РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08.12.2021Справа № 910/4245/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Нечая О.В., за участю секретаря судового засідання Будніка П.О., розглянувши у загальному позовному провадженні матеріали справи № 910/4245/21

за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "М11" (Україна, 01021, м. Київ, вул. Мечнікова, буд. 11; ідентифікаційний код: 42893233)

до 1) Київської міської ради (Україна, 01044, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 36; ідентифікаційний код: 22883141); 2) Департаменту комунальної власності м. Києва Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (Україна, 01001, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 10; ідентифікаційний код: 19020407); 3) Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (Україна, 01001, м. Київ, провул. Музейний, буд. 2-Д; ідентифікаційний код: 43315602); 4) Товариства з обмеженою відповідальністю "М Т В" (Україна, 01021, м. Київ, вул. Мечникова, буд. 11; ідентифікаційний код: 37100610)

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щербинської Олени Миколаївни (Україна, 03061, м. Київ, пр. Відрадний, буд. 8, прим. 24)

про визнання недійсними та скасування пунктів рішень, визнання незаконним наказу та скасування свідоцтв про право власності, визнання недійсним та скасування пункту розпорядження, визнання протиправним та скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію права власності, визнання недійсним договору, скасування рішень про державну реєстрацію права власності та визнання недійсними договорів

Представники учасників справи:

від позивача: Вербицький Я.В., ордер серії ВА № 1011262 від 12.03.2021; Вербицький В.В., ордер серії ВА № 1017083 від 09.07.2021;

від відповідача-1: Савченко Т.А., довіреність № 225-КМГ-5219 від 03.12.2021;

від відповідача-2: Савченко Т.А., довіреність № 062/02/07-12 від 04.01.2021;

від відповідача-3: не з`явились;

від відповідача-4: Джаловян І.А., ордер серії АІ № 1139962 від 02.08.2021;

від третьої особи: не з`явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "М11" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Київської міської ради (далі - відповідач-1), Департаменту комунальної власності м. Києва Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - відповідач-2), Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - відповідач-3) та Товариства з обмеженою відповідальністю "М Т В" (далі - відповідач-4) про визнання недійсними та скасування пунктів рішень, визнання незаконним наказу та скасування свідоцтв про право власності, визнання недійсним та скасування пункту розпорядження, визнання протиправним та скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію права власності, визнання недійсним договору та скасування рішень про державну реєстрацію права власності.

Позовні вимоги мотивовані необхідністю повернення в користування співвласників багатоквартирного будинку за адресою: м. Київ, вул. Мечникова, буд. 11 приміщення підвалу, як майна, що належить всім без виключення співвласникам та має використовуватись як технічне приміщення шляхом скасування незаконних, на думку позивача, рішень відповідача-1, а також визнання недійсними договорів купівлі-продажу та скасування рішень державних реєстраторів про державну реєстрацію права власності.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.03.2021 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення її недоліків - протягом 10 днів з дня вручення цієї ухвали.

08.04.2021 (у встановлений судом строк) до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви з додатками.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/4245/21, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 12.05.2021.

28.04.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача-3 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач-3 заперечує проти позову та зазначає, що реєстрація права власності на нежитлові приміщення була здійснена ним належним чином та у відповідності до норм діючого законодавства.

06.05.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідачів 1, 2 надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого відповідачі 1, 2 також заперечують проти позову та зазначають, що позивач намагається скасувати нечинне рішення Київської міської ради від 27.12.2001 № 208/1642 і в разі задоволення позову в цій частині не відбудеться відновлення прав позивача. За твердженнями відповідачів 1, 2 житловий будинок за адресою: м. Київ, вул. Мечникова, 11 був віднесений до комунальної власності територіальної громади міста Києва на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 № 311 та рішення Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 13.01.1992 № 26, які є чинними, у зв`язку з чим відповідачі 1, 2 зазначають, що позивач намагається визнати недійсним та скасувати юридичні наслідки у формі рішення Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096, оскільки вказане рішення не є правочином щодо розпорядження майном. При цьому, за доводами відповідачів 1, 2 вказане рішення було прийнято Київською міською радою в межах компетенції та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. Як зазначають відповідачі 1, 2, підстави для скасування Розпорядження Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 № 1112 також відсутні, з огляду на те, що цим розпорядженням було лише віднесено житловий будинок за вказаною адресою до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації. Крім того, відповідачі 1, 2 посилаються на відсутність порушення прав позивача, у зв`язку із прийняттям рішення Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096, оскільки вказане рішення не стосувалось майна, що віднесене до спільного майна багатоквартирного будинку, зі змісту наданого позивачем технічного паспорту вбачається, що в житловому будинку будувались нежитлові приміщення, а спірні приміщення ніколи не використовувались як допоміжні приміщення, висновок експерта не підтверджує обставин, на які посилається позивач як на підставу заявлених позовних вимог, свідоцтво про право власності, яке оскаржується позивачем, було видано Головним управлінням комунальної власності м. Києва в межах компетенції та відповідно до вимог чинного на той момент законодавства, а також зазначають що обраний позивачем спосіб захисту не є достатнім для реального поновлення його порушених прав.

12.05.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача-3, за змістом якої позивач заперечує проти доводів відповідача-3, викладених у відзиві, та зазначає, що органами місцевої влади та приватною особою, які є відповідачами в цій справі, а також державними реєстраторами були порушені норми законодавства, на які він посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог. Крім того, позивач посилається на ту обставину, що скасування оскаржуваних ним реєстраційних дій є закономірним наслідком за умови скасування судом оскаржуваних правочинів, які передували таким реєстраційним діям, що, на думку позивача, є ефективним способом поновлення його порушених прав.

12.05.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача також надійшла заява про зміну предмета позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.05.2021 було виправлено описку в ухвалах суду від 23.03.2021 та від 13.04.2021 у справі № 910/4245/21 та виключено зі складу відповідачів Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щербинську Олену Миколаївну, залучено Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щербинську Олену Миколаївну до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів.

У підготовче засідання 12.05.2021 з`явились представники позивача, відповідачів 1, 2, 3, представники відповідача-4 та третьої особи не з`явились, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання учасники справи були повідомлені належним чином, явка представників учасників справи обов`язковою судом не визнавалась.

У підготовчому засіданні 12.05.2021 судом було оголошено перерву до 09.06.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.05.2021, в порядку статей 120, 121 Господарського процесуального кодексу України, учасників справи було повідомлено про те, що підготовче засідання у справі № 910/4245/21 призначено на 09.06.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.05.2021, в порядку статей 120, 121 Господарського процесуального кодексу України, учасників справи було повідомлено про те, що підготовче засідання, призначене на 09.06.2021, не відбудеться, у зв`язку з перебуванням судді Нечая О.В. у відпустці, підготовче засідання призначено на 23.06.2021.

31.05.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив відповідачів 1, 2, відповідно до якої позивач заперечує проти доводів відповідачів 1, 2, викладених у відзиві, та зазначає, що станом на дату прийняття оспорюваного ним рішення Київської міської ради від 27.12.2001 № 208/1642, вже діяв Закон України "Про приватизацію державного житлового фонду", який визначав правовий статус допоміжних приміщень будинку, що передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягали, відтак, на думку позивача, з урахуванням норм вказаного закону, а також надання Конституційним Судом України офіційного тлумачення його положень, Київська міська рада мала б відкликати раніше прийняті нею рішення та припинити порушення прав співвласників багатоквартирного будинку, проте відповідач-1 і надалі приймав рішення щодо розпорядження спільною власністю мешканців будинку. Як зазначає позивач, заявлені ним вимоги в частині оскарження пунктів рішень Київської міської ради відповідають встановленому ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України способу захисту порушених прав. Крім того, позивач заперечує проти доводів відповідачів 1, 2 щодо викладених у наданому ним висновку експерта обставин, а також стосовно того, що спірні приміщення мають статус нежитлових (складських) приміщень, оскільки наявні у матеріалах справи докази підтверджують наявність у будинку лише підвальних приміщень, які неправомірно вибули зі спільного майна його співвласників.

31.05.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача також надійшли клопотання про витребування доказів та заява про зміну предмета позову.

У підготовче засідання 23.06.2021 з`явились представники позивача, відповідачів 1, 2, 3, представники відповідача-4 та третьої особи не з`явились, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання учасники справи були повідомлені належним чином, явка представників учасників справи обов`язковою судом не визнавалась.

У підготовчому засіданні 23.06.2021 судом було прийнято до розгляду заяву позивача про зміну предмета позову, яка надійшла до суду 31.05.2021, продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 14.07.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2021, в порядку статей 120, 121 Господарського процесуального кодексу України, учасників справи було повідомлено про те, що підготовче засідання у справі № 910/4245/21 призначено на 14.07.2021.

30.06.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача-3 надійшов відзив на позовну заяву, з урахуванням заяви позивача про зміну предмета позову, за змістом якого відповідач-3 повторно наголошує на тому, що реєстрація права власності на нежитлові приміщення була здійснена ним належним чином та у відповідності до норм діючого законодавства.

12.07.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача-3 на позовну заяву, з урахуванням заяви позивача про зміну предмета позову, відповідно до якої позивач заперечує проти доводів відповідача-3, викладених у відзиві, та зазначає, що відповідачем-3 не наведено жодного аргументу щодо законності прийняття спірних рішень, а позивачем, у свою чергу, надано чимало аргументів неправомірності цих рішень, які є наслідком незаконності попередніх рішень Київської міської ради.

У підготовче засідання 14.07.2021 з`явились представники позивача, відповідачів 1, 2, 3, представники відповідача-4 та третьої особи не з`явились, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання учасники справи були повідомлені належним чином, явка представників учасників справи обов`язковою судом не визнавалась.

У підготовчому засіданні 14.07.2021 судом було оголошено перерву до 11.08.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.07.2021, в порядку статей 120, 121 Господарського процесуального кодексу України, учасників справи було повідомлено про те, що підготовче засідання у справі № 910/4245/21 призначено на 11.08.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.08.2021, в порядку статей 120, 121 Господарського процесуального кодексу України, учасників справи було повідомлено про те, що підготовче засідання, призначене на 11.08.2021, не відбудеться, у зв`язку з перебуванням судді Нечая О.В. у відпустці, підготовче засідання призначено на 08.09.2021.

08.09.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача-4 надійшов відзив на позовну заяву, з урахуванням заяви позивача про зміну предмета позову.

У підготовче засідання 08.09.2021 з`явились представники позивача та відповідачів 1, 2, 4, представники відповідача-3 та третьої особи не з`явились, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання учасники справи були повідомлені належним чином, явка представників учасників справи обов`язковою судом не визнавалась.

У підготовчому засіданні 08.09.2021 судом було оголошено перерву до 22.09.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.09.2021, в порядку статей 120, 121 Господарського процесуального кодексу України, відповідача-3 та третю особу було повідомлено про те, що підготовче засідання у справі № 910/4245/21 призначено на 22.09.2021.

У підготовче засідання 22.09.2021 з`явились представники позивача та відповідачів 1, 2, 4, представники відповідача-3 та третьої особи не з`явились, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання учасники справи були повідомлені, явка представників учасників справи обов`язковою судом не визнавалась.

У підготовчому засіданні 22.09.2021 представником позивача було подано клопотання про витребування доказів у новій редакції та заяву про уточнення позовних вимог, в якій позивач просить суд:

- визнати недійсними та скасувати з моменту прийняття пункт 334 таблиці № 6 Додатку № 7 рішення Київської міської ради від 27.12.2001 № 208/1642 "Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва", рішення 3 сесії XXIV скликання Київської міської ради від 26.12.2002 № 220/380 "Про внесення змін та доповнень до рішення Київради від 27.12.01 № 208/1642 та від 29.11.01 №151/1585" в частині включення у перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади Печерського району м. Києва житлового будинку за адресою: вул. Мечникова, буд. 11;

- визнати незаконним наказ Головного управління комунальної власності м. Києва Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №1578-В від 15.11.2006 "Про оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна" та скасувати Свідоцтво про право власності від 15.11.2006, яке видане Головним управлінням комунальної власності м. Києва Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та зареєстроване Київським міським бюро технічної інвентаризації, на об`єкти нерухомого майна 28.12.2006 року запис № д.16п-156 в реєстровій книзі за № 1936-п на нежилі приміщення з № 1 по № 5 (з першого по п`яте) (групи приміщень № 63 (шістдесят три), загальною площею 247 кв.м., що знаходиться за адресою: 01021, м. Київ, Печерський район, вул. Мечникова, буд. 11;

- визнати недійсним та скасувати з моменту прийняття пункт 530 таблиці 6 Додатку 6 рішення Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 "Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва";

- визнати недійсним та скасувати з моменту прийняття пункт 530 таблиці 5 Додатку 6 Розпорядження Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 № 1112 "Про питання організації управління районами в місті Києві";

- визнати недійсним та скасувати з моменту прийняття рішення Київської міської ради від 31.03.2011 №100/5487 "Про програму приватизації комунального майна територіальної громади міста Києва на 2011-2012 роки" в частині включення у перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади Печерського району м. Києва житлового будинку за адресою: вул. Мечникова, буд. 11; рішення Київської міської ради від 18.04.2013 №190/9247 "Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 31 березня 2011 №100/5487 "Про програму приватизації комунального майна територіальної громади міста Києва на 2011-2012 роки" в частині п. 146 доповнення до Додатка і до рішення КМР від 31.03.2011 №100/5487 щодо визначення об`єктом групи А, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва, який підлягає приватизації шляхом викупу, нежитлового приміщення загальною площею 16.1 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, Печерський район, вул. Мечникова, буд. 11;

- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Державної реєстраційної служби України Березуцького Євгена Юрійовича з індексним номером 9405108 від 23.12.2013 про державну реєстрацію права власності за Департаментом комунальної власності м. Києва Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на нежитлове приміщення № 64 з реєстраційним номером 00, загальною площею 16.1 кв.м., що знаходиться за адресою: 01021, м. Київ, Печерський район, вул. Мечникова, буд. 11;

- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Іченської Мар`яни Сергіївни з індексним номером 9896195 від 14.01.2014;

- скасувати Свідоцтво про право власності з індексним номером 16097548 від 14.01.2014, видане державним реєстратором Реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Іченською Мар`яною Сергіївною;

- визнати недійсним Договір купівлі-продажу № 10/14, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербинською О.М. та зареєстрований за № 146 від 21.03.2014;

- визнати протиправним та скасувати рішення Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щербинської Олени Миколаївни з індексним номером 11826431 від 21.03.2014, номер запису про право власності 5068749 від 21.03.2014 про державну реєстрацію права власності ТОВ "М Т В" в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на нежитлове приміщення № 64 з реєстраційним номером 00, загальною площею 16.1 кв.м., що знаходиться за адресою: 01021, м. Київ, Печерський район, вул. Мечникова, буд. 11;

- визнати недійсним Договір купівлі-продажу № 1074 від 27.02.2007, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горяйновою Т.К. та зареєстрований в реєстрі за № 787;

- визнати недійсним Договір купівлі-продажу нежилих приміщень від 05.05.2008, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вишняковою І.В. та зареєстрований в реєстрі за № 795;

- визнати недійсним Договір купівлі-продажу нежилих приміщень від 12.05.2010, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мартиненко І.С. та зареєстрований в реєстрі за № 680;

- визнати протиправним та скасувати рішення Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кирилюка Дмитра Володимировича з індексним номером 85826 від 22.01.2013 про державну реєстрацію права власності ТОВ "М Т В" в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на нежитлові приміщення з № 1 по № 5 групи приміщень № 63 з реєстраційним номером , загальною площею 247 кв.м., що знаходиться за адресою: 01021, м. Київ, Печерський район, вул. Мечникова, буд. 11.

У підготовчому засіданні 22.09.2021 судом було залишено без розгляду відзив відповідача-4 на позовну заяву, з урахуванням заяви позивача про зміну предмета позову, та прийнято його як заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності, прийнято до розгляду заяву позивача про уточнення позовних вимог, задоволено клопотання позивача про витребування доказів та оголошено перерву до 13.10.2021.

06.10.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові пояснення щодо визнання поважними підстав пропущення строку позовної давності, за змістом яких позивач зазначає, що ним було з поважних причин пропущено строк позовної давності за пред`явленими позовними вимогами та просить суд захистити його порушені права шляхом задоволення позову.

08.10.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надійшов супровідний лист з додатками на виконання вимог ухвали суду від 22.09.2021.

12.10.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від Комунального підприємства Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" надійшов супровідний лист з додатками на виконання вимог ухвали суду від 22.09.2021.

У підготовче засідання 13.10.2021 з`явились представники сторін, представник третьої особи не з`явився, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання третя особа була повідомлена, явка представників учасників справи обов`язковою судом не визнавалась.

У підготовчому засіданні 13.10.2021 представником позивача було подано додаткові пояснення, в яких він посилається на неправомірність реєстрації права власності на нежитлові приміщення з № 1 по № 5 групи приміщень № 63 з реєстраційним номером , загальною площею 247 кв.м., що знаходиться за адресою: 01021, м. Київ, Печерський район, вул. Мечникова, буд. 11 за ТОВ "М Т В".

У підготовчому засіданні 13.10.2021 судом було долучено подані позивачем додаткові пояснення до матеріалів справи, а також долучено до матеріалів справи витребувані судом докази та оголошено перерву до 10.11.2021.

18.10.2021 та 20.10.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшов супровідний лист з додатками на виконання вимог ухвали суду від 22.09.2021.

09.11.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача-4 надійшли додаткові пояснення, в яких відповідач-4 посилається на те, що витребувані судом докази не містять відомостей про обставини за яких відбулось порушення прав позивача, оскільки позивач не є ані стороною оспорюваних договорів, ані заявником реєстраційних дій, а також не наводить причинно-наслідкового зв`язку між порушенням своїх прав або охоронюваних інтересів та прийняттям рішень про державну реєстрацію прав.

У підготовче засідання 10.11.2021 з`явились представники позивача та відповідачів 1, 2, 4, представники відповідача-3 та третьої особи не з`явились, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання учасники справи були повідомлені належним чином, явка представників учасників справи обов`язковою судом не визнавалась.

У підготовчому засіданні 10.11.2021 судом було долучено до матеріалів справи додаткові пояснення відповідача-4.

Враховуючи, що судом було здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 08.12.2021.

03.12.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові пояснення.

У судове засідання 08.12.2021 з`явились представники позивача та відповідачів 1, 2, 4, представники відповідача-3 та третьої особи не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання учасники справи були повідомлені належним чином, проте 07.12.2021 на електронну пошту суду від відповідача-3 надійшла заява про відкладення розгляду справи, у зв`язку із зайнятістю його представників в інших судових процесах, у задоволенні якої судом було відмовлено, оскільки відповідач-3 не обмежений у виборі представника для участі в судовому засіданні і явка представників учасників справи обов`язковою судом не визнавалась.

08.12.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідачів 1, 2 надійшла заява про застосування строку позовної давності.

У судовому засіданні 08.12.2021 представник відповідачів 1, 2 також подала заяву про застосування строку позовної давності.

Представник позивача надав суду усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представники відповідачів 1, 2, 4 надали суду усні пояснення по суті спору, проти позову заперечували.

У судовому засіданні 08.12.2021 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

18.03.2019 співвласниками багатоквартирного будинку, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Мечникова, 11 (далі - Будинок) було створено та зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "М11" (далі - ОСББ, позивач) (номер запису: 0081678).

Як зазначає позивач, під час проведення ревізії всіх нежитлових приміщень, що є спільною власністю всіх співвласників Будинку, ним було виявлено, що приміщення загального користування, а саме частина підвалу площею близько 250 кв.м. знаходиться у володінні Товариства з обмеженою відповідальністю "М Т В" (далі - відповідач-4).

За твердженнями позивача, 15.08.2019 ним було отримано Інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, відповідно до яких позивачем з`ясовано, що відповідач-4 є власником нежитлових приміщень з № 1 по № 5 групи приміщень № 63 (в літ. А), загальною площею 247 кв.м., реєстраційний номер (далі - приміщення № 63) та нежитлового приміщення № 64, загальною площею 16.1 кв.м., реєстраційний номер 00 (далі - приміщення № 64), що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Мечникова, буд. 11.

Позивач зазначає, що приміщення № 63 та № 64, які перебувають у власності відповідача-4, мають статус допоміжних, відтак вказані приміщення не могли бути відчужені без 100 % згоди всіх співвласників житлових та нежитлових приміщень Будинку і до державної реєстрації ОСББ не проводились загальні збори, а співвласниками не приймались жодні рішення щодо відчуження на користь відповідача-4 або інших осіб допоміжних приміщень Будинку.

За доводами позивача, ним було виявлено існування Договору купівлі-продажу №1074 від 27.02.2007, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горяйновою Т.К., який зареєстровано в реєстрі за № 787 (далі - Договір № 787), за яким ТОВ "Віджі" набуло у власність приміщення № 63 та проведено державну реєстрацію права власності за вказаним товариством, а також існування Договору купівлі-продажу №10/14 від 21.03.2014, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербинською О.М., який зареєстрований за № 146 (далі - Договір №146), за яким відповідач-4 набув у власність приміщення № 64, на підставі якого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербинською О.М. проведену державну реєстрацію права власності за відповідачем-4.

Як зазначає позивач, із вищевказаних договорів купівлі-продажу випливає, що допоміжні приміщення були відчужені приватним особам на підставі окремих рішень Київської міської ради (далі - відповідач-1), виконавчого органу КМР (КМДА) про віднесення цього майна до об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва з наступною реєстрацією такого права, відтак вказані рішення підлягають визнанню недійсними та скасуванню, оскільки їх прийняття спричинило порушення прав співвласників Будинку.

Так, за доводами позивача, приміщення № 63 було віднесено до об`єктів комунальної власності на підставі пункту 334 таблиці № 6 Додатку № 7 рішення Київської міської ради від 27.12.2001 № 208/1642 "Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва" (далі - Рішення № 208/1642) та рішення 3 сесії XXIV скликання Київської міської ради від 26.12.2002 №220/380 "Про внесення змін та доповнень до рішення Київради від 27.12.01 №208/1642 та від 29.11.01 №151/1585" (далі - Рішення №220/380), на підставі яких було видано Свідоцтво про право власності від 15.11.2006 на приміщення №63.

У свою чергу, приміщення № 64 було віднесено до об`єктів комунальної власності на підставі пункту 530 таблиці 6 Додатку 6 рішення Київської міської ради від 02.12.2010 №284/5096 "Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва" (далі - Рішення № 284/5096), пункту 530 таблиці 5 Додатку 6 Розпорядження Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 № 1112 "Про питання організації управління районами в місті Києві" (далі - Розпорядження №1112), рішення Київської міської ради від 31.03.2011 №100/5487 "Про програму приватизації комунального майна територіальної громади міста Києва на 2011-2012 роки" (далі - Рішення №100/5487), рішення Київської міської ради від 18.04.2013 № 190/9247 "Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 31 березня 2011 №100/5487 "Про програму приватизації комунального майна територіальної громади міста Києва на 2011-2012 роки" (далі - Рішення № 190/9247), на підставі яких право власності на приміщення № 64 було зареєстровано за територіальною громадою міста Києва рішеннями державного реєстратора Реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Іченської М.С. з індексним номером 16098155 від 21.11.2013 та з індексним номером 9896195 від 14.01.2014, з видачею Свідоцтва про право власності від 14.01.2014, індексний номер 16097548.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на ту обставину, що приміщення № 63 та № 64 є допоміжними, підтвердженням чого є Висновок експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи № 617/02/2021 від 10.02.2021, відтак реєстрація права власності на спірні приміщення за територіальною громадою міста Києва з подальшим відчуженням вказаних приміщень іншим особам не змінює їх правового статусу і позивачу не потрібно доводити право власності на ці приміщення, оскільки за наявності в них статусу допоміжних вказані приміщення перебувають у спільній власності всіх співвласників Будинку.

З огляду на те, що Київською міською радою не отримано, а державними реєстраторами не було перевірено наявність згоди 100 % співвласників Будинку, рішення державних реєстраторів про реєстрацію права власності на приміщення № 63 та № 64 за територіальною громадою міста Києва, на думку позивача, підлягають визнанню протиправними та скасуванню.

Пунктами 3.1.1 та 3.4.16 Статуту позивача передбачено, що метою створення ОСББ є забезпечення і захист прав співвласників та дотримання ними їхніх обов`язків; ОСББ має право захищати права, представляти інтереси співвласників, зокрема, у судах.

З урахуванням викладеного, позивач зазначає, що він є уповноваженою особою від імені та в інтересах співвласників Будинку на звернення до суду з цим позовом, який має на меті повернути в користування приміщення підвалу, як майна, що належить всім співвласникам Будинку та має використовуватись виключно як технічне приміщення, де знаходиться теплопостачальне обладнання, шляхом визнання недійсними та скасування з моменту прийняття пунктів рішень Київської міської ради, визнання незаконним наказу Головного управління комунальної власності м. Києва Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та скасування свідоцтв про право власності, визнання недійсним та скасування пункту розпорядження Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), визнання протиправними та скасування рішень державних реєстраторів про державну реєстрацію права власності та визнання недійсними договорів купівлі-продажу приміщень № 63 та № 64.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Статтею шостою Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з п. 10 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб.

Відповідно до статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19 Конституції України).

За приписами ч. 3 ст. 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (тут і надалі в редакції станом на дату прийняття Київською міською радою спірних рішень) органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад (стаття 142 Конституції України).

Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Статтею шостою Закону України "Про столицю України - місто-герой Київ" (тут і надалі в редакції станом на дату прийняття Київською міською радою спірних рішень) унормовано, що місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні в місті ради та їх виконавчі органи. Місцеві державні адміністрації підзвітні і підконтрольні відповідним радам у частині повноважень, делегованих їм відповідними радами.

Відповідно до статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Частинами 1, 2 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

За змістом частин 1, 2 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 8 та статті 11 Закону України "Про столицю України - місто-герой Київ" місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні в місті ради та їх виконавчі органи. Питання організації управління районами в місті Києві належать до компетенції Київської міської ради і вирішуються відповідно до Конституції, цього та інших законів України, рішень міської ради про управління районами міста.

Згідно з ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Частиною десятою статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Аналогічне положення міститься в ч. 3 ст. 8 Закону України "Про столицю України - місто-герой Київ".

Аналіз вищевказаних положень законодавства дає підстави для висновку, що необхідними умовами для визнання незаконним у судовому порядку правового акту індивідуальної дії органу місцевого самоврядування є:

1) позивач є власником або титульним володільцем певного майна;

2) права власника (титульного володільця) порушено і підставою цього порушення є видання правового акту;

3) такий акт не відповідає закону, тобто, має місце невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Отже, до предмету доказування у даному спорі перш за все входить доведення позивачем наявності у нього відповідного речового права, на захист якого подано позов, після чого суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення права з боку відповідача і відповідно ухвалює рішення на його захист чи відмову позивачу у захисті, встановивши необґрунтованість заявленого позову. Подібний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 26.08.2020 у справі № 920/121/18.

За доводами позивача, у нього відсутня потреба у доведенні суду права власності на приміщення № 63 та № 64, оскільки за наявності в них статусу допоміжних, вказані приміщення перебувають у спільній власності всіх співвласників Будинку.

У відповідності до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (тут і надалі в редакції станом на дату прийняття Київською міською радою спірних рішень) до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Частиною другою статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передбачено, що власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Офіційне тлумачення положень частини другої статті 10 вказаного Закону наведено у рішеннях Конституційного Суду України від 02.03.2004 №4-рп/2004 та від 09.11.2011 №14-рп/2011, відповідно до яких допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього; власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

Аналогічні приписи містить частина друга статті 382 Цивільного кодексу України, згідно з якою власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, у тому числі і власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Відповідно до абз. 3 ч. 9 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" нежилі приміщення житлового фонду, які використовуються підприємствами торгівлі, громадського харчування, житлово-комунального та побутового обслуговування населення на умовах оренди, передаються у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських Рад народних депутатів.

У багатоквартирних жилих будинках розташовуються і нежилі приміщення, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять (частина третя статті 4 Житлового кодексу Української РСР) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає. Отже, нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 552/7636/14-ц).

Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 598/175/15-ц (провадження № 14-363цс19).

При вирішенні цього спору ключовим є визначення правового статусу спірних приміщень, а саме встановлення того, чи відносяться вказані приміщення до допоміжних чи є нежитловими приміщеннями в структурі житлового будинку.

При цьому, допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, комунікацій, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.07.2018 у справі №916/2069/17, від 22.11.2018 у справі №904/1040/18, від 15.05.2019 у справі №906/1169/17 та від 06.08.2019 у справі №914/843/17.

Верховний Суд, розглядаючи спір, який виник з аналогічних підстав, у постанові від 08.04.2020 у справі № 915/1096/18 погодився з висновком суду першої інстанції щодо визначення статусу спірних приміщень як допоміжних в розумінні Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", який ґрунтувався на (1) відомостях Акта введення будинку в експлуатацію від 1986 року, відповідно до якого у приміщеннях гуртожитків не було передбачено будь-яких окремих нежитлових приміщень, які не увійшли до житлового фонду; (2) Акті приймання-передачі відомчого житлового фонду у комунальну власність від 06.09.2001, який також не містить відомостей про наявність у складі гуртожитків окремих нежитлових приміщень.

У свою чергу, Верховний Суд критично оцінив мотивування апеляційного суду про належність спірних приміщень до нежитлових з посиланням виключно на висновок судової будівельно-технічної експертизи, який прямо суперечить наведеним вище відомостям первинно складеної на будинки документації від 1986 року та від 2001 року, оскільки вказаний висновок ґрунтувався лише на порядку та умовах фактичної експлуатації цих приміщень на момент проведення експертизи. З огляду на те, що з наявних у справі первинних документів вбачається приналежність спірних приміщень до допоміжних приміщень багатоквартирного будинку, їх фактичне самовільне переобладнання іншими особами з метою використання за іншим функціональним призначенням не змінює правового статусу цих приміщень.

Верховний Суд визнав безпідставним та беззмістовним посилання суду апеляційної інстанції на узгодженість висновку судового експерта з іншими доказами у справі, а саме Актом приймання-передачі відомчого житлового фонду у комунальну власність від 06.09.2001, оскільки наведеним вище законодавством унормовано, що допоміжне приміщення багатоквартирного будинку і нежитлове приміщення є різними приміщеннями, критерії їх розмежування є досить чіткими, а тому відсутні підстави стверджувати, що у різних випадках одне і те ж приміщення може одночасно відноситися до допоміжного та бути нежитловим.

У цій справі позивач зазначив, що основним доказом на підтвердження статусу приміщень № 63 та № 64 як допоміжних є Висновок експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи № 617/02/2021 від 10.02.2021 (далі - Висновок №617/02/2021), відповідно до якого вказані приміщення згідно з наданою на дослідження проектною та інвентаризаційною документацією не відносяться до нежитлових приміщень, а є допоміжними приміщеннями Будинку, оскільки були призначені для забезпечення та утримання Будинку, а також побутового обслуговування мешканців Будинку.

Частинами 1, 2 статті 98 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

За змістом статті 104 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

В обґрунтування своєї правової позиції в цій справі позивачем не надано суду ані Акта введення Будинку в експлуатацію, ані Акта приймання-передачі відомчого житлового фонду у комунальну власність, на підставі яких можливо було б встановити, що приміщення № 63 та № 64 є допоміжними.

Відповідно до Оціночного акта на будівлю літ. А по вул. Мечникова, буд. 11 в м. Києві, площа підвалу складає 574 кв.м. (аркуш справи 50 Том 1).

Згідно з наявним у матеріалах справи Технічним паспортом житлового будинку, групи І в Печерському районі по вул. Мечникова, 11, 1961 року побудови, в підвальному поверсі розташовані складські приміщення площею 307 кв.м. (аркуш справи 43 Том 1).

Зі змісту наявного в матеріалах справи Технічного паспорту на нежитловий будинок (приміщення) по вул. Мечникова, 11 в м. Києві станом на 07.09.2009, відкоригованого 12.09.2012 (аркуші справи 71 - 73 Том 1), вбачається, що в підвалі Будинку знаходиться нежитлове (вбудоване) приміщення № 64 площею 16,1 кв.м.

Розділом 8 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 № 127, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 за № 582/5773 (в редакції станом на 07.09.2009) передбачено, що нумерація вбудованих (прибудованих) нежитлових приміщень здійснюється після закінчення нумерації всіх квартир. Нумерація житлових і допоміжних приміщень виконується арабськими цифрами окремо по кожній квартирі (приміщенню) у порядку руху за годинниковою стрілкою, починаючи від входу. Нумерація сходових кліток та інших допоміжних приміщень спільного загальнобудинкового користування та неопалювальних приміщень позначається римськими цифрами.

Враховуючи ту обставину, що приміщення № 64 в підвалі Будинку по вул. Мечникова, 11 в м. Києві позначені арабськими цифрами у суду відсутні правові підстави вважати його допоміжним приміщенням.

Суд вважає недостатньо аргументованою позицію позивача щодо типу нумерації приміщення, який, за його доводами, не має вагомого значення, враховуючи ту обставину, що вказаний технічний паспорт був виготовлений для реєстрації права комунальної власності на підставі оспорюваних ним рішень Київської міської ради, оскільки позивачем не надано суду іншої технічної документації на приміщення № 64.

Матеріали справи також не містять технічної документації на приміщення № 63 в Будинку по вул. Мечникова, 11 в м. Києві.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що з самого початку в Будинку будувались нежитлові приміщення і позивачем за допомогою належних та допустимих доказів, у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, не доведено суду протилежного.

Зі змісту Висновку № 617/02/2021 вбачається, що об`єкти дослідження - приміщення №63 та № 64 є вбудованими приміщеннями, які за даними замовника (позивача в цій справі) розташовані в підвальному поверсі Будинку (сторінка 8 Висновку); планування та перелік приміщень, що є об`єктом дослідження, які розташовані в підвальному поверсі в Будинку показано на сторінці 9 Висновку; згідно з експлікацією приміщень площа 10 приміщень (з І по Х), а саме сходових кліток, підсобних приміщень та коридору разом складає 332,00 кв.м. (сторінка 9 Висновку); на сторінці 10 Висновку судовий експерт також зазначив, що нежитлові приміщення складського призначення розміщені в межах підвального поверху площею 307 кв.м.; згідно з експлікацією приміщень площа групи приміщень № 64 становить 16,1 кв.м. (сторінка 13 Висновку); на сторінках 14 - 17 Висновку зображені фото вказаних приміщень.

З вищенаведених фактичних даних експертом зроблено висновок про те, що об`ємно-планувальне рішення підвального поверху в межах приміщень до яких було забезпечено доступ, не відповідають даним Технічного паспорту (сторінка 17 Висновку № 617/02/2021).

Суд звертає увагу, що судовим експертом у Висновку № 617/02/2021 під Технічним паспортом мається на увазі вищевказаний Технічний паспорт на нежитловий будинок (приміщення) по вул. Мечникова, 11 в м. Києві на приміщення № 64 площею 16,1 кв.м. (аркуші справи 71 - 73 Том 1).

При обстеженні досліджуваних груп приміщень № 63 та № 64 експертом було встановлено проходження в цих приміщеннях трубопроводів систем опалення та водопостачання (сторінка 17 Висновку № 617/02/2021).

На сторінках 18 - 28 Висновку № 617/02/2021 міститься нормативно-правове обґрунтування проведеного експертом дослідження.

На сторінках 29 - 30 Висновку № 617/02/2021 експертом зроблено висновки про те, що через приміщення № 63 та № 64 проходять системи водопостачання, водовідведення та центрального теплопостачання (опалення); вказані приміщення є сформованими нежитловими приміщеннями Будинку; відповідно до проектної документації на Будинок в межах підвального поверху передбачалось розташування спеціальних приміщень, камер управління та щитової; за даними технічного паспорту на Будинок в межах підвального поверху передбачено складські приміщення; наданими на дослідження документами не передбачено нежитлові приміщення в межах Будинку; відомості щодо реконструкції приміщень Будинку на дослідження не представлено.

З огляду на викладене, експертом було зроблено висновок про те, що приміщення №63 та №64 не відносяться до нежитлових, а є допоміжними приміщеннями Будинку.

Зі змісту Висновку № 617/02/2021 вбачається, що разом із заявою про проведення експертизи її замовником (позивачем у цій справі) було надано лише копію Типового проекту 1-424-1 п`ятиповерхового будинку з цегляних блоків - альбом 1 (аркуші справи 35 - 41 Том 1), копію Технічного паспорта житлового будинку групи І в Печерському районі по вул. Мечникова, 11, 1961 року побудови (аркуші справи 42 - 49 Том 1), копії поверхових планів забудови за адресою: м. Київ, вул. Мечнікова, 11 (аркуші справи 50 - 70 Том 1), Технічний паспорт на нежитловий будинок (приміщення) по вул. Мечникова, 11 в м. Києві станом на 07.09.2009, відкоригований 12.09.2012 (аркуші справи 71 - 73 Том 1), та Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо приміщень № 63 та № 64 (аркуші справи 74 - 84 Том 1), тобто вказаний висновок було складено на підставі тих самих документів, які містяться в матеріалах справи.

Суд наголошує, що судовим експертом при проведенні експертного дослідження та складенні Висновку № 617/02/2021 не досліджувались ані Акт введення Будинку в експлуатацію, ані Акт приймання-передачі відомчого житлового фонду у комунальну власність, тобто судовим експертом було зроблено висновки без урахування первинної документації на Будинок.

Як було вказано вище, зроблені експертом висновки ґрунтуються лише на даних Технічного паспорту на Будинок і лише виходячи з цих даних експертом було зроблено висновок про відсутність в Будинку нежитлових приміщень.

Більше того, як встановлено судом, Висновок № 617/02/2021 було складено експертом без дослідження технічної документації на приміщення № 63.

Зі змісту Висновку № 617/02/2021 не вбачається за можливе встановити, що прилади обліку, системи водопостачання, водовідведення та центрального теплопостачання (опалення), які знаходяться у вказаних приміщеннях, призначені для обслуговування мешканців всього Будинку, а не лише експлуатації цих приміщень.

З огляду на положення абз. 2 ч. 2 ст. 98 Господарського процесуального кодексу України, згідно з яким предметом висновку експерта не можуть бути питання права, нормативно-правове обґрунтування проведеного дослідження, викладене на сторінках 18 - 28 Висновку № 617/02/2021, щодо приналежності вказаних приміщень до допоміжних є безпідставним.

Підсумовуючи вищенаведене, враховуючи відсутність у матеріалах справи первинних документів на Будинок, суд не може прийняти наданий позивачем Висновок № 617/02/2021 в якості доказу приналежності приміщень № 63 та № 64 до допоміжних.

Суд звертає увагу, що в силу вищенаведених приписів законодавства ОСББ не потрібно доводити право власності на допоміжні приміщення багатоквартирного будинку, оскільки вони перебувають у спільній власності всіх співвласників будинку в силу закону.

Втім, у цій справі позивачем не доведено самого факту приналежності приміщень №63 та №64 до допоміжних, що є однією з необхідних умов для задоволення пред`явлених ним позовних вимог.

Предметом позову в цій справі, як було вказано вище, є вимоги позивача про визнання пунктів рішень Київської міської ради, наказу та розпорядження її виконавчих органів недійсними та скасування з моменту прийняття (основні вимоги); визнання протиправними та скасування рішень державних реєстраторів про державну реєстрацію права власності, скасування свідоцтв про право власності на спірні приміщення та визнання недійсними договорів купівлі-продажу вказаних приміщень (похідні вимоги).

Постановою Кабінету Міністрів України "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)" від 05.11.1991 № 311 (далі - Постанова № 311) затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), що додається; установлено, що розмежування майна між власністю областей, міст Києва та Севастополя і власністю районів, міст обласного підпорядкування, районів міст Києва та Севастополя провадиться облвиконкомами, Київським і Севастопольським міськвиконкомами з участю виконкомів нижчестоящих Рад народних депутатів.

Рішенням Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 13.01.1992 № 26 "Про формування комунального майна міста та районів" (далі - Рішення №26) було затверджено перелік комунального майна, що перебуває у власності територіальної громади районів м. Києва, та перелік майна, яке перебуває у власності м. Києва, відповідно до якого весь житловий фонд Печерського району було передано до комунальної власності районів м. Києва (пункт 6 Таблиці 1 додатку 11 до вказаного рішення).

Рішенням № 208/1642 було затверджено перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Києва згідно з додатком 1 та переліки об`єктів комунальної власності територіальних громад районів міста Києва згідно з додатками 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11.

У пункті 334 Таблиці 6 додатку 7 до Рішення № 208/1642 вказано: житловий будинок, що розташований за адресою: м. Київ, вул. Мечникова, 11, загальною площею 4 552,00 кв.м., із нежилими приміщеннями площею 379,30 кв.м.

Як встановлено судом, у зв`язку з ліквідацією районних у місті Києві рад, рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 Рішення № 208/1642 було визнано таким, що втратило чинність.

Крім того, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.10.2008 у справі № 22-а-29124/08 було визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради від 27.12.2001 № 208/1642.

У постанові Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 910/2868/16 зроблено правовий висновок про те, що скасоване постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.10.2008 у справі № 22-а-29124/08 рішення Київської міської ради від 27.12.2001 №208/1642 фактично є рішенням про розмежування комунального майна міста Києва між власністю міста і власністю його районів. Правовою підставою набуття спірного приміщення (у складі житлового будинку) у комунальну власність міста Києва є Закон України "Про власність" та Постанова № 311, прийнята на його виконання, згідно з якими державою було передано спірне майно відповідно до розділу 2 Переліку державного майна України, що передається, зокрема, до власності територіальної громади міста Києва. Тобто, скасування судом названого рішення Київської міської ради не спростовує факту передачі державою спірного майна в комунальну власність територіальної громади міста Києва.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що обраний позивачем спосіб захисту має бути ефективним, тобто поновлювати порушене право позивача. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність / відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року в справі № 912/1856/16 та від 14 травня 2019 року в справі № 910/11511/18.

З огляду на визнання Рішення № 208/1642 таким, що втратило чинність, а також визнання його незаконним та скасування в судовому порядку, суд дійшов висновку про те, що задоволення вимоги позивача про визнання недійсним та скасування з моменту прийняття пункту вказаного рішення, а також Рішення № 220/380, яким були внесені зміни та доповнення до Рішення № 208/1642, не призведене до реального поновлення порушеного права, що в будь-якому разі виключає можливість задоволення вказаних позовних вимог.

Згідно з п. 4.1.5 Положення про порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, затвердженого розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 31.08.2001 № 1820, зареєстрованого в Київському міському управлінні юстиції 31.08.2001 за № 62/364 (чинне станом на дату видачі оспорюваного позивачем Наказу №1578-Б від 15.11.2006 та Свідоцтва про право власності від 15.11.2006) Головне управління комунальної власності м. Києва Київської міської державної адміністрації здійснює оформлення права власності та видає свідоцтва про право власності фізичним та юридичним особам на об`єкти нежитлового фонду (крім нежитлових приміщень в будинках, реконструкція або будівництво яких фінансується Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації та інших об`єктів нежитлового фонду, право власності на які оформляється Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації) на об`єкти, які в установленому порядку включені до переліку об`єктів, що підлягають приватизації (в т. ч. ті, що належать на праві повного господарського відання (оперативного управління) юридичним особам, включеним до переліку об`єктів, що підлягають приватизації).

Відповідно до пункту 11.9 вказаного Положення на об`єкти державної та комунальної власності, які в установленому порядку включені до переліку об`єктів, що підлягають приватизації (в т. ч. ті, що належать на праві повного господарського відання чи оперативного управління юридичним особам, включеним до переліку об`єктів, що підлягають приватизації); передаються в установленому порядку під заставу; належать на праві повного господарського відання чи оперативного управління державним та комунальним підприємствам (організаціям), що ліквідуються, в т. ч. визнаним в установленому порядку банкрутами, додатково до документів, зазначених в пунктах 9 і 10 цього Положення, для оформлення права власності з видачею свідоцтва про право власності заявниками до Головного управління комунальної власності м. Києва надаються: документ, що підтверджує повноваження заявника вирішувати питання, пов`язані з оформленням права власності на об`єкти нерухомості (у відповідних випадках); рішення органу місцевого самоврядування чи наказ Фонду державного майна України про приватизацію (відчуження) об`єкта (у відповідних випадках); наказ органу, уповноваженого управляти відповідним об`єктом, про закріплення об`єкта на праві повного господарського відання (оперативного управління) або інші документи, що підтверджують належність майна юридичній особі; договір купівлі-продажу майна в процесі приватизації (у разі оформлення права власності на об`єкти, в яких розташоване таке майно); договір оренди об`єкта (при наявності); дозвіл органу, уповноваженого управляти майном, на передачу об`єкта під заставу (у відповідних випадках); рішення компетентного органу про ліквідацію юридичної особи (постанова арбітражного суду про визнання банкрутом); рішення органу, що здійснює ліквідацію (процедуру банкрутства) про реалізацію об`єкта нерухомого майна.

З матеріалів справи вбачається, що оспорювані позивачем наказ було прийнято, а свідоцтво про право власності видано на підставі заяви Печерської районної у місті Києві ради від 31.10.2006, Рішень № 208/1642 та № 220/380, Рішення Печерської районної у місті Києві ради № 15 від 19.10.2006 "Про приватизацію майна, що належить до комунальної власності територіальної громади Печерського району міста Києва", Довідки КП "Липкижитлосервіс" Печерського району, Договору оренди нерухомого майна від 24.04.2006, Технічної документації БТІ (аркуші справи 45 - 57 Том 2).

З огляду на викладене, враховуючи відсутність правових підстав для відмови у видачі свідоцтва, суд дійшов висновку, що Головним управлінням комунальної власності м. Києва Київської міської державної адміністрації було правомірно прийнято Наказ № 1578-Б від 15.11.2006 та видано Свідоцтво про право власності від 15.11.2006, яким посвідчено, що приміщення № 63 площею 247 кв.м., які розташовані в Будинку, належать територіальній громаді Печерського району міста Києва на праві комунальної власності, відтак позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню.

У зв`язку з ліквідацією районних у місті Києві рад, рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 "Про питання комунальної власності територіальної громади м. Києва" Рішення № 208/1642 було визнано таким, що втратило чинність, та все майно територіальних громад районів міста було зараховано до комунальної власності територіальної громади міста Києва, у тому числі й будинок за адресою: вул. Мечникова, буд. 11, м. Київ (пункт 530 таблиці 6 Додатку 6 Рішення № 284/5096), а розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 10.12.2010 № 1112 "Про питання організації управління районами в місті Києві" вказаний будинок було віднесено до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації та закріплено на праві господарського відання за КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва".

Рішенням Київської міської ради № 100/5487 "Про Програму приватизації комунального майна територіальної громади міста Києва на 2011 - 2012 роки" затверджено Програму приватизації комунального майна територіальної громади міста Києва на 2011-2012 роки, а також переліки об`єктів, що перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Києва та підлягають приватизації, до якого також було внесено будинок за адресою: вул. Мечникова, буд. 11, м. Київ, а рішенням Київської міської ради від 18.04.2013 №190/9247 внесено зміни до Рішення № 100/5487 та визначено об`єктом групи А, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва, який підлягає приватизації шляхом викупу, нежитлове приміщення загальною площею 16.1 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, Печерський район, вул. Мечникова, буд. 11.

Суд звертає увагу, що Будинок був віднесений до комунальної власності територіальної громади міста Києва на підставі Постанови № 311 та Рішення № 26.

У свою чергу, Рішення № 26, яким було передано до комунальної власності майно згідно з переліком (додатки 2 - 15), Рішенням № 208/1642 було визнано таким, що втратило чинність.

При цьому, Рішення № 208/1642 було також визнано таким, що втратило чинність, на підставі Рішення № 284/5096.

Зі змісту рішень Київської міської ради № 284/5096, № 100/5487 та № 190/9247, а також Розпорядження № 1112 не вбачається, що приміщення № 63 та № 64 передавались до комунальної власності, тобто зазначені акти індивідуальної дії не є правочинами щодо розпорядження вказаним майном.

Позивачем не обґрунтовано та не надано суду належних та допустимих доказів, у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, на підтвердження невідповідності вказаних рішень Київської міської ради та розпорядження її виконавчого органу вимогам чинного на момент їх прийняття законодавства та/або визначеній законом компетенції органів, які видали ці акти, як і не доведено, які саме права позивача або співвласників Будинку були порушені, у зв`язку з їх прийняттям.

З огляду на викладене, позовні вимоги в частині визнання недійсними та скасування з моменту прийняття пунктів Рішень Київської міської ради №284/5096, №100/5487 та №190/9247, а також Розпорядження № 1112 задоволенню не підлягають.

Заперечення позивача на доводи відповідача-1 щодо врахування при розгляді справи Постанови № 311, яка фактично є правовою підставою набуття спірних приміщень (у складі Будинку) у комунальну власність територіальної громади міста Києва, з урахуванням того, що на дату прийняття Рішення № 208/1642 вже діяв Закон України "Про приватизацію державного житлового фонду", який визначав статус допоміжних приміщень, що не підлягали приватизації, якому також в подальшому було надано Конституційним Судом України офіційне тлумачення, судом відхиляються як необґрунтовані, оскільки позивачем не доведено в чому саме та в якій частині норми Постанови № 311 суперечать вказаному закону, як і не доведено суду тієї обставини, що приміщення № 63 та № 64 є допоміжними.

Доводи позивача щодо ненадання відповідачами доказів того, що спірні приміщення мають статус нежитлових також є безпідставними, оскільки саме на позивачеві лежить тягар доказування тих обставин, на які він посилається як на підставу заявлених позовних вимог, тобто саме позивач при зверненні до суду з цим позовом має довести, що приміщення №63 та №64 є допоміжними і в суду відсутні правові підстави для перекладення обов`язку по доказуванню вказаних обставин на відповідачів.

За загальним правилом державна реєстрація прав проводиться будь-яким державним реєстратором за заявами у сфері державної реєстрації прав (абзац четвертий частини п`ятої статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Тобто державна реєстрація прав проводиться державним реєстратором не з власної ініціативи, а на підставі відповідної заяви, поданої зацікавленою особою. Відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії.

Позовні вимоги в частині визнання протиправними та скасування рішень державного реєстратора Державної реєстраційної служби України Березуцького Євгена Юрійовича з індексним номером 9405108 від 23.12.2013, державного реєстратора Реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Іченської Мар`яни Сергіївни з індексним номером 9896195 від 14.01.2014 та Свідоцтва про право власності з індексним номером 16097548 від 14.01.2014, не підлягають задоволенню як похідні вимоги від основних вимог, наявності правових підстав для задоволення яких судом не встановлено.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Частинами 1 - 5 статті 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1, 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Тлумачення статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним, необхідним є: по-перше, пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; по-друге, наявність підстав для оспорення правочину; по-третє, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Така правова позиція є сталою в судовій практиці і викладена, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.12.2019 у справі № 904/10956/16, від 19.11.2019 у справі № 918/204/18 та від 07.04.2020 у справі № 904/3657/18, постановах Верховного Суду від 02.10.2019 у справі № 910/22198/17 та від 05.05.2020 у справі № 911/1634/19.

Частина перша статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Позов у частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу приміщень № 63 та № 64 мотивовано тим, що Київською міською радою без згоди всіх співвласників Будинку прийнято рішення про віднесення вказаних приміщень, які, за доводами позивача є допоміжними, до переліку об`єктів комунальної власності, які згодом було відчужено її структурним підрозділом (відповідачем-2) іншим особам.

У свою чергу, позивачем за допомогою належних та допустимих доказів не доведено суду, що приміщення № 63 та № 64 є допоміжними.

З матеріалів справи вбачається, що між Департаментом комунальної власності м. Києва Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - продавець, відповідач-2) та відповідачем-4 (покупець) було укладено Договір № 146, за умовами якого продавець продав, а покупець купив нежитлове приміщення, загальною площею 16.1 кв.м., яке розташоване за адресою: м. Київ, вул. Мечнікова, буд. 11, приміщення 64 (об`єкт приватизації).

Враховуючи похідний характер вимоги позивача про визнання недійсним Договору №146, а також вимоги про визнання протиправним та скасування рішення Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щербинської Олени Миколаївни з індексним номером 11826431 від 21.03.2014, номер запису про право власності 5068749 від 21.03.2014 про державну реєстрацію права власності на вказане приміщення за відповідачем-4, від вимог позивача про визнання недійсними та скасування пунктів рішень Київської міської ради, наявності правових підстав для задоволення яких судом не встановлено, вимоги позивача про визнання недійсним Договору № 146 та визнання протиправним і скасування рішення приватного нотаріуса також не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено неправомірності дій відповідачів 2, 4 та порушення ними норм законодавства в момент укладення Договору № 146, а також неправомірності державної реєстрації права власності на приміщення № 64 за відповідачем-4.

Відповідач є обов`язковим учасником господарського процесу - його стороною. Основною ознакою сторін господарського процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права.

Згідно з частинами 1, 2 статті 48 Господарського процесуального кодексу України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Тлумачення статті 48 Господарського процесуального кодексу України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року в справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року в справі №127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц, від 12 грудня 2018 року в справі № 570/3439/16-ц, від 30 січня 2019 року в справі № 552/6381/17, від 13 березня 2019 року в справі № 757/39920/15-ц, від 27 березня 2019 року в справі № 520/17304/15-ц та від 01 квітня 2020 року в справі № 520/13067/17).

Згідно з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 30 липня 2020 року в справі № 670/23/18 та від 27 січня 2021 року в справі № 463/1540/14-ц, у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатися всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Як встановлено судом, оспорювані позивачем Договір № 787 було укладено між Фондом приватизації комунального майна Печерського району м. Києва та ТОВ "Віджі", Договір № 795 було укладено між ТОВ "Віджі" та фізичними особами - ОСОБА_1 (покупець-1) і ОСОБА_2 (покупець-2), а Договір № 680 було укладено між фізичними особами - ОСОБА_1 (продавець-1) і ОСОБА_2 (продавець-2) та відповідачем-4.

У свою чергу, за вимогами про визнання вказаних договорів недійсними, у зв`язку з їх невідповідністю приписам законодавства, позивач визначив відповідачем лише ТОВ "М Т В", яке є покупцем за Договором № 680, а інших осіб в якості відповідачів визначено не було, що виключає можливість задоволення позову в частині визнання недійсними вищевказаних договорів купівлі-продажу.

Позовна вимога про визнання протиправним та скасування рішення Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кирилюка Дмитра Володимировича з індексним номером 85826 від 22.01.2013 про державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення з № 1 по № 5 групи приміщень № 63 за відповідачем-4, як похідна вимога від попередніх вимог також не підлягає задоволенню.

Щодо заяв відповідачів 1, 2, 4 про застосування до вимог позивача наслідків спливу строку позовної давності та заяви позивача про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України).

З огляду на викладене, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Згідно з ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

При розгляді цієї справи судом не встановлено порушення прав позивача відповідачами, а також наявність правових підстав для задоволення пред`явленого позову, відтак питання спливу строку позовної давності та наявність або відсутність обставин для визнання причин пропуску позивачем строку позовної давності поважними судом не досліджується.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Зважаючи на викладене, всі інші доводи та міркування сторін судом визнаються такими, що не спростовують вищевказаних висновків суду.

За приписами частин 1 - 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Пункт 3 частини першої статті 129 Конституції України пов`язує змагальність сторін зі свободою в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Змагальність сторін - це встановлена законом можливість реалізації та практична реалізація наданих їм процесуальних прав при безумовному виконанні покладених на них процесуальних обов`язків на всіх стадіях судового процесу за участю компетентного суду.

Переконливість кожного доказу доводиться у змагальній процедурі безпосередньо перед тим складом суду, який дає цьому доказу юридично значущу оцінку.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд не знаходить правових підстав для задоволення позову.

Понесені позивачем судові витрати, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача, оскільки позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 129, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

2. Понесені позивачем судові витрати покласти на Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "М11".

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 24.12.2021

Суддя О.В. Нечай