ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2021 року м. ОдесаСправа № 915/688/21
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Принцевської Н.М., Ярош А.І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Фермерського господарства Лідія, Веселинівський район, Миколаївської обл.

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.08.2021 року, м. Миколаїв, суддя Ржепецький В.О., повний текст рішення складено та підписано 25.08.2021 року

у справі № 915/688/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма Агросвіт, Олександрійський район Кіровоградської обл.

до відповідача Фермерського господарства Лідія, Веселинівський район, Миколаївської обл.

про стягнення заборгованості у розмірі 167 525 грн. 46 коп., -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

У травні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма Агросвіт, Олександрійський район Кіровоградської обл. звернулось до Господарського суду Миколаївської області із позовною заявою до Фермерського господарства Лідія, Веселинівський район, Миколаївської обл., в якій просило стягнути з Фермерського господарства Лідія, Веселинівський район, Миколаївської обл. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма Агросвіт, Олександрійський район Кіровоградської обл. борг у загальній сумі 167 525 грн. 46 коп., з яких: 83 527 грн. 22 коп. сума основного боргу, 29 841 грн. 05 коп. пеня, 54 157 грн. 19 коп. 30% річних, а також відшкодувати позивачу за рахунок відповідача судовий збір у розмірі 2512 грн. 88 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором поставки товару для виробництва сільськогосподарської продукції №15ШО/18/04-1 від 18.04.2019 року в частині неповної та несвоєчасної оплати вартості товару, що і стало підставою для нарахування пені та 30% річних.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 25.08.2021 року у справі №915/688/21 позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з Фермерського господарства Лідія, Веселинівський район, Миколаївської обл. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма Агросвіт, Олександрійський район Кіровоградської обл. основну заборгованість в сумі 83 527 грн. 22 коп., пеню в сумі 27 516 грн. 75 коп. 30% річних в сумі 54 157 грн. 19 коп. та 2 478 грн. 02 коп. судового збору. В задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені в сумі 2 324 грн. 30 коп. відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що у зв`язку з простроченням відповідачем виконання його договірних зобов`язань за договором поставки товару для виробництва сільськогосподарської продукції №15ШО/18/04-1 від 18.04.2019 року в частині оплати товару позивача на умовах договору, позивачем правомірно було нараховано до стягнення з відповідача основну заборгованість в сумі 83 527 грн. 22 коп., пеню в сумі 27 516 грн. 75 коп., 30% річних в сумі 54 157 грн. 19 коп.

Разом з тим місцевий господарський дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог про стягнення пені, оскільки позивачем при визначенні суми заборгованості для нарахування пені з 11.08.2019 враховано 70% вартості товару згідно доповнення №1/тк від 18.04.2019 в сумі 43 925 грн. 87 коп. та 70 % вартості товару згідно доповнення №2/тк від 17.05.2019 в сумі 73 202 грн. 15 коп., в той час як відповідно до видаткової накладної №15/08-00003 від 08.08.2019 року відповідачеві поставлено менше товару, а саме: замість 50 л гербіциду Євро-лайтнінг в.р. 10л на суму 43 848 грн. 50 коп. згідно Доповнення №2/тк від 17.05.2019 року фактично поставлено 30 л на суму 26 309 грн. 10 коп., у зв`язку із чим, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені у нарахованому позивачем розмірі судом першої інстанції було задоволено частково.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Фермерське господарство Лідія, Веселинівський район, Миколаївської обл. з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про стягнення пені та 30% річних не погодилось, тому звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просило суд рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.08.2021 року у справі №915/688/21 в частині позовних вимог про стягнення пені та 30% річних скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма Агросвіт, Олександрійський район Кіровоградської обл. у задоволенні позовних вимог до Фермерського господарства Лідія про стягнення пені в сумі 7 344 грн. 69 коп. та відсотків річних в сумі 48 741 грн. 19 коп., а також стягнути з позивача судові витрати в сумі 3 717 грн. 00 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 3 500 грн.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи.

Зокрема, скаржник заперечуючи щодо задоволення позовних вимог про стягнення 30% річних та посилаючись на порушення судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення вимог ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, зазначає, що господарський суд при вирішенні питання про стягнення 30% річних не врахував правових позицій, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 по справі №902/417/18 стосовно принципів розумності, справедливості та пропорційності під час розгляду справи та зменшення розміру як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України.

Також скаржник, зазначає, що господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

У зв 'язку з вищевикладеним останній просить зменшити розмiр вiдсоткiв рiчних, визначивши ix вiдповiдно до вимог ч.2 ст.625 Цивліьного кодексу України у розмiрi 3% рiчних, а саме, у розмiрi 5 416 грн. 00 коп., оскільки, на його думку, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до норми вказаної вище статті, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

Разом з тим, скаржник вважає невірними розрахунки пені, що нараховані позивачем та перераховані Господарським судом Миколаївської області, з огляду на наступне.

Як зазначив відповідач, посилаючись на вимоги ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало б бути виконано.

Відтак, на переконання скаржника, спірним договором не передбачений інший порядок нарахування штрафних санкцій, ніж вказано у ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, а тому нарахування штрафних санкцій мало бути припинено в строки за наданим апелянтом розрахунком.

А саме:

- для заборгованостi 18 825 грн. 37 коп. - 27.10.2019, оскiльки прострочення щодо обов`язку оплатити вказану суму виникло 28.04.2019;

- для заборгованостi 31 372 грн. 35 коп. - 31.11.2019, оскiльки прострочення щодо обов`язку оплатити вказану суму виникло 02.06.2019;

- для заборгованостi 43 925 грн.87 коп. - 11.02.2020, прострочення щодо обов`язку оплатити вказану суму виникло 11.08.2019;

- для заборгованостi 54 157 грн. 19 коп. - 11.02.2020, прострочення щодо обов`язку оплатити вказану суму виникло 11.08.2019.

Також апелянт вважає, що згiдно з розрахунком, здiйсненим ФГ «Лiдiя» на пiдставi п.11.2 договору №15ШО/18/04-1, ч.3 ст.549, ст.611 ЦК Укратни, ст.232 Господарського кодексу України та Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», пiдлягала стягненню пеня в сумi 22 669 грн. 40 коп., з яких за перiод:

- за період з 27.04.2019 по 24.10.2019 (борг 18 825 грн. 37 коп.) - у сумi 3 174 грн. 51 коп.;

- за період з 01.06.2019 по 27.11.2019 (борг 31 372 грн. 35 коп.) - у сумі 5 190 грн. 39 коп.;

- за період з 11.08.2019 по 10.12.2019 (борг 96 080 грн. 74 коп.) - у сумі 10 337 грн. 24 коп.;

- за перiод з 10.12.2019 по 10.02.2020 (борг 83 527 грн. 22 коп.) у сумi 3 794 грн. 22 коп.

(3 174 грн. 51 коп. +5 190 грн. 39 коп. + 10 337 грн. 24 коп. + 3 794 грн. 22 коп. = 22 496 грн. 36 коп.)

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.11.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фермерського господарства Лідія, Веселинівський район, Миколаївської обл. на рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.08.2021 року у справі № 915/688/21, вирішено розглядати апеляційну скаргу у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Приписи п. 1 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України визначають, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму (що станом на момент подання позову у даній справі складає 227 000 грн. 00 коп.).

В порядку спрощеного провадження за законом підлягають розгляду малозначні справи, і в даному випадку, єдиним критерієм для такого розгляду є саме ціна позову.

Судова колегія дійшла висновку, що у даному випадку справа №915/688/21 відповідає ознакам малозначної справи за законом, оскільки ціна позову складає 167 525 грн. 46 коп.

Позивач своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу, в строк, визначений ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду про відкриття апеляційного провадження у справі, не надав, що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженого рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Фермерського господарства Лідія, Веселинівський район, Миколаївської обл. потребує часткового задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.08.2021 року у справі №915/688/21 потребує зміни в мотивувальній та резолютивній частині, виходячи з наступного.

Господарським судом Миколаївської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

18.04.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма Агросвіт, Олександрійський район Кіровоградської обл. (продавець) та Фермерським господарством Лідія, Веселинівський район, Миколаївської обл. (покупець) було укладено договір поставки товару для виробництва сільськогосподарської продукції №15ШО/18/04-1, за умовами п. 1.1 якого продавець зобов`язується здійснити постачання товарів, безпосередньо пов`язаних з технологічними процесами виробництва сільськогосподарської продукції, покупцю/виробникові такої сільськогосподарської продукції, а саме: насіння, засоби захисту рослин, добрива, які покупець зобов`язується прийняти та оплатити відповідно до п.1.2 договору на умовах, що вказуються сторонами в доповненнях.

Згідно із п. 1.2. договору, сторони узгодили, що загальна кількість товару, "Еквівалент ціни Товару", "Погоджений курс", асортимент, ціна, строки поставки, оплати та умови оплати товару, що постачається за даним договором визначаються сторонами на кожну окрему партію товару у доповненнях до нього.

За вимогами п. 2.4 договору, датою поставки вважається дата, вказана у накладних на відпуск товару.

Також п. 3.1 договору сторони погодили, що ціна товару, що постачається продавцем вказується сторонами в доповненнях до даного договору і визначається сторонами як "тверда ціна" та "попередня ціна".

Відповідно до п. 3.6 договору загальна ціна цього договору визначається як сума вартості доповнень до цього договору.

Пунктом 4.1 договору визначено, що покупець зобов`язаний оплатити прийнятий ним товар в безготівковому порядку, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок продавця, в строки встановлені в доповненнях до цього договору. Сторони за окремими доповненнями до цього договору можуть вибрати іншу форму оплати за переданий товар.

Згідно із п. 4.2. договору у разі прийняття покупцем товару, що не вказаний в доповненнях до цього договору, покупець тим самим надає свою згоду щодо ціни, кількості та асортименту прийнятого ним товару, зазначених в видатковій накладеній.

Покупець оплачує товар, що був прийнятий ним згідно з п. 2.5. даного договору в строк, що указано в останньому доповненні до цього договору.

За вимогами п. 11.2 договору, за порушення строків оплати переданого товару, покупець виплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Разом з тим, відповідно до п. 11.4 договору, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України за порушення грошового зобов`язання, продавець може вимагати від покупця, а останній зобов`язується сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 30% річних від простроченої суми.

Відповідно до п.13.1 договору, він набуває чинності з дати його підписання сторонами і діє до повного його виконання.

Вказаний вище договір підписано та скріплено печатками сторін, укладено його без заперечень та зауважень, в добровільному порялку.

Також 18.04.2019 року між сторонами по справі укладено доповнення про поставку товарів на умовах товарного кредиту №1ТК до договору №15ШО/18/04-1, за умовами якого, продавець передає, а покупець приймає товар, що вказаний, на умовах товарного кредиту, з процентною ставкою 0,01% від суми переданого товару, що передається за цим доповненням на весь строк кредитування, який вказано в п. 2.1 доповнення.

При цьому, за насіння соняшника «Дует» та «Армада» покупець мав сплатити 62 751 грн. 24 коп. з ПДВ.

Відповідно до п.2.1 доповнення про поставку товарів на умовах товарного кредиту №1/тк від 18.04.2019 до договору №15ШО/18/04-1 поставки товару для виробництва сільськогосподарської продукції від 18.04.2019 року, сторони погодили, що покупець зобов`язується сплатити за отриманий ним товар в такому порядку: покупець перераховує кошти на розрахунковий рахунок продавця до 26.04.2019 року в сумі 18825 грн. 37 коп., що становить 30% вартості товару; до 10.08.2019 року в сумі 43925 грн. 87 коп., що становить 70% вартості товару.

Згідно з п.3.1. доповнення №1/тк від 18.04.2019 року загальна вартість товару, що передається за цим доповненням, складає 62751 грн. 24 коп.

17.05.2019 року між сторонами по справі укладено доповнення про поставку товарів на умовах товарного кредиту №2ТК до договору №15ШО/18/04-1, за умовами якого продавець передає, а покупець приймає товар, що вказаний, на умовах товарного кредиту, з процентною ставкою 0,01% від суми переданого товару, що передається за цим доповненням на весь строк кредитування, який вказано в п. 2.1 доповнення.

При цьому, за насіння соняшника, інсектициди, гербіциди та інші хімічні речовини, покупець мав сплатити 104574 грн. 50 коп. з ПДВ.

Пунктом 2.1 доповнення про поставку товарів на умовах товарного кредиту №2/тк від 17.05.2019 року до договору №15ШО/18/04-1 поставки товару для виробництва сільськогосподарської продукції від 18.04.2019 року, сторони визначили, що покупець зобов`язується сплатити за отриманий ним товар в такому порядку: покупець перераховує кошти на розрахунковий рахунок продавця до 31.05.2019 року в сумі 31 372 грн. 35 коп., що становить 30% вартості товару; до 10.08.2019 в сумі 73 202 грн. 15 коп., що становить 70% вартості товару.

Згідно п.3.1. доповнення №2/тк від 17.05.2019 року, загальна вартість товару, що передається за цим доповненням, складає 104 574 грн 50 коп.

На виконання вказаного вище договору та доповнень до нього, продавцем було поставлено покупцю товари, про що свідчать видаткові накладні від 08.08.2019 року №15/08-000003 на суму 83527 грн. 22 коп. та №15/08-000002 на суму 62751 грн. 24 коп.

Вказані видаткові накладні підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено їх печатками без застережень та зауважень.

Також в матеріалах справи наявна довіреність від 05.08.2019 року на отримання матеріальних цінностей від Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма Агросвіт, Олександрійський район Кіровоградської обл., з якої вбачається, що відповідачем отримано від позивача насіння соняшника, мікродобрива, гербіциди тощо.

З банківської виписки, наданої позивачем на підтвердження здійснення відповідачем фінансової операції, вбачається, що 10.12.2019 року покупець оплатив продавцю за поставлений ним товар, а саме насіння соняшника, у розмірі 62 751 грн. 24 коп.

Відсутність своєчасної та у повному обсязі оплати відповідача за поставлений йому позивачем товар і стала підставою для звернення останнього до господарського суду з позовом про стягнення основної суми заборгованості, нарахованих сум річних та пені.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви часткового прийняття аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції потребує зміни в частині стягнення нарахованого розміру пені.

Оскільки скаржником рішення суду першої інстанції фактично оскаржується лише в частині стягнення сум пені та 30% річних, з огляду на вимоги ст. 269 Господарського процесуального кодекск України, рішення суду в частині правомірності стягнення з відповідача суми основної заборгованості в сумі 83 527 грн. 22 коп. колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду в апеляційному порядку не переглядається.

Відтак, предметом апеляційного перегляду у даному випадку є наявність або відсутність підстав для стягнення з відповідача нарахованих судом першої інстанції сум пені та 30% річних у зазначеному вище розмірі.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського Кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.

Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Статтею 6 і 627 Цивільного кодексу України передбачено свободу договору, що полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Необхідно зазначити, що свобода договору передбачає не лише право сторін вільно виявляти волю на вступ у договірні відносини, але включає також можливість визначати зміст договору, у тому числі і визначати способи забезпечення договірних зобов`язань та гарантії прав сторін. Саме така свобода обмежується рамками чинних нормативних актів, звичаїв ділового обороту, а дії сторін повинні відповідати вимогам розумності, добросовісності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Частиною 4 ст. 179 Господарського кодексу України зазначено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: - вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; - примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; - типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; - договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту. Тобто Господарський кодекс України також передбачає широку свободу сторін при укладенні господарських договорів, з урахуванням того, що суб`єкти господарювання є рівними за своїм правовим статусом.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України, ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України). При цьому, законодавець передбачив, що спрямування сторін договору має презюмувати безперечне виконання договірних зобов`язань.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

У відповідності до приписів ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Статтею 265 Господарського кодексу України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 689 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Частина 1 ст. 692 Цивільного кодексу України встановлює, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Судом першої інстанції було встановлено та сторонами не оспорюється, що на виконання умов договору №15ШО/18/04-1 від 18.04.2019, з урахуванням доповнень про поставку товарів на умовах товарного кредиту №1/тк від 18.04.2019, №2/тк від 17.05.2019, позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 146 278 грн. 46 коп., що підтверджується видатковою накладною №15/08-000003 від 08.08.2019 на суму 83 527 грн. 22 коп., видатковою накладною №15/08-000002 від 08.08.2019 на суму 62 751 грн. 24 коп., який було отримано відповідачем без заперечень та зауважень.

При цьому, за насіння соняшника, інсектициди, гербіциди та інші хімічні речовини, що мали бути поставлені за умовами договору та доповнень до нього, покупець мав сплатити 104574 грн. 50 коп. з ПДВ у визначені доповненнями строки та порядку.

З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що відповідач зобов`язання щодо своєчасної оплати вартості отриманого товару належним чином не виконав, 10.12.2019 частково сплатив позивачеві на розрахунковий рахунок позивача 62 751 грн. 24 коп., що підтверджується випискою по банківському рахунку.

Що стосується заявлених до стягнення позивачем сум 30% річних та пені судова колегія зазначає таке.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

При цьому нарахування 3% річних прямо передбачено Цивільним кодексом України та не вимагає додаткового зазначення про можливість такого нарахуванням в господарському договорі, а мод бути нараховано та стягнуто безпосередньо на підставі вищевказаної норми права, з огляду на що доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині судовою колегією до уваги не приймаються.

Проценти, передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів. Тобто такі проценти є гарантією для кредитора у вигляді настання певних негативних правових наслідків для боржника через неналежне виконання ним узятих за договором зобов`язань.

Передбачене законом (ст. 625 Цивільного кодексу України) право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Так, як раніше було встановлено колегією суддів, за змістом спірного договору поставки, укладеного між позивачем та відповідачем по справі, відповідно до п. 11.4 договору, сторони погодили, що згідно із ст. 625 Цивільного кодексу України за порушення грошового зобов`язання, продавець може вимагати від покупця, а останній зобов`язується сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 30% річних від простроченої суми. Тобто, сторонами, з урахуванням принципу свободи договору, погоджено інший розмір річних, як спосіб захисту його майнового права та інтересу.

Так, позивачем в даному випадку було заявлено до стягнення з відповідача 30 % річних на загальну суму 54 157 грн. 19 коп.

Судом першої інстанції було здійснено перевірку заявлених позивачем сум, який судовою колегією також було перевірено, за результатами чого встановлено, що заявлені до стягнення суми 30% річних позивачем розраховані вірно, з огляду на що обґрунтованою до стягнення сумою 30% річних є 54 157 грн. 19 коп.

Проте, у доводах апеляційної скарги апелянт, посилаючись на низку правових позиції Верховного Суду зазначає, що суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

З приводу зазначеного вище твердження скаржника, колегія суддів зазначає наступне.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Отже, звертаючись з вимогою про стягнення процентів річних та інфляційних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, позивач також не повинен доводити розмір дійсних майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат кредитора, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру (правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №902/417/18).

Таким чином, у відповідності до ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду у вказаній вище постанові дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Відтак, з огляду на вказану вище правову позицію Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів зазначає, що аналіз приписів ст. 233 Господарського кодексу України дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення нарахованих сум, у даному випадку 30% річних, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру нарахованої суми, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру таких сум порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому, обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 78, ч. 1 с. 79 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, у даному випадку, при розгляді звернення відповідача з клопотанням, вирішуючи питання про зменшення 30% річних, які нараховані позивачем та підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому, за вказаною вище правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, на яку також посилається скаржник у доводах апеляційної скарги, зменшення розміру заявлених до стягнення 30% річних є суб`єктивним правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення.

Крім того, Велика Палата зазначила, що таке зменшення річних, якщо вони суб`єктивно великі, порівняно із розміром збитків сторони, якій їх завдано, можливе лише за певних умов.

Проте, судовою колегію встановлено та з матеріалів справи вбачається, що суду першої інстанції відповідачем по справі не було надано відповідного клопотання про зменшення не тільки нарахованої позивачем неустойки за спірним договором, а й 30% річних, з належним обґрунтуванням для зменшення таких нарахувань.

Відтак, з урахуванням наведеного вище, колегія суддів зазначає про правомірність висновку суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача нарахованих позивачем 30% річних за спірним договором поставки, з огляду на що, доводи скаржника щодо наявності у суду підстав для стягнення з останнього не 30 % річних, а 3% річних не приймаються колегією суддів як належні, оскільки у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для розгляду клопотання про зменшення штрафної договірної відповідальності відповідача, яке не було предметом розгляду в суді першої інстанції і відсутні інші підстави для скасування рішення в цій частині відповідно до норм чинного процесуального законодавства України.

Щодо доводів скаржника про неправомірність стягнення з нього судом першої інстанції пені у розмірі 27516 грн. 75 коп. колегія суддів зазначає таке.

Положеннями ст. 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із п. 3 ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 216, ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

У розумінні ст. 230 Господарського кодексу України пеня є господарською санкцією у вигляді грошової суми, яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Водночас, у відповідності до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно із ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Так, колегією суддів встановлено, що за вимогами п. 11.2 договору, за порушення строків оплати переданого товару, покупець виплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Відповідно до ст. 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно із ч. 1 ст. 255 Цивільного кодексу України, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції.

Таким чином, на підставі наведених правових норм та умов спірного договору поставки позивач цілком правомірно просив суд стягнути з відповідача пеню, а суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача пені у зв`язку із несвоєчасним та у неповному обсязі виконанним господарським зобов`язанням.

Проте, позивачем та судом першої інстанції помилково, під час розрахунку пені, не застосовано положення ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, відповідно до яких нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Так, сторони в договорі передбачили і суд в своєму рішенні послався на умови п.11.3 договору , якими було збільшено строки позовної давності до загального трирічного. Але в пункті 11.2 договору саме про застосування такої штрафної санкції сторони не обумовили іншого строку нарахування пені, як то передбачено нормою Господарського кодексу України.

Судова колегія зазначає, що правова природа строку позовної давності, що є скороченим в 1 рік для можливості в цей строк звернутися до суду по захист порушеного права і стягнення нарахованих сум пені за нормами ст. 258 Цивільного кодексу України і який дійсно може бути збільшений за угодою сторін, відрізняється від правової природи строку нарахування такої пені, передбаченого вищезазначеною нормою Господарського кодексу України.

У даному випадку, колегія суддів встановила, що у справі, яка переглядається, п. 11.2. договору не містить ні іншого строку, відмінного від встановленого ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, який є меншим або більшим шести місяців, ні вказівки на подію, що має неминуче настати, ні зазначення "до дати фактичного виконання", тощо.

Тому, умову, передбачену у п. 11.3. укладеного сторонами у цій справі договору, неможливо визнати такою, що встановлює інший строк нарахування штрафних санкцій, ніж передбачений ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України у подібних правовідносинах викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.11.2019 у справі №904/1148/19 та від 12.12.2019 у справі № 911/634/19 та у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.08.2021 року у справі №910/13575/20.

Крім того, як вже було зазначено вище, збільшення сторонами в договорі строку позовної давності не є збільшенням строку нарахування пені.

Відтак, оскільки договором не встановлено іншого строку нарахування пені, таке нарахування мало припинитися через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Переглядаючи оскаржуване рішення в частині стягнення нарахованої позивачем пені за несвоєчасне виконання господарських зобов`язань, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачем та судом першої інстанції до спірних правовідносин помилково не застосовано ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, а відтак, розрахунки, здійснені судом в цій частині є арифметично невірними з одночасно правильно зробленим судом перерахунком суми основного боргу, з якого треба було нараховувати пеню, яка неправильно була визначена позивачем без врахування часткової оплати відповідача в спірний період. В той же час судова колегія відхиляє доводи відповідача про іншу дату початку виникнення прострочки виконання ним грошового договірного зобов`язання, оскільки в цій частині і розрахунок позивача, і перерахунок суду є вірним з огляду на дату, яка визначена сторонами в доповненнях до договору як дата кінцевого платежу.

Здійснивши власний розрахунок пені, з урахуванням вимог вказаної вище статті та перерахованої судом суми основного боргу, колегія суддів вказує наступне.

За видатковою накладною від 08.08.2019 року №15/08-000003 на суму 83527 грн. 22 коп. розрахунок пені з урахуванням подвійної облікової ставки НБУ:

Період прострочення: 01.06.2019 року - 01.12.2019 року на суму заборгованості - 31372.35 грн. Пеня = (31372.35 * 2 *17.5 * 48)/(365* 100) + (31372.35 * 2 *17.0 * 49)/(365* 100) + (31372.35 * 2 *16.5 * 49)/(365* 100) + (31372.35 * 2 *15.5 * 38)/(365* 100) = 5278 грн. 29 коп.

Період прострочення: 11.08.2019 року - 11.02.2020 року на суму заборгованості 52154.87 грн. Пеня = (52154.87 * 2 *17.0 * 26)/(365* 100) + (52154.87 * 2 *16.5 * 49)/(365* 100) + (52154.87 * 2 *15.5 * 49)/(365* 100) + (52154.87 * 2 *13.5 * 19)/(365* 100) + (52154.87 * 2 *13.5 * 30)/(366* 100) + (52154.87 * 2 *11.0 * 12)/(366* 100) = 8007 грн. 65 коп.

За видатковою накладною від 08.08.2019 року №15/08-000002 на суму 62751 грн. 24 коп. розрахунок пені з урахуванням подвійної облікової ставки НБУ:

Період прострочення: 27.04.2019 року - 27.10.2019 року на суму заборгованості - 18825.37 грн. Пеня = (18825.37 * 2 *17.5 * 83)/(365* 100) + (18825.37 * 2 *17.0 * 49)/(365* 100) + (18825.37 * 2 *16.5 * 49)/(365* 100) + (18825.37 * 2 *15.5 * 3)/(365* 100) = 3239 грн. 51 коп.

Період прострочення: 11.08.2019 року - 09.12.2019 року на суму заборгованості - 43925.87 грн. Пеня = (43925.87 * 2 *17.0 * 26)/(365* 100) + (43925.87 * 2 *16.5 * 49)/(365* 100) + (43925.87 * 2 *15.5 * 46)/(365* 100) = 4725 грн. 94 коп.

Відтак, розмір пені, який підлягає стягненню з відповідача, складає 21251 грн. 39 коп.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду вважає, що доводи скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі, під час перегляду справи апеляційним судом частково знайшли своє підтвердження, а рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача пені у нарахованому розмірі підлягає зміні в мотивувальній та резолютивній частині.

Колегія суддів зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.

Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції, суд зобов`язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити на предмет того, чи будуть вони застосовуватися в рішенні суду.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 1, 4 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Фермерського господарства Лідія, Веселинівський район, Миколаївської обл. потребує часткового задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.08.2021 року у справі №915/688/21 в мотивувальній та резолютивній частинах потребує зміни з викладенням їх в редакції постанови суду апеляційної інстанції з залишенням без змін рішення суду в іншій частині.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на сторони пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства Лідія, Веселинівський район, Миколаївської обл., на рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.08.2021 року у справі №915/688/21 задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.08.2021 року у справі №915/688/21 змінити.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробнича фірма Агросвіт, Кіровоградська область, Олександрійський район, смт Приютівка до Фермерського господарства Лідія, с. Ставки, Веселинівський р-н, Миколаївська область про стягнення грошових коштів у загальній сумі 167 525 грн. 46 коп., з яких: 83 527 грн. 22 коп. сума основного боргу, 29 841 грн. 05 коп. пеня, 54 157 грн. 19 коп. 30% річних задовольнити частково.

Стягнути з Фермерського господарства Лідія (вул. Степова, 20, с. Ставки, Веселинівський р-н, Миколаївська область, 57050, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробнича фірма Агросвіт (28034, Кіровоградська область, Олександрійський район, смт Приютівка, вул. Межева, 2/1, ) основну заборгованість в сумі 83527 грн. 22 коп., пеню в сумі 21251 грн. 39 коп.грн, 30% річних в сумі 54157 грн. 19 коп., судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2384 грн. 73 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробнича фірма Агросвіт (28034, Кіровоградська область, Олександрійський район, смт Приютівка, вул. Межева, 2/1, адреса для листування: 28001, Кіровоградська область, м. Олександрія, вул. Шевченка, 48, ) на користь Фермерського господарства Лідія (вул. Степова, 20, с. Ставки, Веселинівський р-н, Миколаївська область, 57050, ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 140 грн. 97 коп.

Відмовити у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробнича фірма Агросвіт, Кіровоградська область, Олександрійський район, смт Приютівка про стягнення з Фермерського господарства Лідія, с. Ставки, Веселинівський р-н, Миколаївська область пені у розмірі 8589 грн. 66 коп.

В іншій частині рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.08.2021 року у справі №915/688/21 залишити без змін.

Господарському суду Миколаївської області видати відповідні накази.

Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Г.І. Діброва
Судді Н.М. Принцевська
А.І. Ярош