ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" грудня 2021 р. м.Львів Справа №914/1519/21

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді І.Б. Малех

суддів В.М.Гриців,

О.В.Зварич,

секретар судового засідання Гавриляк І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Інтер Кард за вих. №740 від 01.11.2021 (вх. № апеляційного суду 01-05/3673/21 від 04.11.2021)

на рішення Господарського суду Львівської області від 23 вересня 2021 року (суддя Ділай У.І., повний текст рішення складено 04.10.2021, м. Львів)

у справі №914/1519/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Альянс Холдинг, м. Київ

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Інтер Кард, м. Львів

про стягнення 1756005,22 грн заборгованості за договором №КР-003350 поставки нафтопродуктів від 20.12.2019

за участю представників учасників процесу:

від позивача: Шуст С.І. адвокат (ордер серія ВС №1114709 від 15.12.2021);

від відповідача: не з`явились;

ВСТАНОВИВ:

20.05.2021 на розгляд Господарського суду Львівської області поступила позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю Альянс Холдинг до Товариства з обмеженою відповідальністю Інтер Кард про стягнення 1756005,22 грн. заборгованості за договором №КР-003350 поставки нафтопродуктів від 20.12.2019, з яких 1 632 120,84 грн. сума заборгованості, 123884,38 грн. пені.

Дані позовні вимоги мотивовано тим, що сторонами укладено договір №КР-003350 від 20.12.2019 поставки нафтопродуктів. На виконання умов даного договору позивачем у період з 01.10.2020 по 31.10.2020 поставлено відповідачу товар на суму 2584970,20 грн., що підтверджується актом №АТКВ-00000005 від 31.10.2020 та видатковою накладною №АТКВ-00000005 від 31.10.2020. Відповідачем частково здійснено оплату в суму 700000,00 грн., відтак сума заборгованості становить 1932120,84 грн. яка підтверджується, зокрема актом звірки взаєморозрахунків, який підписано сторонами. В подальшому відповідачем, ще перераховано 100 000,00 грн., відтак станом на подання позовної заборгованості сума основного боргу, як вказує позивач становить 1632120,84 грн., яку останній просить стягнути в примусовому порядку. Оскільки сума заборгованості за договором в добровільному порядку не сплачена то відповідно до п.6.4. договору позивачем нараховано пеню в сумі 123884,38 грн. Дані позовні вимоги обґрунтовані положеннями ст. ст. 15, 526, 692 ЦК України, ст. ст. 193, 265 ГК України.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 23 вересня 2021 у справі №914/1519/21 позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з ТОВ «Інтер Кард» на користь ТОВ «Альянс Холдинг» 1 632 120,84 грн. основного боргу , 103899,65 грн. пені та 26040,31 грн. судового збору; у стягненні 12099,83 грн. пені відмовлено.

Ухвалюючи дане рішення, в частині позовних вимог, суд першої інстанції виходив із наявності та доведеності факту порушення відповідачем договірних зобов`язань з оплати поставленого товару, у зв`язку з чим визнав правомірним стягнення суми основного боргу в розмірі 1632120,84 грн., а також визнав частково обґрунтованим суму пені в розмірі 103899,65 грн., в задоволенні решти суми пені відмовлено за необґрунтованістю.

Відповідач ТОВ «Інтер Кард» не погодившись з винесеним рішенням, в частині стягнення пені в сумі 103899,65 грн., подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що таке в цій частині є передчасним та необґрунтованим, посилаючись в своє обґрунтування на положення ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України

Скаржник вказує, що реалізуючи свої дискреційні повноваження , які передбачені ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України, щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства , передбачені ст. 3 ЦК України, мав забезпечити баланс інтересів сторін та з дотриманням правил ст. 86 ГПК України визначити конкретні обставини справи, які мають юридичне значення , і з огляду на мотиви про компенсаційний характер, а не каральний характер заходів відповідальності, з урахування встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав. З врахуванням наведеного скаржник вважає, що місцевий господарський суд належним чином не оцінив доводи позивача про можливість стягнення пені у повному обсязі та подані на їх обґрунтування докази і з достатньою повнотою не навів у тексті судового рішення мотиви її стягнення. В обґрунтування даного посилається на правові висновки Верховного Суду зроблені в постановах від 14.09.201 у справі №910/7256/20 та від 19.08.2021 у справі №910/11889/20 у подібних правовідносинах.

Відповідно до цього просить рішення Господарського суду Львівської області від 23.09.2021 в даній справі, в частині стягнення з відповідача 103899,65 грн. пені скасувати та прийняти нове рішення в цій частині, яким в позові про стягнення з відповідача 103899,65 грн. пені відмовити.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 24.11.2021 у справі №914/1519/21 (головуючий суддя Малех .Б., судді Гриців В.М., Зварич О.В.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Інтер Кард за вих. №740 від 01.11.2021 (вх. № апеляційного суду 01-05/3673/21 від 04.11.2021) на рішення Господарського суду Львівської області від 23 вересня 2021 року у справі №914/1519/21. Витребувано матеріали справи №914/1519/21 в Господарського суду Львівської області.

В подальшому, ухвалою суду від 06.12.2021 призначено розгляд вищевказаної апеляційної скарги в судове засідання на 15.12.2021 на 12 год. 15 хв., при цьому вказано , що неявка уповноважених представників сторін в судове засідання не є перешкодою для розгляду справи, відповідно до положень ч.12 ст. 270 ГПК України.

В судове засідання 15.12.2021 з`явився представник позивача. Відповідач (скаржник) участі уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, причин неявки не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення №790, яке наявне в матеріалах справи.

Станом на 15.12.2021, додаткових доказів чи клопотань про відкладення розгляду справи не поступало, а відтак судова колегія апеляційного суду ухвалила розглядати справу №914/1519/21 по наявних матеріалах справи, з врахуванням пояснень представника позивач.

Представник позивача в судовому засіданні 15.12.2021 зазначив, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, просить рішення місцевого господарського суду в даній справі залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи межі перегляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає, що предметом апеляційного перегляду у даній справі є рішення суду першої інстанції лише, в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення пені в сумі 103899,65 грн.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

20.12.2019 між ТОВ «Альянс Холдинг» (продавець) та ТОВ «Інтер Кард» (покупець) укладено договір №КР-003350 поставки нафтопродуктів (а.с.38-41), згідно п. 2.1. якого продавець зобов`язувався передати у власність і відпускати покупцеві або уповноваженій особі відповідача нафтопродукти через АЗС продавця, а покупець зобов`язувався приймати та оплачувати нафтопродукти.

Відповідно до п.2.2. договору кількість відпущених нафтопродуктів вказується в актах прийому-передачі нафтопродуктів за звітний місяць, що підписуються сторонами.

У п. 4.2. договору сторони погодили, що оплата товару здійснюється на умовах попередньої оплати на підставі рахунку-фактури, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок продавця.

На виконання умов договору позивачем було передано (поставлено) товар на загальну суму 2584970,20 грн., що підтверджується копією акту № АТКВ-00000005 від 31 жовтня 2020 року та копію видаткової накладної №АТКВ-00000005 від 31 жовтня 2020 року (а.с.53, 54).

Як зазначено в позовній заяві поставка товару виконана належним чином, акт та накладна були підписані без зауважень. Однак, в порушення умов договору за отриманий товар відповідач розрахувався частково, в результаті чого утворилась заборгованість в розмірі 1632120,84 грн., що підтверджується актом звірки взаєморозрахунків (а.с.62)

У порядку досудового врегулювання спору 10.03.2021, позивач, направляв відповідачу вимогу про сплату заборгованості .

У відповідь ТзОВ «Інтер Кард» не заперечило проти наявності заборгованості та повідомило, що гарантує сплатити заборгованість в розмірі 1632120,84 грн. протягом березня-травня 2021 року (а.с.64).

Отже, спір виник внаслідок того, що відповідач, з порушенням умов договору, не оплатив позивачу вартості поставленого товару.

ТзОВ «Альянс Холдинг» подав позов до Господарського суду Львівської області про стягнення з відповідача 1 632 120,84 грн основного боргу. Крім того, в порядку п. 6.4 договору, позивач, нарахував 123 884,38грн пені.

Оскаржуваним рішенням Господарського суду Львівської області від 23.09.2021 у справі №914/1519/21 позов задоволено частково; стягнуто з ТОВ «Інтер Кард» на користь ТОВ «Альянс Холдинг» 1632120,84 грн. основного боргу , 103899,65 грн. пені та 26040,31 грн. судового збору.

З апеляційної скарги вбачається, що наявність заборгованості перед позивачем відповідач не заперечує, а в частині ж стягнення 103 899,65 грн. пені вважає передчасним та необґрунтованим.

При перегляді рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку, судова колегія Західного апеляційного господарського суду керувалась наступним:

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За правовою природою укладений сторонами договір є договором поставки, за яким, відповідно до ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

На виконання умов договору позивач передав відповідачу товар на загальну суму в розмірі 2584970,20 грн., що підтверджується копією акту №АТКВ-00000005 від 31.10.2020 та копією видаткової накладної №АТКВ-00000005 від 31.10.2020..

Відповідач свої зобов`язання перед позивачем , в повному обсязі не виконав, оплати за переданий товар в повному обсязі не здійснив, внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в сумі 1 632 120,84 грн., яка не заперечується відповідачем.

Відповідно до статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу приписів статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно п.6.4. договору встановлено, що відповідач несе відповідальність за порушення грошових зобов`язань (прострочення платежів) у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУкраїни від простроченої суми за кожен день такого прострочення.

Частиною 6 ст. 231 ГК України встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно із вимогами ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 4.2. договору встановлено, що сторони погодили, те, що оплата товару здійснюється на умовах попередньої оплати на підставі рахунку-фактури шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок продавця.

Позивачем заявлено до стягнення 123884,38 грн. пені, за період з 09.10.2020 до 20.05.2021, згідно розрахунку, який наведено в позовній заяві (а.с.1-5).

Матеріалами справи встановлено, що рахунок-фактура, датований 05.10.2020 (а.с.52), а відповідно до акту прийому-передачі та видаткової накладної позивач здійснив поставку товару 31.10.2020 без попередньої оплати (а.с.53, 54).

В подальшому, як зазначено місцевим господарським судом представник позивача просив стягнути пеню за період передачі товару відповідачу, а саме за період з 02.11.2020 до 20.05.2021.

Отже, проаналізувавши розрахунок позивача, який наведено в позовній заяві, підстави та правильність нарахування суми пені, відповідно до положень п.6.4. договору та ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», судова колегія апеляційного суду вважає, що місцевим господарським судом вірно встановлено, що до стягнення з відповідача підлягає 103 899,65 грн. за період з 02.11.2020 до 20.05.2021, а в задоволенні решти правомірно відмовлено за необґрунтованістю.

Скаржник в апеляційній скарзі вказує, що реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України, щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені ст. 3 ЦК України мав забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил ст. 86 ГПК України визначити конкретні обставини справи, які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний характер, а не каральний характер заходів відповідальності, з урахування встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав. З врахуванням наведеного скаржник вважає, що місцевий господарський суд належним чином не оцінив доводи позивача про можливість стягнення пені у повному обсязі та подані на їх обґрунтування докази, і з достатньою повнотою не навів у тексті судового рішення мотиви її стягнення.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Разом з цим, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Наведена вище правова позиція викладена в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013.

В спростування даного, судова колегія апеляційного суду зазначає, що матеріали справи не містять відзиву відповідача на позовну заяву та такий не звертався з клопотанням про зменшення розміру пені. При цьому, слід зазначити, що розмір неустойки (пені) в сумі 103 899,65 грн., за період з 02.11.2020 до 20.05.2021, не є значно великим порівняно з заборгованістю сумі 1632120,84 грн. основного боргу, який, як вказує сам відповідач не заперечується ним.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Отже, суд, окрім іншого, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом Львівської області від 23.09.2021 у справі № 914/1519/21 прийнято, відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, відтак доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстави для його скасування чи зміни відсутні, відповідно, апеляційна скарга ТОВ «Інтер Кард» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги, в зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 236, 269, 275, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Інтер Кард за вих. №740 від 01.11.2021 (вх. № апеляційного суду 01-05/3673/21 від 04.11.2021) залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 23 вересня 2021 року у справі №914/1519/21 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на ТОВ «Інтер Кард».

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів відповідно до ст.ст. 286 - 289 ГПК України.

5. Матеріали справи №914/1519/21 повернути Господарському суду Львівської області.

Повний текст постанови складено та підписано 28.12.2021.

Головуючий суддя І.Б.Малех

Суддя В.М.Гриців

Суддя О.В.Зварич