УХВАЛА

16 грудня 2021 року

м. Київ

Справа № 904/7140/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Банаська О. О. - головуючого, Картере В. І., Пєскова В. Г.

за участю секретаря судового засідання Солоненко А. В.

за участю представників:

Товариства з обмеженою відповідальністю "Газфаєр Інвест": Спасов М. С.

Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Євро Труб Полімер": Кучерук А. В. (в режимі відеоконференції)

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Газфаєр Інвест"

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 01.11.2021

у складі колегії суддів: Березкіної О. В. (головуючої), Іванова О. Г., Дарміна М. О.

та на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.07.2021

у складі судді Євстигнеєвої Н. М.

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Газфаєр Інвест"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Євро Труб Полімер"

про розірвання договору та стягнення 3 352 934,09 грн

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст і підстави позовних вимог

1. Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Газфаєр Інвест" (далі - ТОВ "Газфаєр Інвест", скаржник) звернулося до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Євро Труб Полімер" (далі - ТОВ "Торговий Дім "Євро Труб Полімер") із позовом про розірвання договору від 03.01.2018 № 030118, укладеного між ТОВ "Торговий Дім "Євро Труб Полімер" та ТОВ "Газфаєр Інвест" з 22.11.2020; стягнення з ТОВ "Торговий Дім "Євро Труб Полімер" заборгованості у розмірі 3 352 934,09 грн, з яких: 3 046 159,30 грн - попередня оплата, яка підлягає поверненню; 126 137,54 грн - відсотки за користування чужими коштами; 180 637,25 грн - інфляційне збільшення заборгованості.

2. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору від 03.01.2018 № 030118 в частині повної та своєчасної поставки товару, неможливістю своєчасного отримання товару, що був замовлений ним відповідно до узгодженого рахунку від 03.01.2018 № 1, необхідного для виробничої діяльності підприємства, а також товаросупроводжуючої документації до товару, досягнення сторонами згоди про розірвання договору поставки з 25.01.2021, відповідно до пункту 9.4. договору сторона-ініціатор розірвання договору відшкодовує іншій стороні всі витрати, пов`язані з виконанням договору.

3. 12.03.2021 позивач надав заяву про зміну підстав позову (вх. 12495/21 від 12.03.2021), в якій просив стягнути з ТОВ "Торговий Дім "Євро Труб Полімер" заборгованість у розмірі 3 352 934,09 грн, з яких:

- 3 046 159,30 грн - попередня оплата, яка підлягає поверненню;

- 126 137,54 грн - відсотки за користування чужими коштами;

- 180 637,25 грн - інфляційне збільшення заборгованості;

та відмовився від позову в частині вимоги про визнання розірваним договору від 03.01.2018 № 030118, укладеного між ТОВ "Торговий Дім "Євро Труб Полімер" та ТОВ "Газфаєр Інвест" з 22.11.2020 з ініціативи ТОВ "Газфаєр Інвест".

4. В обґрунтування заяви про зміну підстав позову позивач зазначає, що сторонами досягнуто домовленостей про розірвання договору, однак товар на суму 3 046 159,30грн так і не було поставлено відповідачем, що є підставою для повернення передоплати за договором відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Фактичні обставини справи, установлені судами попередніх інстанцій

5. 03.01.2018 ТОВ "Торговий Дім "Євро Труб Полімер" (далі - продавець) та ТОВ "Газфаєр Інвест" (далі - покупець) уклали договір № 030118, відповідно до пункту 1.1. якого продавець зобов`язується поставляти та передавати у власність покупця товар, а покупець - прийняти товар та оплачувати продавцю його вартість в порядку та в строки, передбачені цим договором.

6. У відповідності до пункту 1.2. договору, асортимент, кількість, місце та строк поставки товару вказується в узгоджених сторонами рахунках та/або специфікаціях, які є невід`ємними частинами цього договору.

7. Згідно з пунктом 1.3. договору, оплата покупцем здійснюється за узгодженими цінами, з урахуванням ПДВ, у відповідності з рахунками-фактурами та видатковими накладними, в яких міститься повна інформація про товар (назва, кількість, ціна за одиницю, загальна сума).

8. Відповідно до пункту 2.1 договору, товар відвантажується продавцем покупцю за погодженими цінами, зазначеними по кожному виду продукції в рахунках/специфікаціях до цього договору.

9. Пунктом 2.2. договору встановлено, що ціна договору визначається як сумарна вартість партій товару, переданих у власність покупця згідно товарно-супровідних документів протягом терміну дії даного договору.

10. У відповідності до пункту 3.1. договору, ціна на товар вказується в узгоджених сторонами рахунках та/або специфікаціях, які є невід`ємними частинами цього договору. Сторонами досягнуто домовленості, що покупець здійснює оплату в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів у національний валюті на поточний рахунок продавця у 100% розмірі, якщо інше не передбачено в рахунках, які є невід`ємними частинами цього договору.

11. Згідно з пунктом 3.2. договору, днем платежу вважається день надходження грошових коштів на поточний рахунок продавця.

12. Товар, за цим договором, передається у власність покупця на умовах EXW згідно з "Інкотермс" (в редакції 2010 року), за адресою: м. Херсон, Миколаївське шосе 5 км. Перехід ризиків випадкової втрати і ушкодження товару переходить до покупця з моменту отримання товару від продавця і підписання товарно-супровідних документів (перехід права власності на товар). Датою поставки товару вважається дата підписання видаткової накладної (пункти 4.6., 4.7. договору).

13. Умови EXW згідно з Інкотермс означають (англ. ex works, франко-склад, франко-завод). "Самовивезення" або категорія перевезень, де точкою франко, тобто місцем переходу відповідальності від постачальника до одержувача, є безпосередньо склад продавця. Франко-склад значить, що, згідно з базисом поставки, право власності на товар переходить від продавця до покупця вже на складі (фабриці, заводі, інший торговій точці). Тобто, продавець зобов`язаний в обумовлену дату або в межах обумовленого строку надати невідвантажений в будь-який транспортний засіб товар у розпорядження покупця в названому місці поставки. При відсутності в договорі таких вказівок, продавець зобов`язаний здійснити поставку в звичайні для постачання аналогічних товарів місце і терміни. Якщо сторони не узгодили конкретної точки в межах названого місця поставки, і наявні декілька, то продавець може вибрати найбільш підходящий для нього пункт в місці поставки (А.4) Продавець зобов`язаний повідомити покупця достатнім чином про дату і місце, коли і де товар буде наданий у його розпорядження. (А.7.) Якщо покупець має право визначати дату у рамках погодженого періоду та/або місце прийняття товару, то він зобов`язаний направити продавцю необхідне повідомлення щодо цього (Б.7.) Таким чином, умовами договору сторони погодили, що поставка товару відбувається на складі продавця.

14. В рахунку на оплату від 03.01.2018 № 1 строк поставки товару не визначений, специфікації до договору, за твердженням сторін, не укладалися, строки поставки також не визначено.

15. Договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами і діє протягом календарного року, фактично припиняє свою дію після повного розрахунку і виконання сторонами свої зобов`язань по даному договору (пункт 9.2. договору).

16. ТОВ "Торговий Дім "Євро Труб Полімер" 03.01.2018 виставило позивачу рахунок на оплату № 1 на суму 3 827 498,40 грн за поставку товару у кількості 3 620 м .

17. Позивачем здійснено оплату вказаного рахунку на суму 3 827 498,40 грн, що підтверджується платіжними дорученнями від 03.01.2018 № 1549 на суму 1327498,40 грн, від 04.01.2018 № 1551 на суму 1 250 000,00 грн, від 05.01.2018 № 1553 на суму 1 250 000,00 грн.

18. 24.10.2018 відповідачем здійснено поставку товару на суму 781 339,19 грн, що підтверджується видатковою накладною від 24.10.2018 № 628, у зв`язку з чим сума боргу за не поставлений товар склала 3 046 159,30 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

19. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 14.07.2021 року у справі № 904/7140/20 прийнято відмову ТОВ "Газфаєр Інвест" від позовних вимог в частині визнання договору від 03.01.2018 № 030118 з 22.11.2020 розірваним, закрито провадження у справі в частині зазначеної вимоги та повернуто позивачу з Державного бюджету України судовий збір у сумі 1 051,00 грн, сплачених у складі судового збору у загальній сумі 52 396,02 грн за платіжним дорученням від 30.12.2020 № 33.

20. Відмовляючи в задоволенні вимоги про стягнення 3 352 934,09 грн, господарський суд першої інстанції виходив з того, що відбулося прострочення кредитора, оскільки позивач не забрав вже виготовлену на його замовлення продукцію зі складу продавця, фактично товар був виготовлений до дати припинення договору (25.01.2021), жодних дій з вивезення продукції зі складу відповідача не вчинив, товар не отримав, сума попередньої оплати використана відповідачем за призначенням, вимога позивача про повернення суми попередньої оплати задоволенню не підлягає, а відповідно, не підлягає задоволенню вимога про стягнення 3 % річних та втрат від інфляції.

Короткий зміст постанови апеляційного господарського суду

21. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 01.11.2021 апеляційну скаргу апеляційну скаргу ТОВ "Газфаєр Інвест" залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.07.2021 року у справі № 904/7140/20 залишено без змін.

22. Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції щодо прострочення кредитора з огляду на виготовлення відповідачем продукції, яка не була отримана позивачем незважаючи на неодноразові вимоги про готовність її відвантажити зі сторони продавця.

23. За відсутності підстав для стягнення з відповідача суми попередньої оплати в розмірі 3 046 159,30 грн, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про відсутність підстав і для стягнення сум, передбачених статтею 625 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

24. ТОВ "Газфаєр Інвест" звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 01.11.2021 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.07.2021 у справі № 904/7140/20, в якій просило скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 3 352 934,09 грн та ухвалити нове рішення в цій частині про задоволення позову.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу (ТОВ "Газфаєр Інвест")

25. В обґрунтування доводів касаційної скарги ТОВ "Газфаєр Інвест" стверджує про помилковість висновків судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для застосування статті 1212 ЦК України як належної правової підстави для стягнення коштів у подібних правовідносинах та зазначаючи в якості підстави касаційного оскарження пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

26. В контексті цієї підстави касаційного оскарження касатор посилається на неврахування судами попередніх інстанцій висновків викладених у постанові Верховного Суду від 06.06.2020 у справі № 910/13271/18, постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 у справі № 6-2978цс15, від 03.06.2016 у справі № 6-100цс15 щодо застосування положень статті 1212 ЦК України, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17, постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 910/22034/15 щодо застосування приписів статті 625 ЦК України внаслідок прострочення грошового зобов`язання за частиною першою статті 1212 ЦК України.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

27. Від інших учасників справи відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

28. 08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-XI "Про внесення змін до ГПК України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким, зокрема, змінено підстави касаційного оскарження судових рішень.

29. Цим Законом від 15.01.2020 № 460-XI законодавець звузив критерії допустимості, які дозволяють звернутися до Верховного Суду з касаційною скаргою, встановивши конкретні випадки, в яких рішення судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку.

30. До того ж, частиною першою статті 300 ГПК України у редакції Закону від 15.01.2020 № 460-XI визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

31. Відтак, Верховний Суд саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи.

32. Колегія суддів наголошує на тому, що суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).

33. Таким чином у цій справі касаційний розгляд здійснюється в межах доводів поданої касаційної скарги зазначених в пунктах 25-26 цієї ухвали.

34. Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 5) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

35. Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

36. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження покладається на скаржника.

37. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

38. Дослідивши доводи касаційної скарги, зміст судових рішень у їх контексті та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 904/7140/20 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України з огляду на таке.

39. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

40. Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

41. Касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якої підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

42. Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

43. Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

44. Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

45. Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 № 925/3/17, пункт 40 постанови від 25.04.2018 № 910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15 та 13.09.2017 у справі № 923/682/16.

46. При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).

47. Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

48. Таким чином наявність передумов для реалізації скаржником права ініціювати касаційний перегляд судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, перебуває в залежності від встановлення подібності таких складових елементів (критеріїв) як предмет спору (заявлених вимог), підстави позову (вимог), змісту позовних вимог, встановлених судами фактичних обставин та наявності однакового матеріально-правового регулювання спірних правовідносин у справі, що переглядається в касаційному порядку, та у справах за результатами перегляду яких Верховним Судом сформовано правовий висновок, про неврахування якого стверджує касатор.

49. Відмінність предмета розгляду (предмета спору, підстав позову, змісту позовних вимог) у справі, що переглядається в касаційному порядку, та у постановах Верховного Суду, на які посилається касатор обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, однаково як і не подібність правовідносин у таких справах за будь-яким іншим із зазначених вище критеріїв тягне за собою процесуальні наслідки встановлені статтею 296 ГПК України, а саме закриття касаційного провадження.

50. Аналіз висновків викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17, постанові Верховного Суду від 06.06.2020 у справі № 910/13271/18, постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 у справі № 6-2978цс15, від 03.06.2016 у справі № 6-100цс15, від 01.06.2016 у справі № 910/22034/15, на які посилався скаржник у касаційній скарзі як на висновки Верховного Суду, що не були враховані судами попередніх інстанцій при вирішенні спору у цій справі, свідчить, що правовідносини у зазначених справах є неподібними правовідносинам, які склалися між сторонами у цій справі № 904/7140/20, що переглядається, з огляду на таке.

51. У цій справі (№ 904/7140/20) предметом розгляду є позов покупця до продавця за договором поставки про стягнення заборгованості заборгованість у розмірі 3 352 934,09 грн, складовими якої є 3 046 159,30 грн попередньої оплати, яка підлягає поверненню, 126 137,54 грн відсотки за користування чужими коштами. 180 637,25 грн інфляційне збільшення заборгованості на підставі статті 1212 ЦК України у зв`язку з невиконанням відповідачем умов договору щодо поставки товару, неможливістю своєчасного отримання товару, що був замовлений відповідно до узгодженого рахунку та погодження сторонами розірвання договору шляхом відмови.

52. Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення заборгованості суди попередніх інстанцій виходили з такого:

- за умовами укладеного між сторонами договору строк поставки товару не визначено;

- вимога позивача про поставку товару у семиденний строк направлена відповідачу 04.12.2020, проте, станом на дату отримання цієї вимоги відповідачем вже була виготовлена продукція на суму отриманої попередньої оплати, що підтверджується наданими до матеріалів справи доказами;

- вбачається, що відповідач виготовив замовлену позивачем продукцію, був готовий її поставити в порядку, передбаченому договором у зв`язку з чим неодноразово, в період дії договору звертався до позивача з проханням забрати виготовлену продукцію однак жодних дій з вивезення продукції зі складу відповідача позивач не вчинив, товар не отримав;

- на підставі аналізу приписів частини четвертої статті 612, частини другої статті 613, статті 614 ЦК України, частини третьої статті 220 Господарського кодексу України судами зроблено висновок про прострочення кредитора, оскільки позивач не забрав вже виготовлену на його замовлення продукцію зі складу продавця, фактично товар був виготовлений до дати припинення договору (25.01.2021), жодних дій з вивезення продукції зі складу відповідача не вчинив, товар не отримав, сума попередньої оплати використана відповідачем за призначенням, та про те, що вимога позивача про повернення суми попередньої оплати задоволенню не підлягає;

- у зв`язку із безпідставністю вимоги про стягнення попередньої оплати не підлягає задоволенню вимога про стягнення 3 % річних та втрат від інфляції;

- доводи позивача про те, що внаслідок досягнення сторонами згоди про розірвання договору поставки з 25.01.2021, є підстави для повернення передоплати за договором на підставі положень статті 1212 ЦК України судами з посиланням на статтю 653 ЦК України визнано необґрунтованими оскільки відповідач виконав свої зобов`язання за договором до його розірвання;

- посилання позивача на нікчемність договору, оскільки у ньому не були узгоджені всі істотні умови, відхилене судами з посиланням на приписи статті 638 ЦК України та погодження сторонами найменування товару, його кількості та ціни в рахунку від 03.01.2018 № 1;

- доводи позивача про відсутність прострочення боржника судами на підставі оцінки наявних у справі доказів визнано необґрунтованими у зв`язку з чим з урахуванням положень пункту 9.4. договору щодо розірвання договору за повідомлення однієї із сторін не менше ніж за 20 днів до запланованої дати зроблено висновок про те, що договір є розірваним з 25.01.2021, а тому сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору і з урахуванням зазначених вище обставин, відсутнє прострочення боржника тощо.

53. Водночас у постановах на які зроблено посилання в касаційній скарзі формування правових висновків відбувалось за наступного предмету розгляду:

- постанова Верховного Суду від 06.06.2020 у справі № 910/13271/18 - за позовом ПАТ "НАК "Надра України" до ТОВ "ІСТ ЮРОУП ПЕТРОЛЕУМ" про зобов`язання відшкодувати вартість безпідставно набутого майна в розмірі 6 300 000,00 грн, з врахуванням індексу інфляції в розмірі 2 174 546,46 грн та з нарахуванням 3 % річних у розмірі 572 400,00 грн, що становить 9 106 946,46 грн, який мотивовано тим, що у зв`язку з розірванням договору купівлі-продажу частки у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників) від 30.04.2013 № 136/13, укладеного між позивачем та відповідачем, та визнанням права власності на частку у спільній діяльності в розмірі 24 % за позивачем, а також неможливістю повернути майно у зв`язку з його фактичним знищенням, відповідач зобов`язаний повернути вартість цього майна відповідно до положень статті 1212 та частини другої статті 1213 ЦК України. У цій справі судами попередніх інстанцій встановлено, що укладений ПАТ "НАК "Надра України" та ТОВ "Голден Деррік" договір купівлі-продажу від 30.04.2013 № 136/13 частки у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників) розірвано в судовому порядку, а також рішеннями судів визнано право власності ПАТ "НАК "Надра України" на частку в спільній діяльності в розмірі 24 % та відмовлено ПАТ "НАК "Надра України" у задоволенні позовних вимог про внесення змін до договору про спільну діяльність на Сахалінському родовищі від 26.12.2003 № 122;

- постанова Верховного Суду України від 22.03.2016 у справі № 6-2978цс15 - за позовом фізичної особи до іншої фізичної особи про стягнення безпідставно набутих коштів в розмірі 1 627 841,40 грн, які передано відповідачу згідно письмової розписки в рахунок майбутнього отримання у власність 1/3 частини збудованих квартир у будинку. У цій справі суд апеляційної інстанції, з висновком якого погодився й суд касаційної інстанції, установивши, що відповідач набув грошові кошти без достатніх правових підстав та не повернув їх позивачу, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення цих коштів за статтею 1212 ЦК України;

- постанова Верховного Суду України від 03.06.2016 у справі № 6-100цс15 - справа за позовом фізичної особи про стягнення з іншої фізичної особи 86 324,40 грн на підставі статті 1212 ЦК України як безпідставно набуті посилаючись на те, що відповідно до усного договору купівлі-продажу автомобіля він сплатив відповідачу, якому власник автомобіля передав цей автомобіль за довіреністю, 10 800,00 доларів США, який на підтвердження договору та отримання грошей написав розписку та 27.10.2010 видав позивачу нотаріально посвідчену довіреність на право розпорядження цим автомобілем. Проте, 26.12.2011 працівники Державної автомобільної інспекції вилучили у позивача зазначений автомобіль як такий, що перебуває під арештом згідно з постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дніпровського району м. Києва від 14.05.2010. У зв`язку з тим, що під час видачі довіреності на право розпорядження автомобілем відповідач не мав права його відчужувати, оскільки на цей автомобіль накладено арешт, позивач просив задовольнити позов. У цій справі установивши наявність у сторін договірних правовідносин, суди апеляційної і касаційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування статті 1212 ЦК України у спірних правовідносинах;

- постанова Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 - справа за позовом ТОВ "Фінансова компанія "Новий регіон" до Міськради про стягнення з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог 58 746 772,54 грн за період з 24.12.2014 по 11.08.2017 шляхом безспірного списання з рахунків ГУ ДКСУ після набрання законної сили в іншій справі рішення суду про визнання недійсним договору № Д-2009/07/29 купівлі-продажу пакета акцій Акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд" у кількості 59 910 760 штук, укладеного між Головним управлінням комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) і ТОВ "Фінансова компанія "Новий регіон" 29.07.2009 та визнання права власності територіальної громади м. Києва в особі Міськради на 59 910 760 штук простих іменних акцій АТ "ХК "Київміськбуд", що становить 80 % його статутного капіталу. У цій справі Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновком про те, що у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України;

- постанова Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 910/22034/15 (3-295гс16) - позов ПрАТ "Cтрахова компанія "ВУСО" до ПрАТ "Українська охоронно-страхова компанія" про стягнення 57 025,22 грн збитків у розмірі виплаченого страхового відшкодування, а також 3 % річних у сумі 970,60 грн і 19 257,05 грн інфляційних втрат за несвоєчасну сплату в порядку регресу страхового відшкодування, який мотивовано тим, що позивач виплативши страхувальникові страхове відшкодування в сумі 57 025,22 грн на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту від 01.04.2014 № 1-01 у зв`язку з пошкодженням автомобіля під час дорожньо-транспортної пригоди (ДТП), зазнав збитків і набув права регресної вимоги до відповідача, який є особою, відповідальною за завдані збитки, згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № АС/8838183). Оскільки на регресну вимогу позивача у встановлений строк відповідач не перерахував суму виплаченого позивачем потерпілому страхового відшкодування, внаслідок чого прострочив виконання грошового зобов`язання, а тому позивач просив задовольнити його позовні вимоги на підставі статті 27 Закону України "Про страхування", статей 625, 993 ЦК України. У цій справі предметом розгляду визначено застосування судом касаційної інстанції положень статті 625 ЦК України у правовідносинах із відшкодування шкоди в порядку регресу за наслідками чого Верховний Суд України дійшов висновку, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і факту завдання майнової шкоди іншій особі, а тому зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія положень частини другої статті 625 ЦК України.

54. Отже, у кожній із зазначених справ судами досліджувались різні за змістом докази, які подавались сторонами, та на підставі встановлених судами різних за змістом обставин приймались відповідні судові рішення, за інших предмета, підстав позову, змісту позовних вимог та фактичних обставин справи, що у свою чергу, не може свідчити про подібність правовідносин, оскільки під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

55. Відтак посилання касатора на зазначені постанови не може бути належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження в розумінні пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

56. При розгляді даної справи Верховний Суд бере до уваги, що однією із основних засад справедливого судочинства вважається принцип верховенства права, невід`ємною, органічною складовою, якого є принцип правової визначеності.

57. Одним з аспектів принципу правової визначеності є те, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення воно не підлягало перегляду. Сталість і незмінність остаточного судового рішення, що набуло чинності, забезпечується через реалізацію відомого принципу res judicata. Остаточні рішення національних судів не повинні бути предметом оскарження. Можливість скасування остаточних рішень, без урахування при цьому безспірних підстав публічного інтересу, та невизначеність у часі на їх оскарження несумісні з принципом юридичної визначеності. Тому категорію res judicata слід вважати визначальною й такою, що гарантує незмінність установленого статусу учасників спору, що визнано державою та забезпечує сталість правозастосовних актів. Правова визначеність також полягає в тому, щоб остаточні рішення судів були виконані.

58. Крім того ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

59. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

60. Верховний Суд також зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

61. У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

62. Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

63. Отже, Верховний Суд виходить з того, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватися лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, адже повноваження Верховного Суду мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі в касаційній скарзі з огляду на підставу оскарження скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

64. У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та засади моральності суспільства.

65. До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

66. Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

67. Крім того, суттєвим є той факт, що застосовне національне право відповідає поняттю "законність", визначеному Конвенцією, яка вимагає, щоб усе право - писане чи неписане було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, у разі потреби - з належною консультацією, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити така дія (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

68. Правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

69. У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі Monnel and Morris v. the United Kingdom", а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden").

70. Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (правова позиція викладена в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

71. З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Газфаєр Інвест" на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, позаяк після відкриття касаційного провадження судом встановлено, що висновки Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду, Верховного Суду України щодо застосування норм права, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними правовідносинам у цій справі.

На підставі викладеного та керуючись статтями 234, 235, 287, 296, 326 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду

УХВАЛИВ:

1. Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Газфаєр Інвест" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 01.11.2021 та на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.07.2021 у справі № 904/7140/20.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. О. Банасько

Судді В. І. Картере

В. Г. Пєсков