ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2021 року Справа № 923/787/21

Господарський суд Херсонської області у складі судді Ярошенко В.П., за участю секретаря судового засідання Борхаленко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Херсонська обласна організація (комітет) Товариства сприяння обороні України, м.Херсон

до відповідача: Нижньосірогозької селищної ради Херсонської області, смт. Нижні Сірогози, Херсонська область

про визнання недійсним рішення

за участю представників сторін:

від позивача: Сабадаш І.В. - керівник, Долгополов О.В. - адвокат

від відповідача: Жданова Н.В. - уповн. предст.

14.06.2021 року до Господарського суду Херсонської області звернувся Херсонський обласний комітет Товариства сприяння обороні України () із позовною заявою до Нижньосірогозької селищної ради Херсонської області () про визнання недійсним рішення Нижньосірогозької селищної Ради Херсонської області від 29.04.2021 року № 331.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує твердженням про те, що він є належним користувачем земельних ділянок, на яких розташоване майно за адресою: Херсонська область, смт. Нижні Сірогози, а саме: адмінбудівля (вул. Незалежності (колишня Петровського), 34) та стрілковий тир (вул. Банкова (колишня Свердлова), 27) за який сплачує встановлений земельний податок, а також податок на нерухомість. Приймаючи рішення про припинення права постійного користування земельною ділянкою, яке є безстроковим, набуте згідно з державним актом, та на якій розташоване майно землекористувача, без належних на те законодавчо встановлених підстав відповідач втрутився у право позивача на мирне володіння своїм майном на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, що є підставою для визнання його недійсним. Відповідач не отримував згоди Позивача на вилучення земельної ділянки в добровільному порядку, а отже припинення права постійного користування земельною ділянкою повинно було проводитися виключно в судовому порядку.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.06.2021 року, справу розподілено судді Ярошенко В. П.

Ухвалою від 14.06.2021 суд прийняв позовну заяву Херсонського обласного комітету Товариства сприяння обороні України до розгляду та відкрив провадження у справі. Розгляд справи № 923/787/21 визначено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 13.07.2021 о 11:00.

09.07.2021 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити позивачу у задоволені позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Даний відзив з додатком суд прийняв до розгляду та залучив до справи (а.с.101-152). Зокрема, у відзиві на позовну заяву відповідач посилається на ті обставини, що підставою винесення рішення Нижньосірогозькою селищною радою Херсонської області від 29.04.2021 року № 331 є використання земельної ділянки не за цільовим призначенням та систематична несплата земельного податку.

13.07.2021 в підготовчому засіданні оголошувалась перерва до 14.09.2021 о 12:00 год.

06.09.2021 до суду від позивача надійшли заперечення на відзив, які суд прийняв до розгляду та залучив до справи (а.с.161-170).

Ухвалою від 14.09.2021 суд закрив підготовче провадження у справі № 923/787/21 та призначив справу до судового розгляду по суті на 07.10.2021 об 11:00 год.

У засіданні суду 07.10.2021 було оголошено перерву до 26.10.2021 року.

26.10.2021 справа не слухалась, у зв`язку з перебуванням судді у відпустці.

Ухвалою від 21.10.2021 суд призначив справу до судового розгляду по суті на 23.11.2021 об 12:00 год.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та у задоволенні позову просив відмовити, надавши аналогічні пояснення тим, які містяться у відзиві на позовну заяву.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення і повідомлено представникам сторін про дату складення повного рішення

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд -

в с т а н о в и в :

Матеріали справи свідчать, що у відповідності з рішенням Нижньосірогозької селищної Ради Херсонської області від 29.04.2021 року № 331 вирішено з 01 червня 2021 року припинити Нижньосірогозькому товариству сприяння обороні України право постійного користування земельною ділянкою (підстава - державний акт постійного користування землею серії №ІІ-ХС № 000297, виданий 21 жовтня 1996 року), орієнтовною площею 0,2134 га, наданої для розміщення адмінбудинку та стрілкового тиру, розташованої в межах населеного пункту смт Нижні Сірогози Херсонської області, у зв`язку із систематичною несплатою земельного податку та використанням земельної ділянки не за цільовим призначенням (п. 1 Рішення). Вилучити з постійного користування Нижньосірогозького товариства сприяння обороні України земельні ділянки по вул. Незалежності (колишня Петровського), 34 розміром 1852 кв.м. та по вул. Банкова (колишня Свердлова), 27 розміром 282 кв.м., що розташовані в межах населеного пункту смт Нижні Сірогози Херсонської області та передавши їх до земель запасу селищної ради (п. 2 Рішення).

Позивач стверджує, що рішення Нижньосірогозької селищної Ради Херсонської області від 29.04.2021 року № 331 винесено з порушеннями норм чинного законодавства України і підлягає визнанню недійсним.

Дані обставини стали підставою для звернення позивача з позовною заявою до суду.

Таким чином, виник спір, який підлягає вирішенню у судовому порядку.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

У відповідності з ч. 1 ст. 16 ЦК України Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ч. 1 ст. 155 ЗК України).

Частиною 2 статті 20 ГПК України встановлено, кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються зокрема шляхом визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації.

10.10.1991 року створена Громадська організація "Товариство сприяння обороні України (ТСО України) ", яка стала правонаступником ДТСААФ УРСР. До ТСО України перейшло право власності на усе майно, яке належало ДТСААФ УРСР.

До складу ТСО України увійшли обласні організації (комітети), у тому числі і Херсонська обласна організація.

В свою чергу до Херсонської обласної організації увійшли районні організації ТСО України, у тому числі і Нижньосірогозька районна організація ТСО України.

Враховуючи викладене Нижньосірогозькій районній організації ТСО України було передано в користування нерухоме майно, яке розташоване за адресою: Херсонська область, смт. Нижні Сірогози, а саме: адмінбудівля (вул. Незалежності (колишня Петровського), 34) та стрілковий тир (вул. Банкова (колишня Свердлова), 27).

За твердженням позивача, зазначене майно до теперішнього часу перебуває у власності ТСО України і використовується за цільовим призначенням.

21 жовтня 1996 року Нижньосірогозькою районною організацією ТСО України отримано акт постійного користування серія ІІ-ХС № 000297 земельних ділянок загальною площею 0,2134 га., наданих для розміщення адмінбудинку та стрілкового тиру, розташованої в межах населеного пункту смт. Нижні Сірогози Херсонської області.

У відповідності з п. 6.4. Статуту Нижньосірогозької районної організації ТСО України районна організація може реєструватися в органах місцевої влади як юридична особа.

Однак, Нижньосірогозька районна організація ТСО України, як юридична особа зареєстрована не була і як наслідок не є окремим платником податків і зборів, у тому числі і земельного податку.

Враховуючи викладене, платником податків, у тому числі і земельного, є Херсонська обласна організація ТСО України, до складу якої входить Нижньосірогозька районна організація ТСО України.

У відповідності з Витягом з реєстру платників єдиного податку від 26.03.2015 року № 222 Херсонська обласна організація ТСО України є платником єдиного податку 3-ї групи і до 01.07.2020 року користувалася пільгами зі сплати земельного податку на підставі п. 297.1 ст. 297 ПК України.

За твердженням позивача, після скасування зазначеної пільги з 01.07.2020 року Херсонська обласна організація ТСО України до Нижньосірогозької ДПІ ГУ ДПС у Херсонській області декларує податкові зобов`язання по земельному податку за земельні ділянки загальною площею 0.2134 га. На даний час сплачено земельний податок у сумі 5 608,46 грн. і податковий борг відсутній (довідка ГУ ДПС у Херсонській області від 06.05.2021 року 8736/6/21-22-04-02-08).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Згідно з частиною першою статті 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

За змістом частини першої статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад, б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу, г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст, д) організація землеустрою; є) здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавствам) обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавствам) підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; и) встановлення та зміна меж районів у містах з районним поділом; і) інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок;ї) внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж сіл, селищ, міст; й) вирішення земельних спорів; к) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Відповідно до частини другої статті 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з приписами частини першої статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до частини першої статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005 вказав, що стаття 92 ЗК України не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках. Раніше видані державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними та підлягають заміні у разі добровільного звернення осіб.

Таким чином, право постійного користування земельною ділянкою, набуте особою у встановленому законодавством порядку, відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не підлягає обов`язковій заміні.

За статтею 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Разом із тим, відповідно до статті 141 ЗК України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є:

а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;

б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;

в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;

г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;

ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

д) систематична несплата земельного податку або орендної плати;

е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці;

є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

За приписами статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Отже, право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 ЗК України, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою після державної реєстрації такого права поза межами підстав, визначених у статті 141 названого Кодексу, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою.

Громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм в установлених законодавством випадках права користування земельною ділянкою за відсутності підстав, встановлених законом. Така позиція відповідає висновку, викладеному у вищенаведеному рішенні Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005.

Наведений правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05.11.2019 у справі № 906/392/18, від 23.06.2020 у справі №922/989/18.

Як вбачається з оскаржуваного рішення підставою для його прийняття є систематична несплата земельного податку (п. "д" ч. 1 ст. 141 ЗК України) та використанням земельної ділянки не за цільовим призначенням (п. "ґ" ч. 1 ст. 141 ЗК України).

Однак, як вбачається з наведеного вище, Позивач є належним користувачем земельних ділянок, на яких розташоване майно за адресою: Херсонська область, смт. Нижні Сірогози, а саме: адмінбудівля (вул. Незалежності (колишня Петровського), 34) та стрілковий тир (вул. Банкова (колишня Свердлова), 27) за який сплачує встановлений земельний податок, а також податок на нерухомість.

За змістом частини 1 та частини 2 статті 149 ЗК України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших проблем за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом.

Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Отже, з огляду на приписи наведених норм, за наявності правових підстав для припинення права постійного користування земельною ділянкою та за відсутності на це згоди землекористувача, припинення права постійного користування земельною ділянкою здійснюється в судовому порядку.

Відповідно до частини 1 статті 23 ЗК України право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

В пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" від 16.04.2004 №7 (зі змінами і доповненнями) наголошено на тому, що вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди повинні враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140- 149 ЗК. У випадках, визначених цими нормами, припинення права власності на землю чи права землекористування провадиться за позовом відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування в судовому порядку, недодержання якого є підставою для визнання рішення цього органу та виданих державних актів недійсними. У разі пред`явлення до органу виконавчої влади або місцевого самоврядування позову про незаконність припинення права землекористування через відсутність судового рішення про вилучення земельної ділянки відповідач вправі пред`явити зустрічний позов про таке вилучення, а суд має розглянути його разом із первинним позовом.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) друге речення того ж абзацу охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) другий абзац визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пункти 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, а останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, наслідки його застосування мають бути передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, то Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), пункт 68, "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07), пункт 45).

ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б один із зазначених критеріїв сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Втручання держави у право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

ЄСПЛ у рішенні "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року (Shtokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та № 37943/06, пункти 50 та 51) зазначив, що позбавлення власності можливе тільки при виконанні певних вимог. Суд вказує у своєму рішенні, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Говорячи про "закон", стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні.

Таким чином приймаючи рішення про припинення права постійного користування земельною ділянкою, яке є безстроковим, набуте згідно з державним актом, та на якій розташоване майно землекористувача, без належних на те законодавчо встановлених підстав втрутилася управо позивача на мирне володіння своїм майном на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, що є підставою для визнання його недійсним.

Зазначені висновки узгоджуються з Постановою Верховного суду України від 30 вересня 2020 року по справі № 6/88-Б-05)

Судом встановлено, що Відповідач не отримував згоди Позивача на вилучення земельної ділянки в добровільному порядку, а отже припинення права постійного користування земельною ділянкою повинно було проводитися виключно в судовому порядку.

Суд критично ставиться до доводів відповідача викладених у відзиві, враховуючи наступне.

У відповідності з ч. 1 ст. 316 ЦК України Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (ч. 2 ст. 328 ЦК України).

У відповідності з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку. передбаченому цим Законом.

У відповідності із витягами з Державного реєстру прав від 21.05.2021 року № 257707680 та № 257701153 Позивач є власником адміністративної будівлі за адресою: Херсонська область, смт. Нижні Сірогози, вул. Незалежності (колишня Петровського), 34 та стрілковий тир по вул. Банкова (колишня Свердлова), 27. При цьому, згідно з зазначених витягів право власності на зазначене нерухоме майно виникло у Позивача на Підставі акту прийому-передачі нерухомого майна від 27.03.2008 року.

У відповідності з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Тобто, в розумінні ст. 77 ГПК України і ч. 5 ст. 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", дані Державного реєстру прав щодо права власності Позивача на майно є належним і допустимим доказом такого права і додаткового доведення не потребує.

З відзиву на позовну заяву та пояснень Відповідача вбачається, що підставою винесення рішення Нижньосірогозької селищної Ради Херсонської області від 29.04.2021 року № 331 вирішено з 01 червня 2021 року стали п. "ґ" (використання земельної ділянки не за цільовим призначенням і "д" (систематична несплата земельного податку) ч. 1 ст. 141 ЗК України.

Як вже судом зазначалось, у відповідності зі ст. 141 ЗК України (яка діяла станом на 29.04.2021 року) Примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі з нижче вказаним.

Підставами припинення права користування земельною ділянкою є :

а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;

б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;

в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних

підприємств, установ та організацій;

г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;

ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

д) систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Окремою підставою для примусового припинення права користування земельною ділянкою на умовах оренди є саме використання орендарем землі не за цільовим призначенням (статті 143 ЗК України).

Відповідно до положень статті 1 Закону України "Про землеустрій" цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Отже, основою для визначення цільового призначення земельної ділянки є її належність до відповідної категорії земель і відповідного способу використання. Поділ земельного фонду країни на категорії передбачено ЗК України.

Відповідно до статті 19 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії:

а) землі сільськогосподарського призначення;

б) землі житлової та громадської забудови;

в) землі,природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення;

г) землі оздоровчого призначення;

ґ) землі рекреаційного призначення;

д) землі історико-культурного призначення;

є) землі лісогосподарського призначення;

є) землі водного фонду;

ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Отже, усі землі у межах України мають своє цільове використання, як це передбачено статтею 19 ЗК України, цільове використання земельних ділянок є одним із принципів земельного законодавства.

Частиною 1 статті 20 ЗК України передбачено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Отже, зміна цільового призначення земельних ділянок (тобто переведення земельної ділянки з однієї категорії, визначеної частиною 1 статті 19 ЗК України в іншу) здійснюється за проектами землеустрою та з дотриманням відповідної процедури.

Згідно з частиною 5 статті 20 ЗК України види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Отже, цільове призначення земельної ділянки відповідно до законодавчо встановлених категорій земель визначається на підставі документації із землеустрою, а порядок використання земельної ділянки в межах певної категорії визначається землекористувачем самостійно, проте з обов`язковим дотриманням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Зміна виду використання земельної ділянки в межах однієї категорії земель не є зміною її цільового призначення, а отже, не потребує проходження процедур, які відповідно до земельного законодавства України застосовуються при зміні цільового призначення (розробки проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, його затвердження тощо).

Єдина умова, яку встановлюють положення частини 5 статті 20 ЗК України при самостійному визначенні виду використання ділянки її власником/користувачем, є дотриманням вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, та необхідність урахування містобудівної документації та документації із землеустрою.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у справі № 806/5308/15 (постанова від 31.07.2019), у справі №916/1998/19 (Постанова КГС ВС від 14.07.2020).

Суд звертає увагу, що наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 № 458 затверджено Класифікацію видів цільового призначення земель (далі - Класифікація). Відповідно до пунктів 1.2, 1.4 цієї Класифікації код та цільове призначення земель застосовуються для забезпечення обліку земельних ділянок за видами цільового призначення у Державному земельному кадастрі.

Підпунктом 10 пункту 24 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051, визначено, що до Державного земельного кадастру вносяться відомості про земельні ділянки, зокрема про цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель), що включає такі складові: категорія земель згідно з підпунктом 6 пункту 22 цього Порядку; цільове призначення згідно з документацією із землеустрою; вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель згідно з частиною 5 статті 20 ЗК України.

Згідно з Класифікацією до секції В належать землі житлової та громадської забудови, код 03.15 - землі громадської забудови, для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови.

Правовий режим земель громадської та житлової забудови визначено у статті 38 ЗК України, згідно з якою до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктах, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель та споруд, інших об`єктів загального користування.

Порядок використання зазначеної категорії земель регламентовано статтею 39 ЗК України, відповідно до якої використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Поняття "використання земельної ділянки не за цільовим призначенням" стосується тих випадків, коли на земельній ділянці з певним цільовим призначенням проводиться діяльність, яка виходить за межі цільового призначення та передбачає фактичне використання такої ділянки.

Отже, нецільовим використанням земельної ділянки з категорії земель житлової та громадської забудови є її використання за іншим призначенням, всупереч генеральному плану населеного пункту, іншій містобудівній документації, плану земельно-господарського устрою тощо, тобто всупереч земельному законодавству України.

Аналогічну правову позицію виклав Верховний Суд у справі № 915/47/17 (постанова від 04.02.2020).

З матеріалів справи вбачається, що 21 жовтня 1996 року Нижньосірогозькою районною організацією ТСО України отримано акт постійного користування серія ІІ-ХС № 000297 земельних ділянок загальною площею 0,2134 га., наданих для розміщення адмінбудинку та стрілкового тиру, розташованої в межах населеного пункту смт Нижні Сірогози Херсонської області.

Суд приходить до висновку, що спірна земельна ділянка використовується за цільовим призначенням - землі житлової та громадської забудови і як наслідок відсутні підстави для застосування п. "ґ" ч. 1 ст. 141 ЗК України.

Використання Позивачем частини приміщень адмінбудівлі і стрілкового тиру для ведення господарської діяльності, у тому числі і здачі в оренду не змінює цільове призначення будівель і тим більше земельних ділянок, на яких вони розташовані.

21 жовтня 1996 року Нижньосірогозькою районною організацією ТСО України отримано акт постійного користування серія ІІ-ХС № 000297 земельних ділянок загальною площею 0,2134 га., наданих для розміщення адмінбудинку та стрілкового тиру, розташованої в межах населеного пункту смт Нижні Сірогози Херсонської області. Зазначений акт, згідно з нормами чинного законодавства України, які діяли станом на жовтень 1996 року, зареєстровано у встановленому порядку в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею № 42.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 02 квітня 2002 року № 449 "Про за твердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою" (на сьогодні втратила чинність) визначалося, що раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю, державні акти на право власності на земельну ділянку та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб. Статтею 58 Конституції України визначається, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Пунктом 2 розділу VII Закону України "Про Державний земельний кадастр" визначається, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

Таким чином, земельні ділянки Позивача є сформованими, зареєстрованими належним чином і як наслідок отримання кадастрових номерів і подальша реєстрація земельних ділянок в Державному реєстрі речових прав є правом а не обов`язком Позивача.

На думку відповідача, позивач протиправно користувався пільгами по сплаті земельного податку. Позивач є платником податків на спрощеній системі і займається господарською діяльністю згідно КВЕД 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. Відповідно до п.4 ч.1. ст.297 ПКУ до 1 липня 2020 року не був платником земельного податку. При внесені змін до п.4 ч.1. ст.297 ПКУ позивач отримав від держгеокадастру грошову оцінку земельних ділянок, на підставі якої надав податкову декларацію до ДПІ у Нижньосірогозькому районі.

Суд зазначає, що позивачем до матеріалів справи докази сплати земельного податку в повному обсязі згідно вимог чинного законодавство України. Додатково зазначений факт підтверджується довідкою ГУ Держказначейства України в Херсонській області від 06.05.2021 року № 50 (додається).

Згідно частини третьої статті 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до частини першої статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню.

Згідно ст.129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 129, 231, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в :

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Визнати недійсним рішення Нижньосірогозької селищної Ради Херсонської області від 29.04.2021 № 331.

3. Стягнути з Нижньосірогозької селищної Ради Херсонської на користь Херсонська обласна організація (комітет) Товариства сприяння обороні України судовий збір у сумі 2270,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 24.12.2021 р.

Суддя В.П.Ярошенко