ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2021 року Справа № 903/260/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Бучинська Г.Б.

при секретарі судового засідання Пузирко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну Дочірнього підприємства "Рибгосп "Цумань" на рішення Господарського суду Волинської області від 31 серпня 2021 року в справі №903/260/21 (суддя - Шум М. С.)

час та місце ухвалення рішення: 31 серпня 2021 року; м. Луцьк, пр. Волі, 54а; вступна і резолютивна частина проголошена о 11:20 год; повний текст рішення складено 7 вересня 2021 року

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Цумань-Риба»

до

Відповідача 1: Дочірнього підприємства «Рибгосп» Цумань»

Відповідача 2: Державного реєстратора речових прав Адамчука Руслана Євгенійовича

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Позивача -Цуманської селищної ради

про скасування права постійного користування земельної ділянки, визнання дій державного реєстратора незаконними, поновлення договорів оренди

за участю представників сторін:

від Позивача - Попик Л.П.; Карпюк Л.В.;

від Відповідачів 1 та 2 - не з`явилися;

від Третьої особи - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Цумань-Риба» (надалі Позивач) звернулося до Господарського суду Волинської області з позовом до Дочірнього підприємства «Рибгосп» Цумань» (надалі Відповідач 1), Державного реєстратора речових прав Адамчука Руслана (надалі Відповідач 2) в якому просив суд:

· скасувати право постійного користування земельної ділянки кадастровий номер :01:001:2037, зареєстроване за Відповідачем 1, Відповідачем 2;

· скасувати право постійного користування земельної ділянки кадастровий номер :01:001:2038, зареєстроване за Відповідачем 1, Відповідачем 2;

· скасувати право постійного користування земельної ділянки кадастровий номер :01:001:2039, зареєстроване за Відповідачем 1, Відповідачем 2;

· визнати дії Відповідача 2 щодо реєстрації права постійного користування земельними ділянками за Відповідачем 1 та розірвання договорів оренди земельних ділянок із кадастровими номерами :01:001:2037, :01:001:2038, :01:001:2039, які розташовані в межах населеного пункту смт. Цумань та укладені між Цуманською селищною радою та позивачем незаконними;

· поновити договори оренди земельних ділянок із кадастровими номерами :01:001:2037, :01:001:2038, :01:001:2039, які були укладені між Позивачем та Цуманською селищною радою 20 липня 2017 року на строк 49 років для ведення рибного господарства.

В обґрунтування своїх позовних вимог Позивач посилався на те, що Позивач не вчиняв жодних дій щодо розірвання договорів оренди земельних ділянок з кадастровими номерами :01:001:2037 площею 1, 6248 га, :01:001:2038 площею 0, 9669 га, :01:001:2039 площею 0, 7227 га, які розташовані в смт. Цумань, що укладені між ним та Цуманьскою селищною радою 20 липня 2017 року. Угоди щодо розірвання цих договорів Позивач не підписував, відтиску печаток не ставив. Позивач вказує, що Відповідач 1 не відноситься до підприємств, установ, організацій, що належать до державної чи комунальної форми власності. Крім того, Відповідач 1 не є правонаступником Дочірного підприємства «Рибгосп «Цумань» ВАТ «Волиньрибгосп» щодо наявності права постійного користування спірними земельними ділянками, оскільки Державний Акт на право постійного користування землею, серія та номер: I-ВЛ №001576 від 27 грудня 2001 року виданий Відповідачу 1, що належало ВАТ «Волиньрибгосп». В подальшому, корпоративні права Відповідача 1 неодноразово перепродувалися. Станом на сьогодні, власником Відповідача 1 є ТзОВ «Агро-Буд Цумань», кінцевими бенефіціарними власниками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відтак, Позивач як дійсний орендар спірних земельних ділянок, вважає, що реєстрація речового права, а саме права постійного користування земельними ділянками за Відповідачем 1 є незаконною, порушує право Позивача на користування земельними ділянками.

Ухвалою Господарського суду Волинської області суду від 11 травня 2021 року, зокрема, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Позивача: Цуманську селищну раду (надалі Третя особа).

Рішенням Господарського суду Волинської області від 31 серпня 2021 року позов задоволено частково (том 2, а.с. 173-180).

Приймаючи дане рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що у відповідному наказі МЮУ зазначено, що з відомостей Державного реєстру прав встановлено, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, оскільки заява №42004492 містить інформацію про припинення іншого речового права (оренди). Проте, на підставі вказаної заяви Відповідач 2 також провів державну реєстрацію права постійного користування земельною ділянкою, що не передбачено заявою. Крім того, державна реєстрація права власності проведена з порушенням вимог пункту 21, 22 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25 грудня 2005 року №1127 у редакції, що діяла на час проведення реєстраційних дій щодо пошуку відомостей у Державному реєстрі прав про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині. Місцевий господарський суд вказав, що встановлені факти порушень є істотними, оскільки призвели до державної реєстрації незаявленого права.

Щодо позовної вимоги Позивача про поновлення договорів оренди земельних ділянок із кадастровими номерами :01:001:2037, :01:001:2038, :01:001:2039, які були укладені між Позивачем та третьою особою 20 липня 2017 року. То місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні вказав, що у справі, що розглядається, Позивач звернувся з вимогою про поновлення договорів оренди, посилаюсь на те, що угоди про розірвання цих договорів не підписувалися, умови їх не погоджувалися. Судом встановлено обставини справи, за якими спірні угоди про розірвання договорів Позивач та Третя особа не підписували та, відповідно, з істотних умов цих договорів не погоджували. Оцінюючи предмет позовних вимог про скасування реєстрації права постійного користування за Відповідачем 2, місцевий господарський суд прийшов до висновку, що в даному випадку Позивач обрав такий речово-правовий засіб захисту порушеного права як негаторний позов, при цьому, звертаючись до суду із негаторним позовом, відповідна особа повинна довести наявність у неї права власності на майно, усунення перешкод в користуванні та розпорядженні яким є предметом спору, а також неправомірність дій відповідача стосовно використання даного майна.

Місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні вказав, що задоволення позовних вимог про скасування права постійного користування земельними ділянками кадастровий номер :01:001:2037, :01:001:2038, :01:001:2039, зареєстрованих Відповідачем 2 за Відповідачем 1 та визнання дій Відповідача 2 щодо реєстрації права постійного користування земельними ділянками за Відповідачем 1 та розірвання договорів оренди земельних ділянок із кадастровими номерами :01:001:2037, :01:001:2038, :01:001:2039, незаконними є достатніми та ефективними для захисту порушених прав Позивача на користування орендованими земельними ділянками.

Відповідач 1 не погоджуючись з винесеним судом першої інстанції рішенням, звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том 2, а.с. 186-192), в якій з підстав, висвітлених в ній, просив суд рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Мотивуючи дану апеляційну скаргу, Відповідач 1 звертає увагу апеляційного суду на те, що Відповідачу 1 видано два Державних акти на право постійного користування землею серії I-ВЛ №000703 від 27 грудня 2001 року та серії I-ВЛ №001576 від 27 грудня 2001 року. Дані земельні ділянки є невід`ємною частиною цілісного майнового комплексу Відповідача 1.

Як вказує апелянт, Відповідачу 1 стало відомо, що згідно їх державних актів на право постійного користування земельними ділянками у 2017 році утворено три земельні ділянки з кадастровими номерами :01:001:2037 площею 1, 6248 га, :01:001:2038 площею 0, 9669 га, :01:001:2039 площею 0, 7227 га, які розташовані в смт Цумань. Відповідач 1 зазначає, що без його згоди у 2017 році між Позивачем та Третьою особою укладено ряд договорів оренди зазначених земельних ділянок.

Як вказує Відповідач 1, в своїй апеляційній скарзі, Третя особа, зрозумівши незаконність своїх дій, вирішила ініціювати розірвання договору оренди, внаслідок чого було укладено угоди про розірвання договорів оренди між Позивачем та Третьою особою.

Листом ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 4 вересня 2019 року та від 30 квітня 2021 року підтвердило факт розміщення трьох спірних земельних ділянок в межах чинних Державних актів на право постійного користування землями.

Апелянт зазначає, що в зв`язку з тим, що право постійного користування Відповідача 1 підтверджено державним актом, Відповідач 1 вирішив зареєструвати за собою законне ніким не скасоване право постійного користування земельними ділянками.

Відповідач 1 вказав, що за відсутності його волевиявлення, як постійного користувача земельних ділянок, на добровільну відмову від права користування землею Третя особа не мала законних підстав на передачу земельних ділянок в оренду Позивачу. Договори оренди, що укладені між Третьою особою та Позивачем є недійсними.

Відповідач 1 також зазначає, що право постійного користування може бути припинено лише з підстав, зазначених в статті 141 Земельного кодексу України.

Відповідач 1 в апеляційній скарзі зазначає, що в березні 2021 року в зв`язку з незаконним захопленням Позивачем території та проникненням у приміщення, належні Відповідачу 1 оригінали державних актів було втрачено, однак, в судовому засіданні стало відомо, що Акти на право постійного користування землями знаходяться у Позивача.

Апелянт зазначає, що Відповідач 1 є дочірнім підприємством, створеним ВАТ «Волиньрибгосп», що підтверджується приєднаними Позивачем до матеріалів справи установчими документами. В подальшому, у зв`язку зі зміною материнської компанії в процесі укладення ряду договорів купівлі-продажу корпоративних прав, усі права на земельні ділянки зареєстровані за дочірнім підприємством не припинилися, а відтак Відповідач 1 вважає, що право постійного користування ніким не скасовано та не припинено.

Ухвалою Північнозахідного апеляційного господарського суду від 26 жовтня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача 1 на рішення Господарського суду Волинської області від 31 серпня 2021 року. Запропоновано сторонам надати відзив, а Третій особі письмові пояснення на апеляційну скаргу Відповідача 1 та докази його надсилання апелянту.

8 листопада 2021 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив від Позивача, в котрому з підстав, наведених у даному відзиві, Позивач просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін. Позивач зауважив, що Позивач не здійснював будь-яких дій щодо розірвання договорів оренди спірних земельних ділянок, угоди щодо розірвання договорів не підписувалися, відбитки печаток не ставилися. Оскаржувані реєстраційні дії були вчинені Відповідачем 2 на основі неналежним чином завірених копій державних актів на право постійного користування, адже оригіналів Державних актів у Відповідача 1 не було (том 2, а.с. 210-215).

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 29 листопада 2021 року призначено справу № 903/260/21 до розгляду на 22 грудня 2021 року об 14:00 год..

На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від Відповідача 1 надійшло клопотання про зупинення провадження по даній справі до набрання законної сили судовим рішенням в справі № 903/822/21.

Колегія суддів в судовому засіданні від 22 грудня 2021 року розглянувши клопотання Відповідача 1 про зупинення апеляційного провадження в даній справі, заслухавши думку представника Позивача, котрий заперечує проти задоволення такого клопотання посилаючись на ту обставину, що дані справи не є пов`язаними між собою, та результат справи № 903/822/21 в подальшому не вплине на вирішення справи, а такі дії розцінює як затягування розгляду справи, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції в розумінні норм діючого законодавства України щодо регулювання підстав та порядку зупинення провадження, ухвалила відмовити в задоволенні даного клопотання з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України: суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що пов`язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів саме у даній справі. Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Метою зупинення провадження у справі до розгляду пов`язаної з нею справи є виявлення обставин, підстав, фактів, тощо, що не можуть бути з`ясовані та встановлені у даному процесі, проте, які мають значення для конкретної справи, провадження у якій зупинено.

Враховуючи вимоги закону, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається даним судом із справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється неможливість розгляду даної справи. Сама по собі пов`язаність справ ще не свідчить про неможливість розгляду та прийняття рішення у даній справі.

Таким чином, колегія суду резюмує, що зупинення провадження у справі процесуальний закон пов`язує із неможливістю розгляду справи, що розглядається, до вирішення іншої справи.

Неможливість розгляду даної справи до вирішення іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі.

При цьому, вищевказана процесуальна норма прямо встановлює, що суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Тобто, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд повинен з`ясовувати як пов`язана справа, що розглядається даним судом, зі справою, що розглядається іншим судом, а також чим обумовлюється неможливість розгляду даної справи.

В той же час, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 8 листопада 2005 року в справі "Смірнова проти України").

Дослідивши підстави та предмет спору в справі № 903/822/21 (за позовом Відповідача 1 до Третьої особи про визнання протиправним та скасування рішення, визнання недійсним договорів оренди землі) судова колегія зазначає, що навіть при позитивну рішенні по даній справі, дане не призведе до автоматичного поновлення речових прав Відповідача 1 на спірні земельні ділянки. При цьому можливе задоволення позову в справі № 903/260/21 в правовому полі дії Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", прямо не вплине на вирішення спору в даній справі та не призведе до автоматичної реєстрації права постійного користування спірними земельними ділянками за Відповідачем 1.

Предметом позовних вимог в даній справі, що розглядається є скасування реєстраційних дій, що були вчинені на підставі Державного акта, і при цьому, позиція Відповідача 1 в даній справі зводиться до того, що Договори оренди землі, укладені між Позивачем та Третьою особою є розірваними на підставі угод про дострокове розірвання договорів оренди.

Крім того, колегією суддів при розгляді клопотання про зупинення апеляційного провадження враховується правова позиція, яка наведена в постанові Верховного Суду по справі №902/66/20, а саме: розірвання договору саме по собі не має наслідком ані повернення позивачу майна, яке було передано на виконання розірваного договору без зустрічного задоволення, ані виникнення в позивача права власності чи користування на це майно, а є підставою для виникнення обов`язку відповідача повернути це майно. (правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 вересня 2020 року в справі №916/667/18).

Відтак, доводи представника Відповідача 1 щодо того, що в разі задоволення позовних вимог по справі №903/822/21 Позивач в даній справі втратить право на звернення до суду, спростовуються позицією Верховного Суду щодо того, що розірвання договору саме по собі не буде наслідком ані повернення Відповідачу 1 речового права на спірні земельні ділянки, а ані автоматичного виникнення в нього речового права на таке земельні ділянки.

Окрім того, зважаючи на існування такої судової інституції судочинства як перегляд справ за нововиявленими обставинами Відповідач 1 не позбавлений в подальшому звернутися до суду використовуючи дану інституцію, у разі вирішення спору в справі № 903/822/21 на його користь.

З огляду на все вищевказане суд відмовив в задоволенні даного клопотання.

Крім того, під час розгляду справи в судовому засіданні від 22 грудня 2021 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли клопотання від директора Відповідача 1 та представника Відповідача 1 про відкладення розгляду справи, мотивоване тим, що представник Відповідача 1 не взмозі прибути в судове засідання оскільки перебуває у відрядженні в м. Камінь-Каширському у Камінь-Каширському районному суді для представництва інтересів Пилипчук Л.С. по справі №157/783/21 розгляд якої призначено на 22 грудня 2021 року об 10:00 год., а директор не має можливості взяти участь в справі. До даного клопотання долучено Ордер на представництво інтересів Пилипчук Л.С. та відомості ро справу.

Колегія суддів розглянувши дане клопотання (котре занесено суду безпосередньо в судове засідання, та надійшло за півгодини з часу, визначеного судом в ухвалі, як час початку судового засідання), заслухавши думку представника Позивача, з приводу поданого клопотання, прийшла до висновку про відмову в задоволенні даного клопотання з огляду на таке.

Частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Разом з тим, суд констатує, що ухвалою суду (від 29 листопада 2021 року) сторони повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи (в розумінні частини 2 статті 120 ГПК України) та не викликалися (в розумінні частини 1 статті 120 ГПК України).

Частинами 11,12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає порядок розгляду апеляційної скарги, встановлено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд констатує, що згідно з частинами 1 та 2, пунктами 1, 2, 6, 8-11 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Крім того, зважаючи на те, що справа № 157/252/21 призначена на 10:00 год, а дана справа №903/260/21 призначена на 14:00 год., на переконання колегії суду, представники Відповідача 1 не були позбавлені можливості взяти участь в даному судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою власних засобів зв`язку.

Крім того, суд констатує, що Відповідачу 1 достименно відомо про судові справи в котрих він бере участь 22 грудня 2021 року, і він не був позбавлений можливості завчасно вчинити дії щодо розгляду справи чи щодо її відкладення, а не вчиняти дії так, аби апеляційний господарський суд не отримав вчасно клопотання, створюючи тим самим собі підстави для оскарження судового рішення апеляційного господарського суду в касаційному порядку (адже таку подачу суд оцінює як спробу подати в день судового засідання клопотання, котре не буде розглянуто судом).

Між тим, зважаючи на заплановані щорічні відпустки колегіїсуддів по даній справі, відкладення розгляду справи призведе до порушення статті 273 Господарського процесуального кодексу України, а проведення замін членів колегії суддів призведе до порушення незмінності складу колегії суддів та чергового затягування строків розгляду справи, адже за приписами статті 129 Конституції України, статті 2 ГПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Разом з тим, суд ще раз констатує, що відкладення розгляду апеляційної скарги, визначене статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, по суті є неприпустимим з огляду на те, що це суперечить одному із завдань господарського судочинства, визначених частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (своєчасне вирішення судом спорів). При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що в силу дії частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншим міркуваннями в судовому процесі.

З огляду на все вищезазначене, зважаючи на викладення позиції Відповідача 1 у апеляційній скарзі, колегія апеляційного господарського суду відмовляє у задоволенні заяв директора Відповідача 1, та представника Відповідача 1 про відкладення розгляду справи та вбачає за можливе розглядати дану апеляційну скаргу без участі представників Відповідача 1, Відповідача 2, Третьої особи за наявними в матеріалах справи доказами.

В судовому засіданні від 22 грудня 2021 року, представники Позивача заперечили проти доводів, наведених в апеляційній скарзі Відповідача 1, з підстав, наведених у відзиві, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу Відповідача 1 без задоволення. При цьому представники Позивача зауважили, що Позивач не вчиняв жодних дій щодо розірвання договорів оренди земельних ділянок з кадастровими номерами :01:001:2037 площею 1, 6248 га, :01:001:2038 площею 0, 9669 га, :01:001:2039 площею 0, 7227 га, що укладені між Позивачем та Третьою особою 20 липня 2017 року. Угоди щодо розірвання цих договорів Позивач не підписував, відтиску печаток не ставив. Відповідач 1 не відноситься до підприємств, установ, організацій, що належать до державної чи комунальної форми власності. Крім того, Відповідач 1 не є правонаступником Дочірного підприємства «Рибгосп «Цумань» ВАТ «Волиньрибгосп» щодо наявності права постійного користування спірними земельними ділянками, оскільки Державний Акт на право постійного користування землею, серія та номер: I-ВЛ №001576 від 27 грудня 2001 року виданий Відповідачу 1, що належало ВАТ «Волиньрибгосп». В подальшому, корпоративні права Відповідача 1 неодноразово перепродувалися. Станом на сьогодні, власником Відповідача 1 є ТзОВ «Агро-Буд Цумань», кінцевими бенефіціарними власниками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Відтак, Позивач як дійсний орендар спірних земельних ділянок, вважає, що реєстрація речового права, а саме права постійного користування земельними ділянками за Відповідачем 1 є незаконною, порушує право Позивача на користування земельними ділянками.

Заслухавши пояснення представника Позивача, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги Відповідача 1 стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів Північнозахідного апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що апеляційну скаргу Відповідача 1 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. При цьому колегія суду виходила з наступного.

Із наявних у справі та досліджених судом доказів слідує, що відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається наступна інформація:

· земельна ділянка кадастровий номер :01:001:2037 площею 1, 6248 га з цільовим призначенням для ведення рибного господарства за адресою Волинська область, Ківерцівський район, смт.Цумань, земельна ділянка комунальної форми власності, власником земельної ділянки є Третя особа;

· земельна ділянка кадастровий номер :01:001:2038 площею 0, 9669 га з цільовим призначенням для ведення рибного господарства за адресою Волинська область, Ківерцівський район, смт.Цумань, земельна ділянка комунальної форми власності, власником земельної ділянки є Третя особа;

· земельна ділянка кадастровий номер :01:001:2039 площею 0, 7227 га з цільовим призначенням для ведення рибного господарства за адресою Волинська область, Ківерцівський район, смт.Цумань, земельна ділянка комунальної форми власності, власником земельної ділянки є Третя особа.

20 липня 2017 між Третьою особою та Позивачем підписано договори оренди землі (надалі Договір оренди; том 1, а.с. 21-26).

Відповідно до пункту 1 Договорів оренди, Третя особа надає, а Позивач приймає в строкове платне користування земельні ділянки комунальної власності для ведення рибного господарства з кадастровими номерами :01:001:2037 площею 1, 6248 га, :01:001:2038 площею 0, 9669 га, :01:001:2039 площею 0, 7227 га, які розташовані в смт Цумань.

Згідно пункту 2 Договорів оренди, в оренду передається земельна ділянка комунальної власності в тому числі під господарськими будівлями і дворами, під гідротехнічними спорудами та валами; під болотами; під канавами; під ставками.

Пунктом 7 Договорів оренди передбачено, що: Договір укладається на строк 49 років; після закінчення строку дії Договору Позивач, за умови належного виконання обов`язків, відповідно до умов цього Договору та вимог чинного законодавства України має переважне право на його поновлення на новий строк; у цьому разі Позивач зобов`язаний письмово (лист-повідомленням) повідомити Третю особу про намір продовжити його дію не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії Договору оренди.

Згідно з Державними Актами на право постійного користування землею серії I-ВЛ №000703 від 27 грудня 2001 року та серії I-ВЛ №001576 від 27 грудня 2001 року такі Акти видано Ківерцівської районною радою народних депутатів Ківерцівського району Волинської області Відповідачу 1 ВАТ «Волиньрибгосп» смт. Цумань, вул. Васильєва, 46, розташованої на території Цуманської селищної ради у тому, що зазначеному землекористувачу надається у постійне користування 49, 88 та 173, 77 га землі в межах згідно з планом землекористування. Землі надано у постійне користування для ведення рибного господарства. Акти зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №27-а та №27 відповідно (том 1, а. с. 97-101).

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (дата формування 23 жовтня 2020 року) Третя особа 16 жовтня 2020 року зареєстрував на земельні ділянки з кадастровими номерами :01:001:2037 площею 1,6248 га, :01:001:2038 площею 0, 9669 га, :01:001:2039 площею 0,7227 га, які розташовані в смт Цумань, речове право, а саме право: постійного користування земельною ділянкою за Відповідачем 1. Підставою для державної реєстрації зазначено Державний Акт на право постійного користування землею, серія та номер: I-ВЛ №001576, виданий 27 грудня 2001 року, видавник: Ківерцівська районна рада народних депутатів (том 1, а. с. 15-17).

До матеріалів справи долучено три угоди дві від 30 квітня 2020 року, і одну від 4 травня 2010 року, що укладені між Позивачем та Третьою особою, про дострокове розірвання договорів оренди земельних ділянок з кадастровими номерами :01:001:2037 площею 1,6248 га, :01:001:2038 площею 0,9669 га, :01:001:2039 площею 0,7227 га (том 1, а. с. 40-42).

Позивач зважаючи на порушення Третьою особою порядку проведення державної реєстрації речового права на земельні ділянки за Відповідачем 1, що полягає у використанні угод про розірвання договорів оренди, які є діючими та Позивачем і Третьою особою не підписувалися, звернувся до суду з позовом про скасування права постійного користування зареєстрованого Третьою особою за Відповідачем 1 та поновлення Договорів оренди.

Розглядаючи спірні правовідносини саме з огляду на предмет позову та матеріально-правове обгрунтування підставності позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

Зважаючи на предмет позовної вимоги котрий полягає у скасуванні проведеної державної реєстрації речового права, колегією суддів приймається до уваги, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно з частиною другою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

В силу дії частини сьомої статті 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви власника, іншого право набувача, сторони правочину, за яким виникло право, уповноваженої ними особи або державного кадастрового реєстратора у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини третьої статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно до статті 3 Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

В силу дії статті 78 Земельного кодексу України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Положенням статті 80 Земельного кодексу України визначено, що суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

За змістом статей 122, 123, 124 Земельного кодексу України, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Колегія суддів досліджуючи позовні вимоги Позивача та заперечення апеляційної скарги Відповідача 1 щодо чинності права землекористування з огляду на чинний Державний акт від 27 грудня 2001 року, в розрізі поданих до матеріалів справи доказів, зважаючи при цьому на предмет та підстави позовних вимог зазначає наступне.

Як вбачається з доказів, долучених до матеріалів справи, 20 липня 2017 між Третьою особою та Позивачем підписано Договори оренди землі, за яким Третя особа надала, а Позивач прийняв в строкове платне користування земельні ділянки комунальної власності для ведення рибного господарства з кадастровими номерами :01:001:2037 площею 1,6248 га, :01:001:2038 площею 0,9669 га, :01:001:2039 площею 0,7227 га, які розташовані в смт Цумань.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, 21 липня 2017 року зареєстровано право оренди земельними ділянками з кадастровими номерами :01:001:2037 площею 1,6248 га, :01:001:2038 площею 0,9669 га, :01:001:2039 площею 0,7227 га за Позивачем строком на 49 років на підставі Договорів оренди від 20 липня 2017 року (том 1, а.с. 19-20).

Досліджуючи вчинені реєстраційні дії Третьою особою (з оскарженням яких і звернувся Позивач) колегія суддів досліджує документи, котрі були подані Відповідачем 1 для вчинення такої реєстраційної дії. А саме, для проведення державної реєстрації прав Відповідачем 1 подано для Відповідача 2 такі документи: державний акт на право постійного користування від 27 грудня 2001 року; угоди про дострокове розірвання Договорів оренди.

Відповідач 1 подаючи для Третьої особи угоди про дострокове розірвання Договорів оренди, здійснив за собою реєстрацію речового права щодо орендованих Позивачем земельних ділянок.

Відповідно, колегія суддів дослідивши такі угоди про дострокове розірвання Договорів оренди, зазначає, що вони не є належними та допустимими доказам, котрі б засвідчували припинення орендних відносин між Позивачем та Третьою особою, оскільки: по-перше, в угодах про дострокове розірвання договору оренди землі зазначено різні дати Договорів оренди (а саме: Договір оренди землі від 30 квітня 2020 року; Договір оренди землі від 30 травня 2020 року; Договір оренди землі від 30 вересня 2018 року) жодна з яких не відповідає дійсній даті такого договору (а саме 20 липня 2017 року); по-друге, в пункті 1 угод про дострокове розірвання Договорів оренди зазначено, що підставою для припинення орендних відносин є заява, яка додається, однак, матеріали справи не містять, а Відповідачем 1 не подано будь-яких заяв про припинення орендних правовідносин від Позивача та Третьої особи; по-третє, відтиск печатки Третьої особи вчинений в угодах про дострокове розірвання договору оренди землі не відповідає як формату та вимогам до печаток так і відтиску печатки нанесеному на Договорах оренди (найменування Третьої особи), які розірванні на підставі таких угод (печатка це печаткова форма, яка виконана у вигляді кліше різного діаметру, виготовленого із спеціальних матеріалів, і призначена для нанесення відбитка на папір штемпельною фарбою; печатка містить найменування організації, організаційно-правову форму, ідентифікаційний номер суб`єкта, напис «Україна»); по-четверте, в матеріалах справи відсутні докази, корі б свідчили про повернення Позивачем (підписані акти приймання-передачі), з огляду на "нібито" підписання угод про дострокове розірвання Договору оренди, земельних ділянок для Третьої особи (орган який здійсню розпорядження такими земельними ділянками).

Що ж стосується, подання для вчинення реєстраційної дії копії Державного Акта, то колегія суддів зазначає наступне.

Радою народних депутатів Ківерцівського району Волинської області 27 грудня 2001 року видано Відповідачу 1 «Рибгосп» Цумань» ВАТ «Волиньрибгосп», смт Цумань, вул. Васильєва, 46 Державний акт серії I-ВЛ №001576 на право постійного користування землею площею 49, 88 га для ведення рибного господарства. План зовнішніх меж долучено до Акту.

При цьому, зважаючи на доводи апеляційної скарги Відповідача 1 щодо того, що в процесі зміни та переданні 100% корпоративних прав в статутному капіталі Відповідача 1 внаслідок укладення договорів купівлі-продажу корпоративних прав до таких набувачів разом з корпоративними права переходили і права постійного користування земельною ділянкою, надані Відповідачу 1 ВАТ «Волиньрибгосп» на підставі Державного акта серії I-ВЛ №001576 на право постійного користування землею площею 49,88 га, колегія суддів звертає увагу апелянта на наступні норми Статуту Відповідача 1 «Рибгосп» Цумань» ВАТ «Волиньрибгосп».

Відповідно до Статуту ВАТ «Волиньрибгосп» (затверджено загальними зборами від 25 березня 2006 року №8) ВАТ «Волиньрибгосп» засноване відповідно до Рішення Регіонального відділення Фонду державного майна по Волинській області №73 від 11 лютого 1999 року шляхом перетворення державного підприємства «Волнський рибокомбінат» у відкрите акціонерне товариство «Волиньрибгосп». Головне підприємство: ВАТ «Волиньрибгосп»: 45626, Волинська область, Луцький район, смт.Рокині, вул. Степова, 1. Дочірні підприємства, зокрема, Відповідач 1, Волинська область, Ківерцівський район, смт.Цумань, вул. Васильєва, 46. Дочірні підприємства ВАТ «Волиньрибгосп» є його структурними частинами, мають права юридичної особи та права щодо користування майном ВАТ «Волиньрибгосп» у межах, визначених статутами дочірних підприємств. Засновником ВАТ «Волиньрибгосп» є держава в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Волинській області. Створені дочірні підприємства можуть наділятися основними засобами та обіговими коштами, які належать ВАТ «Волиньрибгосп». Дочірні підприємства мають право щодо користування майном ВАТ «Волиньрибгосп» у межах, визначених статутом таких дочірніх підприємств.

Відповідно до Статуту Відповідача 1 ВАТ «Волиньрибгосп» (затверджено загальними зборами акціонерів ВАТ «Волиньрибгосп» від 25 березня 2006 року) засновником Відповідача 1 є Відкрите акціонерне товариство «Волиньрибгосп». Відповідач 1 ВАТ «Волиньрибгосп» створене з метою здійснення ним господарської діяльності за окремими напрямами діяльності ВАТ «Волиньрибгосп». Відповідач 1 ВАТ «Волиньрибгосп» є самостійною юридичною особою з дати його державної реєстрації. Вищий орган управління ДП «Рибгосп» Цумань» ВАТ «Волиньрибгосп» є загальні збори Відкритого акціонерного товариства «Волиньрибгосп».

В свою чергу, 10 вересня 2012 року між ВАТ «Волиньрибгосп» та ТзОВ «Волинська торгово-транспортна корпорація» укладено договір купівлі-продажу, предметом якого є купівля частки у статутному капіталі Відповідача 1 Відкритого акціонерного товариства «Волиньрибгосп» (), засновником якого є ВАТ «Волиньрибгосп» у розмірі 100 відсотків статутного капіталу, яку ВАТ «Волиньрибгосп» передає у власність ТзОВ «Волинська торгово-транспортна корпорація». З моменту укладення цього договору ТзОВ «Волинська торгово-транспортна корпорація» стала по відношенню до Відповідача 1 ВАТ «Волиньрибгосп» його новим засновником, та несе всі обов`язки та права Засновника, що випливають із установчих документів та чинного законодавства.

В подальшому, корпоративні права в статутному капіталі Відповідача 1 неодноразово відчужувалися.

Так, 20 серпня 2020 року між ТзОВ «ТРАНСГАЗІНДАСТРІ АГ» та ТзОВ «АГРО-БУД ЦУМАНЬ» укладено договір купівлі-продажу корпоративних прав в статутному капіталі Відповідача 1, відповідно до якого ТзОВ «ТРАНСГАЗІНДАСТРІ АГ» передало у власність ТзОВ «АГРО-БУД ЦУМАНЬ» вклад (частку) у статутному капіталі Відповідача 1 в розмірі 200000 грн 00 коп., що становить 100% статутного капіталу Дочірнього підприємства «Рибгосп» Цумань», а ТзОВ «АГРО-БУД ЦУМАНЬ» приймало цей вклад (частку) та сплачує за нього грошову суму у розмірі та в порядку обумовленому цим договором.

Станом на сьогодні та на день вчинення оспорюваної Позивачем реєстрації права постійного користування за Відповідачем 1 на земельні ділянки (16 жовтня 2020 року) власником Відповідача 1 є юридична особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «АГРО-БУД ЦУМАНЬ», що підтверджується Статутами Відповідача 1, Витягом з ЄДР, договором купівлі-продажу корпоративних прав від 20 серпня 2020 року, укладеним між ТзОВ «ТРАНСГАЗІНДАСТРІ АГ» та ТзОВ «АГРО-БУД ЦУМАНЬ».

В той же час, в матеріалах справи відсутні докази, котрі б вказували на одночасний перехід із корпоративними права Відповідача 1 до нових їх набувачів земельних ділянок саме як окремого об`єкта та будь-яких інших необоротніх активів. В матеріалах справи відсутні відомості інвентаризації та будь-якого обліку оборотних та необоротних актів станом на момент укладення договору купівлі-продажу, предметом якого була купівля частки у статутному капіталі Відповідача 1 Відкритого акціонерного товариства «Волиньрибгосп» від 10 вересня 2012 року між ВАТ «Волиньрибгосп» та ТзОВ «Волинська торгово-транспортна корпорація».

Крім того, в матеріалах справи містяться ненормативні акти (розпорядження №276 від 24 листопада 2004 року Ківерцівської районної державної адміністрації «Про дозвіл на складання документів, що посвідчують право оренди на земельні ділянки»; рішення Третьої особи від 2 травня 2003 року «Про надання земельної ділянки в оренду для ВАТ «Волиньрибгосп») органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, якими надавалася згода на передачу та розроблення технічної документації на переоформлення права постійного користування земельною ділянкою на довгострокову оренду строком на 49 років площею 49,88 Га для ВАТ «Волиньрибгосп», розглянувши клопотання Відповідача 1 ВАТ «Волиньрибгосп» (том 1, а.с. 53,54).

В той же час, зважаючи на предмет позовних вимог та підстав, якими Позивач обгрунтовує свої вимоги, колегія суддів не має процесуальної можливості в межа правовідносин по даній справі досліджувати та встановлювати обставини щодо законності набуття права постійного користування Відповідачем 1 саме на підставі Державного акту на право постійного користування серії I-ВЛ №001576 від 27 грудня 2001 року.

Крім того, зважаючи на доводи апеляційної скарги щодо підставності набуття речового права, колегія суду звертає увагу Відповідача 1, що предметом спору не є визнання недійсним чи скасування Державного акту на право постійного користування серії I-ВЛ №001576 від 27 грудня 2001 року, що виданий Радою народних депутатів Ківерцівського району Волинської області Дочірному підприємству «Рибгосп» Цумань» ВАТ «Волиньрибгосп», площею 49, 88 га для ведення рибного господарства. Натомість одна із позовних вимог стосується правомірності та законності реєстрації та документів поданих для такої реєстрації речового права за Відповідачем 1 щодо права постійного користування земельними ділянками, здійснених Третьою особою саме на підставі відповідного Державного Акту.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з частиною другою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

У Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення (частина перша статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до частини третьої статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

При цьому, відповідно до пункту 1 частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави прийти до висновку, що право власності на об`єкти нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації. Державна реєстрація здійснюється за заявою власника майна та доданими до неї правовстановлюючими документами, що підтверджують набуття права власності на відповідні об`єкти. При цьому, державний реєстратор, приймаючи рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав, зобов`язаний перевірити відповідність поданих документів вимогам законів та інших нормативно-правових актів, перевірити відсутність суперечностей між наявною в Державному реєстрі інформацією та поданими документами, встановити відсутність заборон та обмежень щодо об`єктів нерухомого майна.

Вичерпний перелік підстав для відмови у проведенні державної реєстрації визначений у частині першій статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Зокрема, у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; заявника, який звернувся із заявою про державну реєстрацію прав, що матиме наслідком відчуження майна, внесено до Єдиного реєстру боржників.

В силу дії частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Пунктом 1 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачено, що цей порядок визначає умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Відповідно до положень пункту 12 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.

Згідно з долученим до матеріалів справи Наказом Міністерства юстиції України від 5 лютого 2021 року №444/5 «Про результати проведення камеральної перевірки державного реєстратора Затурцівської сільської ради Локачинського району Волинської області Адамчука Руслана Євгенійовича» вбачається, що: за заявою від 16 жовтня 2020 року №42004492 про державну реєстрацію припинення права оренди земельної ділянки, поданою Футруком Володимиром Миколайовичем, представником Дочірнього підприємства «Рибгосп» Цумань» (код 30907944), державним реєстратором Адамчуком Р. Є. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21.10.2020 №54680783 на підставі якого припинено інше речове право (оренда) №2156623 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:2037 та внесено запис про право постійного користування земельною ділянкою №38806788 за ДП «Рибгосп» Цумань».

У відповідному наказі Міністерства Юстиції України зазначено, що з відомостей Державного реєстру прав встановлено, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, оскільки заява №42004492 містить інформацію про припинення іншого речового права (оренди). Проте, на підставі вказаної заяви Третя особа також провела державну реєстрацію права постійного користування земельною ділянкою, що не передбачено заявою. Крім того, державна реєстрація права власності проведена з порушенням вимог пункту 21, 22 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 у редакції, що діяла на час проведення реєстраційних дій щодо пошуку відомостей у Державному реєстрі прав про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині.

Перевіркою також встановлено, що в Державному реєстрі прав відсутній пошук за суб`єктом речового права, а отже не було перевірено наявність підстав для зупинення розгляду заяви, відмови в державній реєстрації.

Таким чином, Третьою особою, під час прийняття заяви та проведення реєстраційних дій порушені вимоги статті 10, частини 8 статті 18, статті 23, частини 1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пункти 12, 21, 22 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Встановлені факти порушень є істотними, оскільки призвели до державної реєстрації незаявленого права.

Крім того, зважаючи на встановлені обставини справи (представник Відповідача 1 в судовому засідання в суді першої інстанції вказав, що йому не відомо про наявність оригіналу Державного акту у Відповідача 1) щодо того, що у Відповідача 1 не було оригіналів Державного акта на підставі яких було вчинено оскаржувану реєстраційну дію, оскільки такі документи перебували та перебувають у Позивача, колегія суддів зазначає, що статтею 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено Подання документів за заявами у сфері державної реєстрації прав.

Заява на проведення реєстраційних дій та оригінали документів, необхідних для проведення таких дій, подаються заявником у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених законодавством; у разі якщо оригінали документів, необхідних для проведення реєстраційних дій, відповідно до законодавства залишаються у справах державних органів, органів місцевого самоврядування, що їх видають, заявник подає копії документів, оформлені такими органами відповідно до законодавства.

Відтак зважаючи на дану норму, враховуючи факт знаходження оригіналів правовстановлюючих документів у Позивача (окрім описаних вище порушень вчинених Відповідачем 2 при вчиненні реєстраційних дій) та відсутність станом на день вчинення реєстраційної дії органу, яким було видано Державний акт (Ківерцівська рада Народних депутатів) вбачається порушення Відповідачем 2 під час вчинення оскаржуваної дії (підстава вчинення реєстраційної дії Державний акт), статті 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (використання під час вчинення реєстраційної дії копії документів, котрі при цьому не були оформлені органами, які їх видали, відповідно до законодавства). При цьому, Відповідачем 1 не було спростовано обставин щодо подання Відповідачу 2 для вчинення реєстраційної дії саме оригіналів правовстановлюючих документів.

В той же час, колегія суддів звертає увагу Відповідача 1 на те, що всі доводи його апеляційної скарги зводяться щодо встановлення обставин належності йому земельних ділянок на підставі Державного акта та обставин правонаступництва таких земельних ділянок після продажу корпоративних прав Відповідача 1. В той же час, Відповідачем 1 не доведено підставності та законності вчинення Відповідачем 2 оскаржуваних реєстраційних дій (а саме: використання Відповідачем 2 документів, які не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, оскільки заява Відповідача 1 містила інформацію лише про припинення іншого речового права (оренди), при цьому Відповідачем 2 на підставі вказаної заяви Відповідача 1 також проведено державну реєстрацію права постійного користування земельною ділянкою, що не передбачено заявою), враховуючи порушення, встановленні під час проведення перевірки Відповідача 2 Міністерством Юстиції України саме щодо вчинення оскаржуваних реєстраційних дій.

Відтак, виходячи з наведених Позивачем та Відповідачем 1 аргументів, заперечень та наданих ними доказів, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про доведеність Позивачем, відповідно до вимог господарського процесуального законодавства факту порушення його права або охоронюваного законом інтересу Відповідачем 2, як особою котра вчинила реєстраційні дії, шляхом скасування його законного речового права (оренди). Крім того, в матеріалах справи містяться докази, котрі свідчать про порушення Відповідачем 2 вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» при проведенні державної реєстрації права права постійного користування за Відповідачем 1, що в свою чергу також вказують на обгрунтованість та підставність даного позову.

Зважаючи на все вищевстановлене в даній постанові в площинні встановлення обставини щодо порушення оскаржуваними реєстраційними діями прав та інтересів Позивача, вчинення таких реєстраційних дій з порушенням норм діючого законодавства України, суд апеляційної інстанції вважає підставними та обґрунтованими доводи Позивача про порушення Відповідачем 2 під час вчинення реєстраційних дій прав Позивача.

Усе описане вище на переконання колегія суддів підтверджує те, що Позивач підтвердив належними та допустимими доказами порушення під час вчинення реєстраційних дій, його права як орендаря (зважаючи на заперечення орендодавця (Третьої особи) щодо розірвання договорів оренди), за захистом якого він звернувся до суду з даним позовом. Дане є підставою для задоволення позовних вимог Позивача щодо скасування права постійного користування земельною ділянкою кадастровий номер :01:001:2037, зареєстрованого за Відповідачем 1, Відповідачем 2; скасування права постійного користування земельною ділянкою кадастровий номер :01:001:2038, зареєстрованого за Відповідачем 1, Відповідачем 2; скасування права постійного користування земельною ділянкою кадастровий номер :01:001:2039, зареєстрованого за Відповідачем 1, Відповідачем 2. При цьому, суд апеляційної інстанції також задоволює позовну вимогу Позивача та визнає дії Відповідача 2 щодо реєстрації права постійного користування земельними ділянками за Відповідачем 1 та розірвання договорів оренди земельних ділянок із кадастровими номерами :01:001:2037, :01:001:2038, :01:001:2039, які розташовані в межах населеного пункту смт. Цумань та укладені між Цуманською селищною радою та позивачем незаконними.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає безпідставною заяву Відповідача 1 про застосування строку позовної давності до позовних вимог про скасування права постійного користування земельними ділянками за Відповідачем 1 (оскільки на переконання Відповідача 1, про його існування права постійного користування за Відповідачем 1 на земельні ділянки, Позивачу відомо з 2015 року). При цьому колегія апеляційного господарського суду наголошує на тому, що спір в даній справі стосується не набуття чи підтвердження речового прав Відповідача 1, а вчинених Відповідачем 2 реєстраційних дій, котрі вчинені 16 жовтня 2020 року. Відтак строк позовної давності з вказаної дати проведення реєстраційних дій не сплив.

Відповідне рішення в цій частині прийнято і місцевим господарський судом, а відтак апеляційний господарський суд залишає без змін оспорюване рішення в цій частині.

Що ж до позовної вимоги Позивача про поновлення договорів оренди земельних ділянок із кадастровими номерами :01:001:2037, :01:001:2038, :01:001:2039, які були укладені між Позивачем та Третьою особою, 20 липня 2017 року на строк 49 років для ведення рибного господарства, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідачем 1, в підтвердження обставини щодо розірвання Договорів оренди, долучено до матеріалів справи (такі ж докази були подані Відповідачу 2 для припинення речового права Позивача) три угоди (дві від 30 квітня 2020 року, одна від 4 травня 2010 року), укладені між Позивачем та Третьою особою, про «нібито» дострокове розірвання договорів оренди земельних ділянок з кадастровими номерами :01:001:2037 площею 1, 6248 га, :01:001:2038 площею 0, 9669 га, :01:001:2039 площею 0, 7227 га (том 1, а. с. 40-42).

Як уже було зазначено вище в даній постанові копії таких доказів не є належними та допустимими та такими котрі б засвідчували припинення орендних відносин між Позивачем та Третьою особою. По-перше, в матеріалах справи є письмові пояснення як зі сторони Позивача, так і зі сторони Третьої особи щодо відсутності їхнього волевиявлення, котре б знайшло свій прояв у відповідних документа (угодах) щодо припинення орендних правовідносин, які виникли між Позивачем та Третьою особою на підставі укладених Договорів оренди. По-друге, в угодах про дострокове розірвання договору оренди землі зазначено різні дати Договорів оренди (а саме: Договір оренди землі від 30 квітня 2020 року; Договір оренди землі від 30 травня 2020 року; Договір оренди землі від 30 вересня 2018 року) жодна з яких не відповідає дійсній даті такого договору (а саме 20 липня 2017 року). По-третє, в пункті 1 угод про дострокове розірвання Договорів оренди зазначено, що підставою для припинення орендних відносин є заява, яка додається, однак, матеріали справи не містять, а Відповідачем 1 не подано будь-яких заяв про припинення орендних правовідносин від Позивача та Третьої особи; по-четверте, відтиск печатки Третьої особи вчинений в угодах про дострокове розірвання договору оренди землі не відповідає як формату та вимогам до печаток так і відтиску печатки нанесеному на Договорах оренди (найменування Третьої особи), які розірванні на підставі таких угод (печатка це печаткова форма, яка виконана у вигляді кліше різного діаметру, виготовленого із спеціальних матеріалів, і призначена для нанесення відбитка на папір штемпельною фарбою; печатка містить найменування організації, організаційно-правову форму, ідентифікаційний номер суб`єкта, напис «Україна»). По-четверте, в матеріалах справи відсутні докази, корі б свідчили про повернення Позивачем (підписані акти приймання-передачі), з огляду на надуманість тверджень, що підписання угод про дострокове розірвання Договору оренди, земельних ділянок для Третьої особи (орган який здійсню розпорядження такими земельними ділянками).

Відповідно, жодна із сторін Договорів оренди не доводить про їх розірвання чи припинення, а навпаки стверджує про належне виконання з боку Позивача (як орендаря) договірних зобов`язань по Договорам оренди (належне використання орендованих земельних ділянок, сплата орендної плати, земельного податку) та стверджує про не підписання угод про дострокове розірвання діючих Договорів оренди. При цьому, Третя особа, як розпорядник таких земельних ділянок вказує, що не видавала будь-яких ненормативних актів щодо припинення речового права Позивача на орендовані земельні ділянки та оформлення права постійного користування такими земельними ділянки за Відповідачем 1.

В той же час, звертаючись до суду з позовом, Позивач має довести порушене право або інтерес, діями відповідача, який при цьому заперечує та не визнає таких прав позивача.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17.

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року в справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11 вересня 2019 року в справі № 487/10132/14-ц (пункт 90)).

Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 331/6927/16-ц (пункт 69)).

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14 червня 2019 року в справі №910/6642/18, від 21 січня 2020 року у справі №910/7815/18, від 11 лютого 2020 року в справі №922/1159/19.

Таким чином, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, та заперечення відповідача щодо прав позивача, відповідно до вимог законодавства.

Нормами Господарського процесуального кодексу України визначено завдання господарського судочинства, зокрема це справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

У статті 5 Господарського процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Підстава позову - це факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Така позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав; під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

За змістом положень вказаних норм, суд, шляхом вчинення провадження у справах, здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Разом з тим, особа, права якої порушені, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, якщо він передбачений чинним законодавством або договором. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Відтак, підсумовуючи усе вищеописане, колегія суддів констатує про відсутність порушеного права Позивача в частині позовних вимог щодо поновлення і так діючих, ніким не скасованих Договорів оренди та в цілому відсутність спору між Позивачем та Третьою особою (сторонами договору) щодо дійсності та чинності Договорів оренди.

Враховуючи задоволення позовних вимог щодо скасування реєстрації права постійного користування земельними ділянками за Відповідачем 1 та визнання дій Відповідача 2 щодо реєстрації права постійного користування земельними ділянками за Відповідачем 1 та розірвання договорів оренди земельних ділянок із кадастровими номерами :01:001:2037, :01:001:2038, :01:001:2039, незаконними, що в свою чергу призведе до відновлення порушених прав Позивача щодо користування земельними ділянками на підставі Договорів оренди, колегія суддів звертає увагу Позивача на те, що позовна вимога про поновлення договорів оренди не підлягає до задоволення, оскільки такі договори є чинними, ніким не розірваними, і не визнаними недійсними.

Відтак колегія суддів відмовляє в задоволенні позовної вимог щодо поновлення Договорів оренди.

Відповідне рішення в цій частині прийнято і місцевим господарський судом, а відтак апеляційний господарський суд залишає без змін оспорюване рішення і в цій частині.

При цьому апеляційний господарський суд ще раз наголошує, що доводи апеляційної скарги повністю спростовані судом як в оскаржуваному рішенні, так і в постанові апеляційного суду вище, а відтак колегія суду відхиляє їх як безпідставні та необгрунтовані.

Водночас, суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що при прийнятті даної постанови, Північно західним апеляційним господарським судом не встановлено обставин, що б вказували на необхідність скасування даного рішення (в розумінні частини 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України).

Відтак, виносячи дану судову постанову та враховуючи те, що апеляційним господарським судом залишено без задоволення апеляційну скаргу Відповідача 1, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду без змін, апеляційний господарський суд, відповідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, залишає судовий збір за розгляд апеляційної скарги за Відповідачем 1.

Керуючись статтями 129, 269, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Рибгосп "Цумань" на рішення Господарського суду Волинської області від 31 серпня 2021 року в справі №903/260/21 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Волинської області від 31 серпня 2021 року в справі №903/260/21 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

5. Справу №903/260/21 повернути Господарському суду Волинської області.

Повний текст постанови виготовлено 23 грудня 2021 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.