірі 50 000, 00 грн.

При цьому, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності і в межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.05.2018 у справі №910/6046/16.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині з огляду на допущені помилки у визначенні періодів нарахування по накладним: №380 від 10.04.2021, № 385 від 11.04.2021 та № 423 від 15.04.2021, а також не враховану здійсення відповідачем часткової оплати.

За розрахунком суду належною до стягнення є пеня у розмірі 28 226, 26 грн та штраф у розмірі 50 000, 00 грн.

Окрім того, оскільки відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, позивачем нараховано та заявлено до стягнення 3% річних у розмірі 5 666, 40 грн 3% за загальний період з 26.04.2021 по 09.08.2021 та інфляційні втрати в сумі 11 449, 87 грн за загальний період квітень - серпень 2021.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду №910/12604/18 від 01.10.2019 та у постанові Верховного Суду України у постанові №3-12г10 від 08.11.2010).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, з урахуванням допущених помилок у визначенні бази розрахунку та початку періоду прострочення грошового зобов`язання, суд також дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог і в цій частині, а саме про стягнення на користь позивача 5576, 46 грн 3% річних та 11 390, 24 грн інфляційних втрат, в іншій частині вказаних позовних вимог належить відмовити.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, враховуючи положення статті129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись статтями 13, 14, 73, 74, 76-80, 129, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСТРОЗЬКИЙ ПІЩАНИЙ КАР`ЄР" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТК "НАФТОРЕСУРС" задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТК "НАФТОРЕСУРС" (вул. Кудрявська, будинок 3/5, офіс 4, Київ, 04053, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСТРОЗЬКИЙ ПІЩАНИЙ КАР`ЄР" (вул. Гагаріна, 16, с. Вельбівно, Острозький район, Рівненська область, 35809, ) основну заборгованість у розмірі 500 000 (п`ятсот тисяч) грн 00 коп., пеню у розмірі 28 226 (двадцять вісім тисяч двісті двадцять шість) грн 26 коп., штраф у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн 00 коп, 3% річних у розмірі 5576 (п`ять тисяч п`ятсот сімдесят шість) грн 46 коп., інфляційні втрати у розмірі 11 390 (одинадцять тисяч триста дев`яносто) грн 24 коп. та витрати зі спати судового збору у сумі 8927 (вісім тисяч дев`ятсот двадцять сім) грн 90 коп.

3. Видати наказ позивачу після набрання рішенням суду законної сили.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 23.12.2021

Суддя Наталія ЯГІЧЕВА