РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.12.2021Справа № 910/12950/21

Господарський суд міста Києва у складі:

судді - Г. П. Бондаренко - Легких,

за участю секретаря - А. В. Гиренко

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві матеріали господарської справи

За позовом Виконуючого обов`язків заступника керівника Вознесенської окружної прокуратури (56500, Миколаївська обл. м. Вознесенськ, пров Костенка, буд. 2; ідентифікаційний код: 02910048)

в інтересах держави в особі: 1) Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, 18/9; ідентифікаційний код: 00032945);

2) Державного підприємства "Радгосп "Виноградна Долина" (57047, Миколаївська обл., Вознесенський р-н., с. Варюшине, вул. Тополина, буд. 30; ідентифікаційний код: 00413995)

До Товариства з обмеженою відповідальністю "РОЛІНС" (03055, м. Київ, вул. Віктора Ярмоли, буд. 4, оф. 90; ідентифікаційний код: 42134306)

Про стягнення грошових коштів у розмірі 513 254, 54 грн

За участі представників сторін:

Від прокуратури: Лиховид О. С., службове посвідчення № 058217 від 01.12.2021;

Від позивача - 1: Кулибаба В. О., витяг з ЄДРПОУ;

Від позивача -2: не прибув;

Від відповідача: не прибув.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Виконуючий обов`язки заступника керівника Вознесенської окружної прокуратури звернувся до Господарського суду міста Києва в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (далі - позивач-1) та Державного підприємства "Радгосп "Виноградна Долина" (далі - позивач-2) з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "РОЛІНС" (далі - відповідач) про стягнення грошових коштів у розмірі 513254, 54 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Вознесенською окружною прокуратурою у ході здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні №0000553, розпочатому за ч. 3 ст. 191 Кримінального кодексу України, встановлені порушення економічних інтересів держави при розпорядженні державним майном з боку позивача-2, які залишились без належного захисту уповноваженого органу.

Так, за результатами ревізії фінансово-господарської діяльності позивача-2 за період з 01.01.2018 по 31.12.2020 встановлено, що у позивача-2 по розрахункам з відповідачем рахується дебіторська заборгованість у сумі 8 080 255, 13 грн.

Зокрема, під час ревізії установлено, що 19.04.2019 між позивачем-2 та відповідачем укладено договір № 12 (до позовної заяви не надається), предметом якого було надання послуг по посіву соняшнику, з одночасним внесенням мінеральних добрив на площі 198, 51 га., загальна вартість наданих послуг складає - 513 254, 54 грн.

07.10.2019 на виконання вище зазначених робіт, що підтверджується актом наданих послуг № 15 від 07.10.2019 року, позивач-2 здійснив на користь відповідача оплату коштів у сумі 513 254, 54 грн.

Проте, за твердженням прокурора, передбачені договором роботи відповідачем фактично виконані не були, про що на думку прокурора свідчать відсутність у відповідача техніки та пракцівників.

У зв`язку з викладеним Виконуючий обов`язки заступника керівника Вознесенської окружної прокуратури просить, стягнути з відповідача на користь позивача-2 513 254, 54 грн сплачених за договором коштів, та стягнути з відповідача на користь прокуратури Миколаївської області суму сплаченого судового збору у розмірі 7 698, 82 грн.

Також Виконуючий обов`язки заступника керівника Вознесенської окружної прокуратури просить витребувати у відповідача договір № 12 від 19.04.2019.

26.08.2021 Господарський суд міста Києва, дослідивши матеріали позовної заяви, дійшов висновку про наявність підстав для залишення її без руху, про що постановив відповідну ухвалу та встановив позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви - п`ять днів з дня вручення ухвали від 26.08.2021.

31.08.2021 до Господарського суду міста Києва надійшла заява виконуючого обов`язків заступника керівника Вознесенської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Фонду державного майна України про усунення недоліків позовної заяви разом з виправленою позовною заявою, якою позивачем усунуто недоліки позовної заяви встановлені ухвалою суду від 26.08.2021.

06.09.2021 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, розгляд справи ухвалив здійснювати у порядку загального позовного провадження та витребував у відповідача належним чином завірену копію договору № 12 від 19.04.2019 про надання послуг по посіву насіння соняшнику, та призначив підготовче засідання у справі на 28.09.2021, про що постановив відповідну ухвалу.

У судове засідання 28.09.2021 учасники справи не прибули, у зв`язку з чим суд на місці ухвалив відкласти підготовче засідання у справі на 02.11.2021.

29.09.2021 від позивача - 1 надійшли пояснення по справі, в яких позивач підтримав заявлені прокурором вимоги.

У судове засідання 02.11.2021 прибули прокурор та позивач - 1 та підтримали позовні вимоги, позивач - 2 та відповідач, у судове засідання не прибули, про причини неявки суд не повідомили, у зв`язку із чим суд на місці ухвалив відкласти підготовче засідання на 16.11.2021.

12.11.2021 суд телефонограмами повідомив учасників справи, що засідання призначене на 16.11.2021 відбудеться 23.11.2021, у зв`язку із відрядженням судді.

У судовому засіданні 23.11.2021 суд на місці ухвалив закрити підготовче засідання та призначити справу до судового розгляду по суті на 14.12.2021.

У судове засідання 14.12.2021 позивач - 2 та відповідач не прибули, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, докази чого наявні у матеріалах справи.

Позивач - 1 та прокурор у судове засідання прибули та надали суду усні пояснення щодо заявлених вимог, в яких просили позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши позивача - 1 та прокурора, з`ясувавши обставини, на які позивач та прокурор посилаються, як на підстави своїх вимог, дослідивши докази наявні у справі, Суд -

ВСТАНОВИВ:

I. Фактичні обставини, що стали підставою спору (підстави позову).

07.10.2019 між позивачем - 2, як замовником, та відповідачем, як виконавцем, був підписаний акт надання послуг № 15 про те, що на підставі договору про надання послуг № 12 від 19.04.2019 виконавцем були виконані роботи (надані послуги) зі сівби соняшника з одночасним внесенням мінеральних добрив згідно договору № 12 від 19.04.2019 на 198, 51 га, загальною вартістю робіт (послу) 513 254, 54 грн, в т. ч. ПДВ 85 542, 42 грн. В акті № 15 від 07.10.2019 зазначено, що замовник претензій по об`єму, якості та строкам виконання робіт (надання послуг) не має. Вказаний акт підписаний представниками замовника та виконавця та скріплений їх печатками.

В той же день (07.10.2019) виконавець сплатив на користь замовника 513 254, 54 грн, з призначенням платежу: оплата за сівбу з одночасним внесенням мін. добрив, згідно рах. № 4 від 07.10.2019, процедура держзакупівлі не перед., що підтверджується платіжним дорученням № 243 від 07.10.2019, копія якого наявну у матеріалах справи.

Відповідні операції були відображені відповідачем і у податковій накладній від 07.10.2019.

Плановою виїзною ревізією фінансово-господарської діяльності ДП «Радгосп «Виноградна долина» за період з 01.01.2018 по 31.12.2020 встановлено, що у підприємства по розрахункам з ТОВ «Ролінс» рахується дебіторська заборгованість у сумі 8 080 255, 13 грн, яка є незмінною з березня 2020 року (акт від 16.04.2021 №15-14-11/11). Вказана заборгованість виникла внаслідок господарських відносин, що склались між ДП «Радгосп «Виноградна долина» та ТОВ «Ролінс» в 2019 році. В акті від 16.04.2021 №15-14-11/11 зроблено висновок, що ДП «Радгосп «Виноградна долина» фактично здійснено оплату на користь відповідача, в тому числі за договором № 12 від 19.04.2019 у розмірі 513 254, 54 грн, без документального підтвердження надання послуг, що завдало шкоди державному підприємству.

ДП «Радгосп «Виноградна долина» звертався до відповідача, з посиланням на висновки планової виїзної ревізії фінансово-господарської діяльності, викладеним в акті від 16.04.2021 №15-14-11/11, з листом від 24.12.2020 вих. № 112, в якому просив відповідача повернути безпідставно набуті кошти на рахунок підприємства. Відповідний лист був повернутий на адресу підприємства, у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

II. Предмет позову.

Предметом позову у даній справі є вимоги прокурора в інтересах позивачів - 1, 2 про стягнення з відповідача 513 254, 54 грн на користь позивача - 2, сплачені за договором № 12 від 19.04.2019, який не був виконаний відповідачем.

III. Доводи прокурора у справі.

Так, згідно з доводами прокурора у спірних правовідносинах встановлені факти неналежного здійснення захисту інтересів держави як уповноваженим державою органом управління, так і безпосередньо державним підприємством. Роботи за договором № 12 від 19.04.2019 фактично виконані відповідачем не були, і кошти сплачені за договором повернуті відповідачем позивачу - 2 також не були, що призвело до погіршення майнового стану державного підприємства - позивача - 2. На переконання прокурора, кошти сплачені позивачем - 2 у розмірі 513 254, 54 грн на користь відповідача за договором № 12 від 19.04.2019, який прокурор визначає як договір підряду, підлягають поверненню позивачу - 2, адже роботи обумовлені договором виконані відповідачем не були.

IV. Доводи позивача - 1 у справі.

Фонд погоджується з доводами, які викладені у позовній заяві та вважає їх обґрунтованими, а також такими, що підлягають задоволенню та відповідають фактичним обставинам.

Висновком аналітичного дослідження Головного управління ДПС у Миколаївській області від 07.04.2021 фінансово - господарської діяльності ДП «Радгоп «Виноградна Долина» підтверджено, що за договором № 12 від 19.04.2019 роботи виконані ТОВ «Ролінс» не були, та що в діях зазначених осіб наявні ознаки ймовірних порушень, пов`язаних з легалізацією доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму або зброї масового знищення та інших порушень.

Також Фонд зазначає, що на момент укладання договору № 12 від 19.04.2019 між позивачем - 2 та відповідачем Фонд не був суб`єктом управління позивача - 2, Фонд є органом управління позивача з 20.12.2019, на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 20.11.2019 № 1101-р «Про передачу цілісних майнових комплексів державних підприємств, установ та організацій до сфери управління Фонду державного майна України».

V. Доводи позивача - 2 у справі.

Позивач - 2 своїми процесуальними правами щодо подання пояснень, доводів та/або заперечень не скористався.

VІ. Доводи відповідача у справі.

Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався.

VII. Обґрунтування розгляду справи за наявними в ній матеріалами.

Позивач-2 регулярно повідомлявся судом про розгляд даної справи № 910/12950/21 як на електронну поштову адресу, так і засобами поштового зв`зку, що підтверджується довідками про доставку ухвал на електронну адресу та рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, які зокрема свідчать про вручення ухвал-викликів 16.11.2021 року та 01.12.2021 року (про призначення справи до розгляду по суті).

Відповідачу у справі узвали суду надсилались на його відому поштову адресу, проте ухвали суду, зокрема і остання ухвала суду про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 14.12.2021 року були повернуті на адресу суду за відсутністю адресата за вказаною адресою, що міститься також в ЄДРПОУ.

Згідно із ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день поставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Зі змісту пункту 4 ч. 6 ст. 242 ГПК України вбачається, що день відмітки про відсутність особи за адресою місцязнаходження, вважається днем вручення відповідачу ухвали.

Також у відповідності до ч. 7 ст. 120 ГПК України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Крім того, судом враховано, що у відповідності до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про доступ до судових рішень", усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Судові рішення також можуть публікуватися в друкованих виданнях із додержанням вимог цього Закону.

Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" судові рішення, внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України, а отже відповідач міг довідатися про розгляд даної справи як з сайту суду, так із Єдиного державного реєстру судових рішень.

VIII. Оцінка судом доказів та висновки суду.

Причиною виникнення спору у справі стало питання щодо наявності та/або відсутності у відповідача обов`язку щодо повернення коштів, отриманих ним від позивача - 2 на підставі договору № 12 від 19.04.2019 у розмірі 513 254, 54 грн.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, Суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

За твердженням прокурора та позивача - 1 у даній справі договір № 12 від 19.04.2019, укладений між позивачем - 2 та відповідачем, за своє правовою природою є договором підряду.

Стаття 837 Цивільного кодексу України внормовує, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Об`єктивним критерієм віднесення робіт до підрядних є виникнення внаслідок їх виконання індивідуалізованого результату у матеріальній формі який існує окремо від виконавця. Як правило підрядником створюється або нова індивідуально визначена річ з притаманними тільки їй ознаками або досягається конкретний, матеріальний, корисний результат відносно індивідуально визначеної речі - покращення її якості, зміна властивостей, кольору, форми тощо.

Згідно зі ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

У зобов`язаннях про надання послуг результат діяльності виконавця немає оречевленого змісту. При послугах продається не сам результат, а дії, які до нього призвели.

Предметом договору № 12 від 19.04.2019, укладеного між позивачем - 2 та відповідачем, як вбачається із матеріалів справи, є сівба соняшнику з одночасним внесенням мінеральних добрив згідно на 198, 51 га.

Відповідно договором № 12 від 19.04.2019 не передбачено було створення нової речі чи досягнення якогось результату відносно індивідуально визначеної речі, тобто такий договір за своєю правовою природою є договором надання послуг, а не договором підряду.

За договором про надання послуг послуга обумовлена договором споживається у процесі її надання.

Копією акту № 15 від 07.10.2019, наявною у матеріалах справи, підтверджується, що відповідна послуга із сівби соняшнику з одночасним внесенням мінеральних добрив згідно на 198, 51 га вартістю 513 254, 54 грн була надана відповідачем позивачу - 2, і відповідно спожита останнім у 2019 році.

Ревізія фінансово-господарської діяльності ДП «Радгосп «Виноградна долина» за період з 01.01.2018 по 31.12.2020, на результати якої посилається прокурор, була проведена у 2021 році, і відповідна нею не могло бути встановлення обставин ненадання спожитої у 2019 році послуги.

Відповідно до ст. 1 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинним є документ, що містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Відповідно, до первинних документів слід віднести господарський договір і похідні документи, що підтверджують його виконання (акти прийому-передачі товару, розрахункову документацію і т. д.). Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 9 вказаного закону до первинних документів належать документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. При цьому вони повинні містити певний перелік даних, які включають в себе, серед іншого, зміст та обсяг господарської операції.

Акт № 15 від 07.10.2019 та платіжне дорученням № 243 від 07.10.2019 є первинними документами, які фіксують факт здійснення між позивачем - 2 та відповідачем господарської операції з надання послуг із сівби соняшнику за договором № 12 від 19.04.2019 на суму 513 254, 54 грн.

Отже, в матеріалах даної справи наявні докази виконання відповідачем та позивачем - 2 їх зобов`язань за договором № 12 від 19.04.2019.

Натомість, акт ревізії від 16.04.2021 №15-14-11/11 не є первинним документом, що фіксує господарську операцію.

Відповідно до п. 3 Порядку проведення інспектування Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2006 N 550, акт ревізії - документ, який складається посадовими особами контролюючого органу, що проводили ревізію, фіксує факт її проведення та результати.

За результатами проведеної ревізії? у межах наданих прав органи державного фінансового контролю вживають заходів для забезпечення: притягнення до адміністративної, дисциплінарної та матеріальної відповідальності винних у допущенні порушень працівників об`єктів контролю; порушення перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства; звернення до суду в інтересах держави щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів, а також стягнення у дохід держави коштів, одержаних за незаконними договорами, без встановлених законом підстав або з порушенням вимог законодавства; застосування заходів впливу за порушення бюджетного законодавства (п. 50 Порядку проведення інспектування Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами).

Отже, акт ревізії фіксує факт проведення ревізії та результати такої ревізії, та може бути підставою для порушення певних питань перед судом, проте не є первинним документом, що фіксує господарську операцію, а відтак не є доказом, який підтверджує чи то спростовує проведення господарської операції.

Враховуючи, що у матеріалах справи наявні первинні документи, якими зафіксовано виконання відповідачем та позивачем - 2 їх зобов`язань за договором № 12 від 19.04.2019 на суму 513 254, 54 грн, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог прокурора.

Крім того, щодо наявності підстав у прокурора для представництва інтересів держави в суді в особі Державного підприємства "Радгосп "Виноградна долина" суд зазначає таке.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина 2 статті 19 Конституції України).

Пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до частини 3 статті 3 Господарського процесуального кодексу України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно із частиною 3 статті 41 Господарського процесуального кодексу України у господарських справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Стаття 53 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до частини 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема, цивільних правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, в пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, пункт 26 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц).

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно з ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Виходячи з аналізу наведених правових норм, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.

Так, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 з`ясовуючи поняття "інтереси держави" визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (ч. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

З огляду на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Отже, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Враховуючи зазначене, наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17 та від 15.05.2019 у справі № 911/1497/18.

У пункті 76 постанови від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до частини третьої статті 23 Закону прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. При цьому поняття "компетентний орган" у цій постанові вживається в значенні органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (пункт 27 зазначеної постанови).

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокурором у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

Так, захищати інтереси держави повинні, насамперед, відповідні суб`єкти владних повноважень. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень для захисту інтересів держави.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, 18.08.2020 у справі № 914/1844/18.

Разом з цим, абзац 3 ч.3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачає заборону здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань.

У постанові від 06.07.2021 у справі №911/2169/20 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Закону, має застосовуватись з урахуванням положень абзацу першого частини третьої цієї статті, який передбачає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень, незалежно від наявності статусу юридичної особи.

Так, у вказаній постанові від 06.07.2021 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на положення частини другої статті 19 Конституції України, відповідно до якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У контексті цього засадничого положення відсутність у Законі інших окремо визначених заборон на здійснення представництва прокурором, окрім спеціальної заборони на представництво державних компаній, не слід розуміти як таку, що розширює встановлені в абзаці першому частини третьої статті 23 Закону межі для здійснення представництва прокурором законних інтересів держави.

Цим висновком Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування частини третьої статті 23 Закону в подібних правовідносинах, викладеного в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.04.2020 у справі № 363/4656/16-ц, який зводиться до необхідності визначення організаційно-правової форми суб`єкта, в особі якого звертається прокурор, з метою підтвердження підстав для представництва інтересів держави в суді в особі державного підприємства.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в пункті 69 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Позов у цій справі прокурор подав, в тому числі, в інтересах держави в особі Державного підприємства "Радгосп "Виноградна долина", з посиланням на його бездіяльність щодо захисту економічних інтересів держави.

Досліджуючи правовий статус Державного підприємства "Радгосп "Виноградна долина", суд зазначає, що останнє є державним підприємством.

Суд зазначає, що Державне підприємство "Радгосп "Виноградна долина" не є органом державної влади, як відповідно і не є суб`єктом владних повноважень, тому звернення прокурора до суду у цій справі в інтересах держави в особі Державного підприємства "Радгосп "Виноградна долина" є безпідставним.

Отже, прокурор подав позов в інтересах держави в особі державного підприємства, яке не є органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції яких віднесено відповідні повноваження, що прямо заборонено ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі Державного підприємства "Радгосп "Виноградна долина".

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Стаття 74 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Матеріали справи містять докази, які спростовують доводи прокурора щодо невиконання договору № 12 від 19.04.2019, його сторонами, при цьому, прокурор висловив припущення щодо неможливості виконання договору відповідачем у справі, які на його думку підтверджувались висновком аналітичного дослідження Головного управління ДПС у Миколаївській області ДПС України від 07.04.2021, яке зробило такі висновки через півтора роки після надання послуг, які споживалися в процесі виконання в 2019 році, що не може бути належним доказом не надання таких послуг, а відтак, заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на прокуратуру, якою заявлено позов у даній справі.

На підставі викладеного, керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 248 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Виконуючого обов`язків заступника керівника Вознесенської окружної прокуратури (56500, Миколаївська обл. м. Вознесенськ, пров Костенка, буд. 2; ідентифікаційний код: 02910048) в інтересах держави в особі: 1) Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, 18/9; ідентифікаційний код: 00032945); 2) Державного підприємства "Радгосп "Виноградна Долина" (57047, Миколаївська обл., Вознесенський р-н., с. Варюшине, вул. Тополина, буд. 30; ідентифікаційний код: 00413995) до Товариства з обмеженою відповідальністю "РОЛІНС" (03055, м. Київ, вул. Віктора Ярмоли, буд. 4, оф. 90; ідентифікаційний код: 42134306) про стягнення грошових коштів у розмірі 513 254, 54 грн відмовити повністю.

2. Судові витрати по сплаті судового збору покласти на Вознесенську окружну прокуратуру (56500, Миколаївська обл. м. Вознесенськ, пров Костенка, буд. 2; ідентифікаційний код: 02910048).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 30.12.2021.

Суддя Г. П. Бондаренко - Легких