ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2021 р. Справа№ 910/21682/15

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Доманської М.Л.

суддів: Пантелієнка В.О.

Гарник Л.Л.

за участю секретаря судового засідання Кудько О.О.

та представників учасників провадження у даній справі відповідно до протоколу судового засіданні від 22.12.2021 у даній справі

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОФІРМА ПРЕСТИЖ"

на рішення господарського суду міста Києва від 29.03.2021

у справі №910/21682/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОФІРМА ПРЕСТИЖ"

до Державного підприємства "Конярство України"

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача Міністерство економіки України (попередня назва - Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України)

про стягнення 695 706, 69 грн

за зустрічним позовом Міністерства економіки України (попередня назва - Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України)

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОФІРМА ПРЕСТИЖ"

2) Державного підприємства "Конярство України"

про визнання недійсним договору позики від 20.05.2016 №1/05ФП

в межах справи № 910/21682/15

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Астарта-Київ"

до Державного підприємства "Конярство України"

про банкрутство

ВСТАНОВИВ

У провадженні Господарського суду м. Києва перебуває справа № 910/21682/15 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Астарта-Київ" про банкрутство Державного підприємства "КОНЯРСТВО УКРАЇНИ" на стадії процедури розпорядження майном, введеної ухвалою Господарського суду м. Києва від 15.10.2015.

30.10.2018 ТОВ "АГРОФІРМА ПРЕСТИЖ" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до державного підприємства "КОНЯРСТВО УКРАЇНИ" про стягнення заборгованості у розмірі 695 706, 69 грн, з яких 516 600, грн - основний борг, 51 660,00 грн - штрафні санкції, 100 530, 36 грн - інфляційні втрати, 26 916, 33 грн - 3 % річних, що виникла за договором позики від 20.05.2016 №1/05ФП.

21.08.2020 до Господарського суду м. Києва надійшла зустрічна позовна заява Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про визнання недійсним договору позики від 20.05.2016 №1/05ФП.

Рішенням господарського суду міста Києва від 29.03.2021 у справі № 910/21682/15 відмовлено у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОФІРМА ПРЕСТИЖ" до Державного підприємства "Конярство України" про стягнення заборгованості, задоволено позов Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України до Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОФІРМА ПРЕСТИЖ", Державного підприємства "Конярство України" про визнання недійсним договору позики, визнано недійсним договір позики від 20.05.2016 №1/05ФП, укладений між філією "Новоолександрівський кінний завод № 64" Державного підприємства "Конярство України" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок "Новаагро", стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОФІРМА ПРЕСТИЖ" на користь Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України 1 051 (одну тисячу п`ятдесят одну) грн. 00 коп. судового збору, стягнуто з Державного підприємства "Конярство України" на користь Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України 1 051 (одну тисячу п`ятдесят одну) грн. 00 коп. судового збору.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того що керівником філії Новоолександрівський кінний завод №64 Державного підприємства «КОНЯРСТВО УКРАЇНИ» Павловською Ганною Іванівною при укладенні Договору, предметом якого є отримання державним підприємством позики на суму, яка перевищує 100 тис. гривень без ПДВ було порушено вимоги ч. 2 статті 203 Цивільного кодексу України, оскільки керівник філії, як представник за довіреністює, не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності на укладення оспорюваного договору від імені Державного підприємства «КОНЯРСТВО УКРАЇНИ».

Задовольняючи вимоги зустрічної позовної заяви, суд зазначив, що укладення оспорюваного правочину керівником філії Новоолександрівський кінний завод № 64 Державного підприємства «КОНЯРСТВО УКРАЇНИ» за відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності, за відсутності відповідного погодження Міністерства, Державного підприємства «Конярство України» та розпорядника майна боржника, є підставою для задоволення вимоги позивача за зустрічним позовом про визнання недійсним договору позики від 20.05.2016 №1/05ФП, укладеного між філією Новоолександрівський кінний завод №64 державного підприємства "КОНЯРСТВО УКРАЇНИ" та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий будинок Новаагро». При укладанні оскаржуваного правочину було порушено норми ст. 22 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ТОВ "АГРОФІРМА ПРЕСТИЖ" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати рішення господарського суду міста Києва від 29.03.2021 у справі №910/21682/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОФІРМА ПРЕСТИЖ" до Державного підприємства "Конярство України" та за зустрічним позовом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України до Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОФІРМА ПРЕСТИЖ", Державного підприємства "Конярство України" в повному обсязі, ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОФІРМА ПРЕСТИЖ" до Державного підприємства "Конярство України" в повному обсязі та стягнути з Державного підприємства "Конярство України" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОФІРМА ПРЕСТИЖ" 782 468,61 грн (сімсот вісімдесят дві тисячі чотириста шістдесят вісім гривень 61 коп), з яких сума боргу у розмірі 516 600,00 грн (п`ятсот шістнадцять тисяч шістсот гривень 00 коп), штраф у розмірі 51 660,00 грн (п`ятдесят одна тисяча шістсот шістдесят гривень 00 коп), інфляційні витрати в розмірі 158 441, 22 грн (сто п`ятдесят вісім тисяч чотириста сорок одна гривня 22 коп), 3 відсотки річних від простроченої суми у розмірі 55 767,39 грн (п`ятдесят п`ять тисяч сімсот шістдесят сім гривень 39 коп), що виникли за договором позики від 20.05.2016 №1/05ФП та були відступлені Товариству з обмеженою відповідальністю "АГРОФІРМА ПРЕСТИЖ" за Договором про відступлення права вимоги від 07.06.2018 №1-02, та відмовити у задоволенні зустрічного позову Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України до Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОФІРМА ПРЕСТИЖ", Державного підприємства "Конярство України" про визнання недійсним договору позики від 20.05.2016 №1/05ФП, надати Позивачу за первісним позовом - Товариству з обмеженою відповідальністю "АГРОФІРМА ПРЕСТИЖ" строк, протягом 5 (п`яти) днів з моменту прийняття рішення у справі з метою подання доказів понесених судових витрат та розподілити такі витрати.

Апеляційна скарга мотивована порушенням норм матеріального та процесуального права. Скаржник зазначає, що підстав для визнання поважними причини пропуску строку позовної давності у даному випадку у суду не було. Позивач за зустрічним позовом мав реальну можливість звернутися до суду у межах передбачених процесуальним законодавством строків, але не скористався цим правом, що вбачається із такого. Суд, досліджуючи питання пропуску строку позовної давності у даній справі, повинен був з`ясувати, коли про порушення своїх прав довідалася або мала можливість довідатися держава, в особі уповноваженого органу. Скаржник посилається на положення про філію «Новоолександрівський кінний завод №64» ДП «Конярство України», затверджене наказом ДП «Конярство України» за погодженням з Міністерством аграрної політики та продовольства України від 24.11.2011 № 24 (далі - Положення) (копія знаходиться в матеріалах справи), яким передбачено, зокрема, що окрім загального обов`язку з подання звітності, встановленого на законодавчому рівні, відповідні пункти зазначеного Положення конкретизують такий обов`язок філії, що ще раз демонструє обізнаність ДП «Конярство України» про укладений Договір та його схвалення. На думку скаржника, позивач за зустрічним позовом, до ознайомлення 10.07.2020 із матеріалами справи №910/21682/15, вже був обізнаний про сутність грошових операцій відповідача за первісним позовом, та зафіксованими за їх результатами у відповідних документах показниками фінансової звітності останнього, що в свою чергу спростовує доводи третьої особи про виникнення права на захист свого порушеного права лише 10.07.2020. В період з 31.05.2016 - 14.11.2016 Позикодавцем (ТОВ «ТБ «НОВААГРО») здійснювалося перерахування грошових коштів (позики) на розрахунковий рахунок Позичальника (ДП «КОНЯРСТВО УКРАЇНИ») у загальному розмірі 516 600,00 грн. Фактично, перерахунок суми позики на користь ДП «КОНЯРСТВО УКРАЇНИ» здійснювався впродовж строку майже як шість місяців. За цей період, жодного повідомлення або вчинення яких-небудь інших активний дій, спрямованих на відмову від прийняття грошових коштів, з боку Відповідача за первісним позовом не надходило. Отже, скаржник вважає, що вищевказаними діями, сторони схвалили оскаржуваний Договір і приступили до його виконання, що виключає можливість визнання такого договору недійсним.

18.05.2021 до Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшли доповнення до апеляційної скарги, в яких зазначено, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права. Звертаючись із зустрічною позовною заявою до суду першої інстанції, Позивач за зустрічним позовом просив суд визнати недійсним договір позики від 20.05.2016 №1/05ФП. Водночас дійсність договору про відступлення права вимоги від 07.06.2018 №1-02 напряму залежить від дійсності основного договору позики №1/05ФП від 20.05.2016, на підставі якого відбулося таке відступлення права вимоги. Скаржник вважає за потрібне зазначити, що у провадженні господарського суду Харківської області знаходилася справа № 922/251/19 за позовною заявою Державного підприємства «Конярство України» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ БУДИНОК «НОВААГРО» та Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОФІРМА ПРЕСТИЖ» про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги, зокрема, договору про відступлення права вимоги від 07.06.2018 № 1 -02. Рішенням господарського суду Харківської області від 10.09.2019 у справі № 922/251/19 відмовлено повністю у задоволенні позову Державного підприємства «Конярство України» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ БУДИНОК «НОВААГРО» та Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОФІРМА ПРЕСТИЖ» про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги. Вищезазначене рішення суду першої інстанції набрало чинності. Державне підприємство «Конярство України», звертаючись до суду першої інстанції з позовними вимогами, зокрема про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 07.06.2018 №1-02, не ставило перед судом питання щодо визнання недійсним договору позики від 20.05.2016 №1/05ФП, на підставі якого відбулося відступлення права вимоги. Натомість, суд першої інстанції, проаналізувавши докази, що містилися в матеріалах справи у їх сукупності та взаємозв`язку, відмовив у задоволенні позовних вимог Державного підприємства «Конярство України», зазначивши на недоведеність позивачем наявності тих обставин, з якими закон пов`язував би визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків. На думку скаржника, зазначений за результатами розгляду справи №922/251/19 висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 07.06.2018 №1-02, дає підстави стверджувати про відсутність підстав недійсності самого договору позики від 20.05.2016 №1/05ФП, на підставі якого було укладено вказаний договір про відступлення права вимоги.

05.07.2021 до Північного апеляційного господарського суду від Міністерства розвитку економіки України надійшов відзив, в якому зазначено, що про існування та про підстави для звернення до суду з позовною заявою про визнання недійсним договору позики від 20.05.2016 №1/05ФП Міністерству розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України стало відомо після 10.07.2020. Тому, відлік строку позовної давності зі звернення Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України до суду першої інстанції з зустрічною позовною заявою відраховується з дати, коли Мінекономіки дізналося про порушення свого права, але не раніше 30.10.2018, що свідчить про дотримання Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України загальних строків позовної давності у даній справі. Разом з тим, матеріали справи не містять документального підтвердження надходження зазначеної суми позики на рахунок Відповідача-2, а отже, є всі підстави вважати, що зміна активів сторін правочину не відбулась, що і не було відображено у фінансовій звітності. Зазначено про відсутність належних та допустимих доказів руху активів у процесі здійснення господарських операцій та доказів отримання ДП «Конярство України» в особі філії «Новоолександрівський кінний завод №64» коштів від указаного в платіжних дорученнях контрагента, що свідчить про відсутність факту реального здійснення зазначених господарських операцій з перерахунку коштів та фактичне ненастання результатів, що відображені в наявних платіжних дорученнях. Тобто існує лише зовнішня оболонка у вигляді оформлених документів, але без настання реальних наслідків правочину, що по суті відповідає ознакам поняття фіктивного правочину та виключає обов`язок відображення такого правочину у фінансовій звітності. Посилаючись на ч.8 ст. 22 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" зазначно, що що керівник або орган управління боржника виключно за погодженням з розпорядником майна вчиняють правочини (укладають договори) щодо одержання та видачі позик (кредитів). Разом з тим, матеріали справи не містять відповідного письмового погодження розпорядника майна щодо укладення договору позики від 20.05.2016 №1/05ФП. Таким чином, укладення Філією «Новоолександрівський кінний завод №64» ДП «Конярство України» спірного договору позики від 20.05.2016 №1/05ФП без погодження розпорядника майна порушує норми спеціального законодавства, що регулює ведення проваджень у справах про банкрутство. У зв`язку з тим, що в договорі позики від 20.05.2016 № 1/05ФП зазначено, що керівник філії «Новоолександрівськнй кінний завод № 64» Павловська Г.І. діє на підставі довіреності від 28.01.2016 № 2, якою встановлено обсяг цивільної дієздатності керівника Філії, вважаємо, що сторони спірного договору були обізнані та достеменно знали про наявні обмеження щодо укладання керівником філії «Новоолександрівськнй кінний завод № 64» Павловською Г.І. від імені ДП «Конярство України» господарських, цивільно-правових договорів в межах сум, передбачених Положенням про філію, трудовим контрактом та довіреністю. Водночас, матеріали справи не містять відповідного рішення ані органу управління ДП «Конярство України», ані Міністерства фінансів України про надання згоди на вчинення договору позики від 20.05.2016 № 1/05ФП.

В вищевказаному відзиві Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України просить здійснити перейменування учасника у справі, а саме: Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України на Міністерство економіки України. Вказане клопотання мотивоване тим, що Господарський суд міста Києва ухвалою від 18.11.2019 замінив Міністерство аграрної політики та продовольства України на його правонаступника - Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (, адреса: 01008, м. Київ, вул. Грушевського, 12/2) у справі № 910/21682/15 про банкрутство ДП «Конярство України». Постановою Кабінетів Міністрів України від 21.05.2021 № 504 "Про перейменування Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України" Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України перейменовано на Міністерство економіки України.

15.07.2021 до Північного апеляційного господарського суду від Державного підприємства "Конярство України" надійшов відзив, в якому зазначено, що укладення Договору позики під час порушеної справи про банкрутство ДП «Конярство України», яке перебуває в процедурі розпорядження майном за відсутності обов`язкового погодження органу виконавчої влади, який здійснював функції управління державною власністю та розпорядника майна як необхідних умов для чинності правочину, грубо порушує та ігнорує імперативні приписи ч. 4 статті 67 ГК України, пунктів 1-4 Порядку погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов`язаннями та ч. 8 статті 22 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакціях, чинних на день укладення Договору позики - 20.05.2016), які були обов`язковими під час укладення Договору позики та не допускали відступлення від цих правил, отже, Договір позики є нікчемним в силу закону та не створює жодних юридичних наслідків. Зазначено, що Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України мало об`єктивну можливість довідатися про порушення свого права лише після вступу у справу в якості третьої особи - після 10.07.2020 ознайомлення зі справою, а саме: зі змістом оскаржуваного Договору позики. ДП «Конярство України» вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення зустрічного позову Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України та правильно встановив, що строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України не пропущено.

У судовому засіданні 28.07.2021 колегія суддів задовольнила клопотання третьої особи на стороні позивача, врахувавши, що Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України перейменовано на Міністерство економіки України. Так, постановою Кабінетів Міністрів України від 21.05.2021 № 504 "Про перейменування Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України" Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України перейменовано на Міністерство економіки України. Судова колегія задовольнила клопотання скаржника про відкладення розгляду справи на іншу дату.

21.12.2021 до Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОФІРМА ПРЕСТИЖ" надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника.

В судове засідання 22.12.2021 з`явились представник Міністерство економіки України, Державного підприємства "Конярство України" та прокурор Київської міської прокуратури. Представники інших учасників справи не з`явились в судове засідання.

В судовому засіданні ставилось на обговорення питання про розгляд апеляційної скарги без участі інших учасників даної справи. Присутні представники учасників справи не заперечили щодо розгляду апеляційної скарги без участі представників інших учасників у даній справі.

Стаття 43 ГПК України зобов`язує сторін добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Частиною 11 статті 270 ГПК України, яка визначає порядок розгляду апеляційної скарги, встановлено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

В той же час, за положеннями статті 129 Конституції України та статті 2 Господарського процесуального кодексу України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України).

Наведена правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.07.2020 у справі №924/369/19.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на викладене, з урахуванням зяви про розгляд апеляційної скарги без участі скаржника, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про здійснення розгляду скарги без участі певних представників учасників справи, які не з`явились у судове засідання та були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Представники Міністерства економіки України, Державного підприємства "Конярство України" та прокурор Київської міської прокуратури заперечили проти задоволення апеляційної скарги та просили оскаржуване рішення залишити без змін.

Проаналізувавши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши представників учасників справи, колегія суддів прийшла до висновку: апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - залишити без змін, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий будинок «Новаагро» (Позикодавець) та Державним підприємством "Конярство України" в особі філії «Новоолександрівський кінний завод № 64» (Позичальник) був укладений договір позики від 20.05.2016 № 1/05ФП (далі-Договір позики).

Згідно з умовами даного договору, Позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти у розмірі, передбаченому договором, а Позичальник зобов`язується повернути позику у визначений Договором строк.

Позивач вказує, що Позикодавцем було перераховано Позичальнику суму позики у розмірі 516 600,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями від 31.05.2016 № 117807689, від 21.06.2016 № 117807842, від 08.07.2016 № 144408655, від 14.11.2016 № , копії яких додані до матеріалів позовної заяви.

Відповідно до п. 4.1. договору кінцева дата повернення позики в повному обсязі до 01.12.2016. Датою повернення позики є дата зарахування грошових коштів рахунок Позикодавця.

Всупереч умовам договору, Позичальником не було повернуто позику Позикодавцю.

В подальшому, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий будинок «Новаагро» та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Престиж" було укладено договір про відступлення права вимоги від 07.06.2018 №1-02 (далі-договір про відступлення права вимоги).

Відповідно до вказаного договору Первісний кредитор передає Новому кредитору, а Новий кредитор приймає право вимоги, що належить Первісному кредитору, і стає кредитором за договором позики від 20.05.2016 № 1/05ФП, укладеним між Первісним кредитором і Державним підприємством "Конярство України" в особі філії «Новоолександрівський кінний завод № 64» Державного підприємства "Конярство України".

Згідно з умовами договору про відступлення права вимоги Новий кредитор одержує право (замість Первісного кредитора) вимагати від Боржника належного виконання всіх зобов`язань за договором позики від 20.05.2016 № 1/05ФП, зокрема, сплати суми основного боргу в розмірі 516 600,00 грн., інфляційних витрат, 3% річних, а також виконання інших зобов`язань, що виникли за Основним договором чи можуть виникнути у майбутньому.

Зважаючи на викладені обставини, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики від 20.05.2016 №1/05ФП в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача 516 600,00 грн. основного боргу, 51 660,00 грн. штрафу, 158 441,22 грн. інфляційних втрат, 55 767,39 грн. 3 % річних.

Позивні вимоги мотивовані тим, що за договором позики від 20.05.2016 №1/05ФП Позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти у розмірі, передбаченому договором, а Позичальник зобов`язується повернути позику у визначений Договором строк. Всупереч умовам договору, Позичальником не було повернуто позику Позикодавцю. В подальшому, було укладено договір про відступлення права вимоги від 07.06.2018 №1-02, на якому ґрунтуються вимоги позивача, як нового кредитора, якому відступлено право вимоги до Державного підприємства "Конярство України" за договором позики, що оспорюється за зустрічним позовом.

Так, 21.08.2020 до Господарського суду м. Києва надійшла зустрічна позовна заява третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Міністерства економіки України (попередня назва - Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України) про визнання недійсним договору позики від 20.05.2016 №1/05ФП.

Позивні вимоги за зустрічним позовом мотивовані тим, що договір позики №1/05ФП укладено з порушенням норм чинного законодавства, зокрема, не отримано згоду на його укладення як від розпорядника майна ДП «Конярство України», так і від органу, уповноваженого управляти майном Відповідача-2. З наявних у справі матеріалів та зі змісту правочину не можливо встановити реальність вчинених господарських операцій з отримання боржником коштів за спірним договором, а також наявність необхідного обсягу цивільної дієздатності представника Відповідача-2, який вчинив спірний правочин. Наявність таких дефектів є підставою вважати, що даний правочин не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що суперечать законодавству України та інтересам держави, в особі Міністерства, і є підставою для визнання такого договору недійсним.

Відмовляючи в задоволені первісного позову та задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні вказаного договору позики була порушена процедура його обов`язкового погодження, врегульована Порядоком погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов`язаннями, що затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.2011 № 809 (далі - Порядок). Договір позики від 20.05.2016 №1/05ФП укладено без погодження Міністерством фінансів України або органом виконавчої влади, який здійснює функції управління державною власністю. При цьому згідно з копією довіреності від 28.01.2016 №2, яка міститься в матеріалах справи та на підставі якої Павловською Ганною Іванівною було підписано оспорюваний договір, вбачається, що керівник філії була уповноважена на укладання цивільно-правових угод та договорів, які стосувалися товарів і робіт на суму до 100 000,00 грн без ПДВ без попереднього погодження з ДП «Конярство України», а якщо вартість єдиноразової операції з одним контрагентом перевищувала суму 100 000,00 грн без ПДВ, то укладення такого договору могло відбутися лише за обов`язкового попереднього письмового погодження з ДП «Конярство України».

Північний апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого господарського суду, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 та 2 статті 1047 Цивільного кодексу України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позивач за первісним позовом вказує, що Позикодавцем було перераховано Позичальнику суму позики у розмірі 516 600,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 117807689 від 31.05.2016, № 117807842 від 21.06.2016, № 144408655 від 08.07.2016, № від 14.11.2016.

Частиною 7 статті 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Підставою недійсності правочину згідно з вимогами ч. 1 статті 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зокрема, однією з вимог, передбачених ч. 1 статті 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину є те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 4 статті 67 ГК України (в редакції чинній на день укладення договору позики) державні підприємства, у тому числі господарські товариства (крім банків), у статутному капіталі яких державі належить 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв), здійснюють залучення внутрішніх довгострокових (більше одного року) та зовнішніх кредитів (позик), надають гарантії або є поручителями за такими зобов`язаннями за погодженням з Міністерством фінансів України, здійснюють залучення внутрішніх короткострокових (до одного року) кредитів (позик), надають гарантії або є поручителями за такими зобов`язаннями за погодженням з органом виконавчої влади, який здійснює функції управління державною власністю. Порядок таких погоджень встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову від 15.06.2011 № 809, якою затверджено Порядок погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов`язаннями (далі-Порядок).

Даний Порядок визначає процедуру погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі (далі - підприємства), кредитів (позик) шляхом укладення кредитного договору, договору позики або випуску облігацій підприємства (далі - залучення кредиту (позики), у результаті якого виникають зобов`язання щодо повернення коштів, та надання гарантій або поруки за такими зобов`язаннями.

Пункт 2 Порядку (в редакції, чинній на день укладення договору позики) передбачає, що відповідні договори погоджуються Міністерством фінансів України - щодо внутрішніх довгострокових (більше одного року) та зовнішніх кредитів (позик); органом виконавчої влади, який здійснює функції з управління державною власністю, або Мінекономіки, якщо функції управління державною власністю здійснює Кабінет Міністрів України (далі - уповноважений орган), - щодо внутрішніх короткострокових (до одного року) кредитів (позик).

Згідно з пунктом 4 Порядку (в редакції, чинній на день укладення договору позики) Міністерство фінансів України або уповноважений орган протягом 30 робочих днів після надходження заяви приймає рішення щодо погодження залучення кредиту (позики), забезпечення підприємством виконання зобов`язань за кредитом (позикою) порукою або гарантією чи відмови у погодженні, про що письмово повідомляє підприємству.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження погодження укладення договору позики від 20.05.2016 № 1/05ФП Міністерством фінансів України або органом виконавчої влади, який здійснює функції управління державною власністю, чого в суді не спростовано.

Відтак, суд першої інстанції вірно зазначив, що при укладенні вказаного договору позики була порушена процедура його обов`язкового погодження, врегульована Порядком, адже, договір позики від 20.05.2016 № 1/05ФП, укладено без погодження Міністерством фінансів України або органом виконавчої влади, який здійснює функції управління державною власністю.

Наведені обставини свідчать, що договір позики від 20.05.2016 № 1/05ФП укладено з порушенням імперативних приписів ч. 4 статті 67 ГК України та Порядку за відсутності обов`язкового погодження Міністерством фінансів України або органом виконавчої влади, який здійснює функції управління державною власністю, що свідчить про недотримання в момент вчинення вищезазначеного правочину вимог ч. 1 статті 203 ЦК України, яка встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відтак, недійсність договору позики за вищевказаних обставин встановлена законом через порушення при його укладенні імперативних приписів ч. 4 ст. 67 ГК України та Порядку щодо обов`язкового погодження, що свідчить про наявінсть підстав визнати недійсність Договору позики вцілому.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно із ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, як: не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 78 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

В свою чергу, позовні вимоги третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача, Міністерства економіки України про визнання недійсним договору позики від 20.05.2016 № 1/05ФП, крім іншого, обґрунтовані тими обставинами, що у керівника філії «Новоолександрівський кінний завод № 64» Павловської Г.І. були відсутні повноваження на укладення спірного договору. Як вбачається з матеріалів справи, позивач за зустрічним позовом - Міністерство економіки України- вказує на те, що повноваження відокремленого підрозділу юридичної особи стосовно вчинення правочинів від імені такої юридичної особи визначаються її установчими документами, положенням про відокремлений підрозділ, яке затверджене юридичною собою та довіреністю, виданою у встановленому порядку керівнику цього підрозділу.

Положенням про філію «Новоолександрівський кінний завод №64» державного підприємства «Конярство України», затвердженим Наказом Державного підприємства «Конярство України» від 24.11.2011 № 24, встановлено, що це положення є документом, що регулює діяльність Філії «Новоолександрівський кінний завод № 64» державного підприємства «Конярство України».

Пунктом 1.2 Положення про філію встановлено, що координацію діяльності Філії, контроль за дотриманням цього Положення та ефективністю використання і збереження закріпленого за Філією майна здійснює Державне підприємство «Конярство України».

Пунктом 7.2.1 Положення про філію передбачено, що Філія зобов`язана дотримуватись вимог чинного законодавства України та умов цього Положення.

Згідно з пунктом 7.2.3 Положення про філію - Філія зобов`язана здійснювати контроль за належним виконанням контрагентами діючих правочинів та негайно (протягом 24 годин) про невиконання вимог правочинів та/або незаконні дії фізичних та юридичних осіб.

Пунктом 8.1 Положення про філію встановлено, що для здійснення оперативного управління (керівництва) справами Філії призначається керівник Філії.

Пунктом 8.4 Положення про філію передбачено, що повноваження керівника Філії визначаються трудовим контрактом та довіреністю виданою Державним підприємством «Конярство України».

Відповідно до пункту 8.6.10 керівник Філії укладає від імені Державного підприємства «Конярство України» господарські, цивільно-правові договори в межах сум, передбачених трудовим контрактом та довіреністю.

Пунктом 2.1 Договору позики від 20.05.2016 № 1/05ФП сторони погодили, що сума позики становить 900 000,00 грн.

Позивач вказує, що Позикодавцем було перераховано Позичальнику суму позики у розмірі 516 600,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями від 31.05.2016 №117807689, від 21.06.2016 №117807842, від 08.07.2016 № 144408655, від 14.11.2016 № .

Крім того, згідно з копією довіреності від 28.01.2016 № 2, яка міститься в матеріалах справи та на підставі якої Павловською Ганною Іванівною було підписано оспорюваний договір вбачається, що керівник філії була уповноважена на укладання цивільно-правових угод та договорів, які стосувалися товарів і робіт на суму до 100 000,00 грн. без ПДВ без попереднього погодження з ДП «Конярство України», а якщо вартість єдиноразової операції з одним контрагентом перевищувала суму 100 000,00 грн. без ПДВ, то укладення такого договору могло відбутися лише за обов`язкового попереднього письмового погодження з ДП «Конярство України».

Статтею 1003 Цивільного кодексу України визначено, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Відтак, у довіреності чітко визначається перелік юридичних дій, які має право вчиняти повірений, який є вичерпний та відповідні обмеження на вчинення таких дій.

Вищезазначене свідчить, що керівником філії «Новоолександрівський кінний завод № 64» Державного підприємства «Конярство України» Павловською Ганною Іванівною при укладенні Договору, предметом якого є отримання державним підприємством позики на суму, яка перевищує 100 тис. гривень без ПДВ, було порушено вимоги ч. 2 статті 203 Цивільного кодексу України, оскільки керівник філії, як представник державного підприємства за довіреністю, не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності на укладення оспорюваного договору від імені Державного підприємства «Конярство України».

Згідно з ч. 8 ст. 22 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції, чинній на день укладення Договору - 20.05.2016) керівник або орган управління боржника виключно за погодженням з розпорядником майна вчиняють правочини (укладають договори) щодо, зокрема, одержання та видачі позик (кредитів), надання поруки, гарантій, уступки вимоги, переведення боргу, а також передачі в довірче управління майна боржника.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Господарського суду м. Києва від 15.10.2015 порушено провадження у справі № 910/21682/15 про банкрутство Державного підприємства «Конярство України» та введено процедуру розпорядження майном боржника.

Тобто законодавець в ч. 8 статті 22 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору) чітко встановив обов`язковою передумовою вчинення правочину щодо розпорядження майном боржника, балансова вартість якого становить понад один відсоток балансової вартості активів боржника одержання позики підприємством, яке перебуває в процедурі розпорядження майном - отримання погодження розпорядника майна на укладення даного правочину, однак доказів на підтвердження погодження розпорядником майна укладення оспорюваного договору матеріали справи не містять, вказаного в суді не спростовано.

Згідно з частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 2 статті 203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно з частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце (такі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 21.09.2016 у справі №902/841/15).

Верховний Суд у постановах від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18 та від 11.02.2020 у справі № 922/1159/19 вказав, що самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці останні не доведуть, що цими діями порушуються їхні права.

Відповідач-1 за зустрічним позовом у відзиві на позовну заяву Міністерства розвитку економіки України зазначив, що останнім не доведено порушення права Міністерства оскаржуваним правочином.

Суд першої інстанції правомірно не погодився з наведеними доводами відповідача-1 за зустрічним позовом, з огляду на наступне.

Відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України «Деякі питання управління Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства об`єктами державної власності» від 09.10.2019 № 954-р Державне підприємство «Конярство України» було передано із сфери управління Мінагрополітики до сфери управління Мінекономіки.

Статтею 1 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» передбачено, що управління об`єктами державної власності - здійснюється Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Відповідно до пункту 10 Положення про порядок передачі об`єктів права державної власності, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.09.1998 № 1482, право на управління об`єктом передачі виникає з дати підписання акта приймання-передачі.

Згідно з актом приймання-передачі від 18.10.2019 Державне підприємство «Конярство України» передано зі сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства до сфери управління Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України.

Таким чином, Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України з 18.10.2019 було органом управління Державного підприємства «Конярство України», та, як зазначено вище, перейменовано у Міністерство економіки України, яке, наразі, є стороною у даній справі та є органом управління майном відповідача-1.

Рішення суду, постановлене відносно Державного підприємства «Конярство України» вплине на майновий стан підприємства, оскільки змінюються та/або припиняються певні правовідносини, а відтак, це впливає і на матеріально-правові відносини Державного підприємства «Конярство України» та Міністерства економіки України, як органу управління майном вказаного підприємства.

Крім того, відповідачем-1 за зустрічним позовом у відзиві на позовну заяву Міністерства подано заяву про застосування строків позовної давності

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 Цивільного кодексу України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Як зазначалось вище, Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України з 18.10.2019 є правонаступником прав та обов`язків Міністерства аграрної політики та продовольства України, щодо управління Державним підприємством «Конярство України».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.07.2020 задоволено клопотання Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України та залучено його до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Як вірно встановлено судом, одразу після залучення до у часті у справі Міністерство звернулось до суду з клопотанням про ознайомлення з матеріалами справи.

Представник Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України 10.07.2020 був ознайомлений з матеріалами справи та виготовив їх фотокопії.

Таким чином, судом першої інстанції вірно зазначено, що про існування та про підстави для звернення до суду з позовною заявою про визнання недійсним договору позики від 20.05.2016 №1/05ФП Міністерству розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України стало відомо після 10.07.2020.

Зважаючи на встановлені обставини, строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України не пропущено.

Отже, зважаючи на встановлені обставини укладення оспорюваного правочину керівником філії «Новоолександрівський кінний завод № 64» державного підприємства «Конярство України» за відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності, за відсутності погодження Державним підприємством «Конярство України» та розпорядником майна боржника, за відсутності погодження Міністерства фінансів України чи органу виконавчої влади, який здійснює функції управління державною власністю, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про обґрунтованість зустрічного позову. Таким чином, підлягають задоволенню вимоги позивача за зустрічним позовом про визнання недійсним договору позики №1/05ФП від 20.05.2016.

За таких обставин, судом не могло бути взято до уваги, як підставу первісного позову, договір відступлення права вимоги за недійсним договором позики. Як слід, у позивача за первісним позовом відсутне порушене право, за захистом якого він звернувся до суду на підставі такого договору.

Зважаючи на встановлені обставини справи та наведені норми законодавства, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення первісного позову.

Інших доводів скаржника по суті заявлених вимог, які б спростували висновки суду, покладені в основу оскаржуваного судового рішення та впливали на його правильність в апеляційній скарзі не наведено.

У справах Руїс Торіха проти Іспанії, Суомінен проти Фінляндії, Гірвісаарі проти Фінляндії Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97 від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99 від 27.09.2001).

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, зазначені рішення Європейського суду з прав людини суд апеляційної інстанції застосовує у цій справі як джерело права.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду за результатами перегляду справи в апеляційному порядку, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення; оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі - без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 271, 275, 276, 282, 283, 284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОФІРМА ПРЕСТИЖ" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 29.03.2021 у справі №910/21682/15 залишити без змін.

Матеріали справи №910/21682/15 направити до господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова Північного апеляційного господарського суду може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-291 ГПК України.

Повний текст складено 23.12.2021.

Головуючий суддя М.Л. Доманська

Судді В.О. Пантелієнко

Л.Л. Гарник