ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2021 року м. Черкаси справа № 925/1141/21

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Спаських Н.М., із секретарем судового засідання Волна С.В., за участі представників сторін:

від позивача: Чакалов А.К. адвокат за ордером;

від відповідача: Постригань С.Г. - за довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Продагроінвест" (м. Чигирин, Черкаська область) до Чигиринської міської ради Черкаської області (м. Чигирин, Черкаська область) про визнання незаконним та скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

Позивачем заявлено позов про визнання протиправним та скасування:

- рішення Чигиринської міської ради від 21.06.2019 № 147-8/VII "Про встановлення ставок орендної плати за земельні ділянки" з 01.01.2020 в частині визначення в Додатку № 1 (Ставки орендної плати за земельні ділянки) до нього: Код 01.01 Вид цільового призначення земель - Для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, ставка орендної плати (відсотків нормативної грошової оцінки) - 12%;

- рішення Чигиринської міської ради від 26.03.2021 № 366-7/VІII "Про внесення змін у договір оренди землі від 25.01.2010, укладеного із ТОВ "Продагроінвест".

Справа розглядається за правилами загального позовного провадження.

В ході розгляду справи позивач підтримував свої вимоги повністю та просив суд їх задовольнити.

Відповідач проти позову заперечив з підстав, що спірні рішення є законними та вірно застосовані щодо позивача в частині встановлення йому ставки орендної плати у розмірі 12% від нормативної грошової оцінки землі на рік. Стосовно інших орендарів Чигиринська міська рада має намір поступово привести всі ставки орендної плати до рівня 12% від НГО на рік.

Суд не погоджується із запереченнями відповідача проти віднесення спору до предметної юрисдикції адміністративного суду, бо у відносинах сторін Чигиринська міська рада виступила як власник землі та орендодавець, а не як суб`єкт владних управлінських функцій, а позивач захищає свій приватно-правовий інтерес. Крім того, в даний час між сторонами в судовому порядку на підставі вказаних спірних рішень вирішується питання про внесення змін до договору оренди землі від 25.01.2010, тому в усіх цих відносинах сторони спору виступають як рівноправні суб`єкти.

Заслухавши доводи та заперечення представників обох сторін і дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що у позові слід відмовити повністю, виходячи з такого:

За змістом статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (частина перша статті 124 Земельного кодексу України у відповідній редакції).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом частини 1 статті 74 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина десята статті 59 зазначеного Закону).

За правилами ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Позивач заявленим позовом просить визнати протиправним та скасувати рішення Чигиринської міської ради від 21.06.2019 № 147-8/VII "Про встановлення ставок орендної плати за земельні ділянки" з 01.01.2020 в частині визначення по коду 01.01 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, ставки орендної плати в розмірі 12% відсотків НГО та застосоване до позивача на цій підставі рішення Чигиринської міської ради від 26.03.2021 № 366-7/VІII "Про внесення змін у договір оренди землі від 25.01.2010, укладеного із ТОВ "Продагроінвест".

Представник позивача уточнив на запитання суду, що заявлені позовні вимоги не є основною та похідною, а є самостійними вимогами.

Позивач у підставах позову вказує, що спірне рішення Чигиринської міської ради від 26.03.2021 № 366-7/VІII "Про внесення змін у договір оренди землі від 25.01.2010, укладеного із ТОВ "Продагроінвест" застосовано до позивача дискримінаційно у порівнянні з іншими землекористувачами, які замість 12% отримали нижчу ставку орендної плати.

Позивач при цьому послався на положення Закону України "Про захист економічної конкуренції", яким заборонено дискримінацію з боку органів місцевого самоврядування.

За правилами ч. 1,2 статті 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

При цьому згідно з підпунктами 288.5.1, 288.5.2 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки та не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

За змістом статті 1 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" непряма дискримінація (яка, є однією з форм дискримінації) - це ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Законом України від 11.01.2001 року № 2210"Про захист економічної конкуренції" визначено. що

стаття 1

- економічна конкуренція - це змагання між суб`єктами господарювання з метою здобуття завдяки власним досягненням переваг над іншими суб`єктами господарювання, внаслідок чого споживачі, суб`єкти господарювання мають можливість вибирати між кількома продавцями, покупцями, а окремий суб`єкт господарювання не може визначати умови обороту товарів на ринку;

частина друга статті 4:

- суб`єкти господарювання, органи влади, органи місцевого самоврядування, а також органи адміністративно-господарського управління та контролю зобов`язані сприяти розвитку конкуренції та не вчиняти будь-яких неправомірних дій, які можуть мати негативний вплив на конкуренцію;

частина перша та абзац восьмий частини другої статті 15:

- антиконкурентними діями органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю є прийняття будь-яких актів (рішень, наказів, розпоряджень, постанов тощо), надання письмових чи усних вказівок, укладення угод або будь-які інші дії чи бездіяльність органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю (колегіального органу чи посадової особи), які призвели або можуть призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції;

- антиконкурентними діями органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю, зокрема, визнається дія, внаслідок якої окремим суб`єктам господарювання або групам суб`єктів господарювання створюються несприятливі чи дискримінаційні умови діяльності порівняно з конкурентами;

пункт 3 статті 50:

- порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції є антиконкурентні дії органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю;

Відповідно до ч.1 статті 15 Закону України "Про захист економічної конкуренції" сама можливість настання негативних наслідків для конкуренції є достатньою умовою визнання дій, передбачених частинами першою та другою статті 15 Закону України "Про захист економічної конкуренції", порушенням законодавства про захист економічної конкуренції. Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17.08.2021 у справі №904/4062/20 та у постанові від 26.05.2020 у справі №920/768/19.

У відповідності до положень ст. 25 ГК України держава підтримує конкуренцію як змагання між суб`єктами господарювання, що забезпечує завдяки їх власним досягненням здобуття ними певних економічних переваг, внаслідок чого споживачі та суб`єкти господарювання отримують можливість вибору необхідного товару і при цьому окремі суб`єкти господарювання не визначають умов реалізації товару на ринку.

Органам державної влади і органам місцевого самоврядування, що регулюють відносини у сфері господарювання, забороняється приймати акти або вчиняти дії, що визначають привілейоване становище суб`єктів господарювання тієї чи іншої форми власності, або ставлять у нерівне становище окремі категорії суб`єктів господарювання чи іншим способом порушують правила конкуренції. У разі порушення цієї вимоги органи державної влади, до повноважень яких належить контроль та нагляд за додержанням антимонопольно-конкурентного законодавства, а також суб`єкти господарювання можуть оспорювати такі акти в установленому законом порядку.

Уповноважені органи державної влади і органи місцевого самоврядування повинні здійснювати аналіз стану ринку і рівня конкуренції на ньому і вживати передбачених законом заходів щодо упорядкування конкуренції суб`єктів господарювання.

Отже ухвалюючи відповідні рішення в межах своєї компетенції, органи місцевого самоврядування повинні враховувати положення статті 25 ГК України та сприяти розвитку конкуренції, не допускаючи порушення антимонопольного законодавства.

Сторонами не заперечується, що 25.01.2010 між позивачем та Чигиринською РДА було укладено договір оренди землі (а.с. 14 том 1) за умовами якого позивач отримав на 49 років у строкове платне користування земельну ділянку площею 86,01 га, з них рілля 86,01 га. на території Стецівської сільської ради за межами населеного пункту. Земельна ділянка передається в оренду для товарного сільськогосподарського виробництва.

Додатковою угодою від 01.11.2011 (а.с. 16 том 1) ставку орендної плати відповідачу встановлено в розмірі 4,5% від нормативної грошової оцінки даної земельної ділянки.

Між сторонами немає спору, що в даний час земельна ділянка площею 86,01 га має кадастровий номер :01:000:1503 і є власністю Чигиринської міської ради.

Спірним рішенням від 21.06.2019 № 147-8/УІІ (а.с. 26 том 1) Чигиринська міська рада встановила з 01 січня 2020 ставки орендної плати за земельні ділянки на території м. Чигирина та сіл Галаганівка, Красносілля, Розсошинці, Погорільці, Матвіївка, Скаржинка, Стецівка, Суботів, Тіньки Чигиринської об`єднаної територіальної громади по коду 01.01 за видом цільового призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва - 12%.

Саме цю ставку Чигиринська міська рада застосовує до договору оренди землі від 25.01.2010 із позивачем, що вбачається із іншого спірного рішення Чигиринської міської ради від 26.03.2021 № 366-7/УІІ (а.с. 27 том 1).

Позивач наданими у справу доказами доводить, що незважаючи на прийняте рішення від 21.06.2019 № 147-8/УІІ (а.с. 26 том 1) про ставки орендної плати для всіх користувачів земельними ділянками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в розмірі 12% від НГО на рік з 01.01.2020 року, Чигиринська міська рада для інших землекористувачів власними рішеннями у березні, травні та липні 2021 року встановила ставки у розмірі:

- 10% для СТОВ "Красносільське" - а.с. 28 том 1;

- 9,20% ; 8,72% для ТОВ СП "Нібулон" - а.с. 29, 32 том 1;

- 3% для ТОВ "Чигиринська аграрна компанія" - а.с. 30 том 1;

Відповідачем в справу подано витяги з ДЗК про земельні ділянки позивача, СТОВ "Красносільське", ТОВ СП "Нібулон" та ТОВ "Чигиринська аграрна компанія" (а.с. 207-281 том 1) з яких вбачається, що всі земельні ділянки мають код цільового призначення 01.01 - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Такі ж відомості містяться у Публічній кадастровій карті, скріншоти з якої подано позивачем (а.с. 194-202 том 1).

При цьому відповідач доказує, що ці землі мають особливості за експлікацією земельних угідь (господарські двори, сіножаті, рілля) що врахувала Чигиринська міська рада, або земельні ділянки передавалися в оренду за результами аукціону з фіксованими умовами щодо ставки орендної плати і тому вказані товариства стосовно своїх ділянок обгрунтовано отримували меншу ставку орендної плати ніж позивач.

Отже, виходячи із обставин даної конкретної справи судом встановлено, що прийнявши рішення від 21.06.2019 № 147-8/УІІ (а.с. 26 том 1) про встановлення з 01 січня 2020 єдиної ставки орендної плати за земельні ділянки на території м. Чигирина та сіл Чигиринської об`єднаної територіальної громади по коду 01.01 за видом цільового призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва у розмірі 12%, Чигиринська міська рада по різному застосовує дане рішення до позивача та інших користувачів земельними ділянками, які є суб`єктами підприємницької діяльності і встановлює для них ставки нижчого розміру по орендній платі.

В цьому полягає відмінність спорів, на судову практику за якими посилається позивач (зокрема за позовами до Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, наприклад справи № 904/401/18; 904/2403/18 та ін.), де Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій, що відсутність у міської ради єдиних ставок орендної плати для суб`єктів господарювання, які здійснюють аналогічні види діяльності (використовують земельні ділянки за однаковим видом цільового призначення) та як наслідок встановлення для таких суб`єктів господарювання різних ставок орендної плати, в результаті чого одні з них отримують більш сприятливі умови конкуренції порівняно з іншими, суперечить нормам конкурентного законодавства, так як вказані обставини призводять до створення суб`єктам господарювання нерівних умов діяльності порівняно з конкурентами, які діють на одному товарному ринку.

За змістом статті 15 Закону України "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

Згідно з пунктом 34 частини 1 статті 26, статтею 25 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до виключної компетенції міських рад відноситься вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що визначення розміру орендної плати є виключною компетенцією органів місцевого самоврядування, який (розмір) має затверджуватися рішенням уповноваженої ради у встановленому законом порядку.

Відповідно до чинного законодавства України суд не може втручатися у дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування щодо вирішення питання про умови договору оренди; до компетенції судів віднесено розгляд вимог виключно про спонукання розглянути подане зацікавленою особою клопотання без визначення змісту самого рішення.

З цих підстав позивач не доводить суду, що стосовно нього Чигиринською міською радою у рішенні від 26.03.2021 № 366-7/УІІІ повинна бути застосована менша ставка орендної плати ніж 12% і не визначає, яка саме.

Спірне рішення Чигиринської міської ради від 26.03.2021 № 366-7/VІII "Про внесення змін у договір оренди землі від 25.01.2010, укладеного із ТОВ "Продагроінвест", позивач просить визнати протиправним та скасувати повністю, незважаючи на те, що стосовно інших його пунктів (крім розміру ставки орендної плати за землю) у позивача немає ніяких заперечень, що представником позивача підтверджено в судовому засіданні на запитання суду.

Так, відповідно до статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію.

Відповідно до статті 4 КАС України нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування

Індивідуальні акти стосуються конкретних осіб та їхніх відносин. Загальною рисою, яка відрізняє ці акти від нормативних, є їх правозастосовний характер. Головною рисою таких актів є їх конкретність, а саме чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктами адміністративних правовідносин, які видають такі акти; розв`язання за їх допомогою конкретних, індивідуальних питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами.

Постановляючи рішення від 19.04.2009р. у справі №1-9/2009 про скасування актів органів місцевого самоврядування Конституційний Суд України, серед іншого, дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Також постановах від 03.02.2020р. у справі №826/16737/18 та від 26.05.2020р. у справі №750/11932/16 Верховний Суд дійшов висновку, що акти органів місцевого самоврядування, дія яких поширюється на необмежену кількість суб`єктів та застосовуються багаторазово, є нормативно-правовими актами. Подібні висновки викладені також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019р. у справі №363/3101/17 та від 15.05.2019р. у справі №363/3786/17.

Отже за своїм правовим змістом рішення Чигиринської міської ради від 21.06.2019 № 147-8/УІІ про встановлевлення ставок орендної плати за земельні ділянки на території м. Чигирин та сіл Чигиринської ОТГ є нормативно-правовим актом, бо він поширюється на необмежену кількість суб`єктів та застосовується багаторазово.

Натомість рішення Чигиринської міської ради від 26.03.2021 № 366-7/УІІІ про внесення змін у договір оренди землі від 25.01.2010 року укладеного із позивачем, є ненормативним актом, що стосується виключно позивача у справі.

Для скасування нормативно-правового акту за правилами ст. 21 ЦК України позивач повинен довести, що він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси позивача.

Позивач не довів суду, що Чигиринська міська рада всупереч нормам чинного законодавства прийняла рішення Чигиринської міської ради від 21.06.2019 № 147-8/УІІ про встановлення ставок орендної плати за земельні ділянки на території м. Чигирин та сіл Чигиринської ОТГ.

Дане рішення прийнято у відповідності до компетенції Чигиринської міської ради як органу місцевого самоврядування згідно положень п.24) ч. 1 ст. 26 ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні" щодо встановлення міськими радами місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України та п. 288 Податкового Кодексу про максимальну ставку орендної плати в розмірі 12% від НГО земельної ділянки.

Позивач не оскаржує компетенцію відповідача та порушення ним чинного законодавства при прийнятті спірного рішення про встановлення ставок орендної плати.

Порушення права, яке захищається шляхом пред`явлення позову до суду, повинно зачіпати індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення. Позивач власне порушене право існуванням рішення Чигиринської міської ради від 21.06.2019 № 147-8/УІІ про встановлення ставок орендної плати за земельні ділянки на території м. Чигирин та сіл Чигиринської ОТГ пояснює його подальшим застосуванням до позивача не таким способом, як його застосовано до інших землекористувачів.

Оскільки шляхом скасування рішення міської ради від 21.06.2019 № 147-8/УІІ про встановлення ставок орендної плати за земельні ділянки на території м. Чигирин та сіл Чигиринської ОТГ це рішення безумовно скасовується з часу його прийняття, то саме на цю дату (21.06.2019) позивач повинен довести існування у нього порушеного права.

В той же час наступне рішення, як ненормативний акт, з яким позивач пов`язує власне порушене право, стосовно позивача було прийнято Чигиринською міською радою лише 26.03.2021.

Тобто на час прийняття першого спірного рішення у позивача не було порушеного права застосуванням даного рішення про ставки орендної плати на території м. Чигирин та сіл Чигиринської ОТГ. З даного рішення для позивача автоматично не настають ніякі обов`язкові наслідки, аж до часу внесення змін на його підставі до договору оренди землі.

На думку суду, подальше неправильне застосування до певних осіб рішення органу місцевого самоврядування як акту нормативно-правового характеру, яке поширюється на невизначене коло осіб і яке було прийнято у повній відповідності до компетенції міської ради та у відповідності до вимог чинного законодавства, не може бути достатньою підставою для визнання його незаконним та скасування.

Таке не передбачено чинним законодавством і позивач суду протилежного не довів.

Тому у задоволенні позову щодо вимог про визнання протиправним та скасування рішення Чигиринської міської ради від 21.06.2019 № 147-8/VII "Про встановлення ставок орендної плати за земельні ділянки" з 01.01.2020 в частині визначення в Додатку № 1 (Ставки орендної плати за земельні ділянки) до нього: Код 01.01 Вид цільового призначення земель - Для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, ставка орендної плати (відсотків нормативної грошової оцінки) - 12% позивачу слід відмовити за недоведеністю підстав для застосування ст. 21 ЦК України.

Щодо вимоги про визнання протиправним та скасування рішення Чигиринської міської ради від 26.03.2021 № 366-7/VІII "Про внесення змін у договір оренди землі від 25.01.2010, укладеного із ТОВ "Продагроінвест" судом встановлено, що позивачем не заперечується, що дане рішення в частині підвищення ставки орендної плати до 12% стосовно позивача застосовано у повній відповідності до змісту першого спірного рішення - від 21.06.2019 № 147-8/VII "Про встановлення ставок орендної плати за земельні ділянки".

Оскільки своє порушене право позивач пов`язує виключно із застосуванням в один і той же час рішення від 21.06.2019 № 147-8/VII "Про встановлення ставок орендної плати за земельні ділянки" до інших землекористувачів з меншими ставками орендної плати, то в даному випадку суд вважає, що позивач повинен був обрати інший спосіб захисту порушеного права. При цьому суд виходить з наступного:

Суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 по справі № 912/1856/16, від 14.05.2019 по справі № 910/11511/18.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права без необхідності повторного звернення до суду, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Обрання позивачем неналежного способу захисту права є самостійною підставою для відмови в позові.

Законом від 26.11.1993 року "Про Антимонопольний комітет України" (ст. 1,3) визначено, що Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері публічних закупівель.

Основним завданням Антимонопольного комітету України є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики, зокрема, в частині:

1) здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції;

3) сприяння розвитку добросовісної конкуренції;

4) методичного забезпечення застосування законодавства про захист економічної конкуренції;

5) здійснення контролю щодо створення конкурентного середовища та захисту конкуренції у сфері публічних закупівель;

Згідно ст. 7 вказаного Закону у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має такі повноваження, зокрема, :

1) розглядати заяви і справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та проводити розслідування за цими заявами і справами;

2) приймати передбачені законодавством про захист економічної конкуренції розпорядження та рішення за заявами і справами, перевіряти та переглядати рішення у справах, надавати висновки щодо кваліфікації дій відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції;

3) розглядати справи про адміністративні правопорушення, приймати постанови та перевіряти їх законність та обґрунтованість;

4) перевіряти суб`єктів господарювання, об`єднання, органи влади, органи місцевого самоврядування, органи адміністративно-господарського управління та контролю щодо дотримання ними вимог законодавства про захист економічної конкуренції та під час проведення розслідувань за заявами і справами про порушення законодавства про захист економічної конкуренції;

14) надавати обов`язкові для розгляду рекомендації органам влади, органам місцевого самоврядування, органам адміністративно-господарського управління та контролю, суб`єктам господарювання, об`єднанням щодо припинення дій або бездіяльності, які містять ознаки порушень законодавства про захист економічної конкуренції, та усунення причин виникнення цих порушень і умов, що їм сприяють;

15) звертатися до суду з позовами, заявами і скаргами у зв`язку із застосуванням законодавства про захист економічної конкуренції, а також із запитами щодо надання інформації про судові справи, що розглядаються цими судами відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції;

Згідно п.10) ст. 14 ЗУ "Про Антимонопольний комітет" постійно діюча адміністративна колегія Антимонопольного комітету України, зокрема, має повноваження надавати обов`язкові для розгляду рекомендації органам влади, органам місцевого самоврядування, органам адміністративно-господарського управління та контролю, суб`єктам господарювання, об`єднанням щодо припинення дій або бездіяльності, які містять ознаки порушень законодавства про захист економічної конкуренції, та усунення причин виникнення цих порушень і умов, що їм сприяють.

У відповідності до положень ч. 2-5 ЗУ "Про захист економічної конкуренції" суб`єкти господарювання, органи влади, органи місцевого самоврядування, а також органи адміністративно-господарського управління та контролю зобов`язані сприяти розвитку конкуренції та не вчиняти будь-яких неправомірних дій, які можуть мати негативний вплив на конкуренцію. Органи державної влади, до компетенції яких належить забезпечення державного регулювання та управління у відповідних галузях економіки, проводять моніторинг ринків цих галузей з метою аналізу та прогнозування їх розвитку.

Державний контроль за додержанням законодавства про захист економічної конкуренції, захист інтересів суб`єктів господарювання та споживачів від його порушень здійснюються органами Антимонопольного комітету України.

Згідно положень ст. 14 ЗУ "Про захист економічної конкуренції" з метою запобігання порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, підвищення передбачуваності його застосування Антимонопольний комітет України чи адміністративна колегія Антимонопольного комітету України може надавати суб`єктам господарювання на підставі наданої ними інформації висновки у формі рекомендаційних роз`яснень щодо відповідності дій суб`єктів господарювання положенням статей 6, 10 та 13 цього Закону та статті 15 1 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції".

Вчинення антиконкурентних дій органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю забороняється і тягне за собою відповідальність згідно з законом (ч. 3 ст. 15 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції").

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 25 ГК України під обмеженням конкуренції розуміється поведінка органу влади, яка обмежує чи взагалі не дає можливості учасникам ринку конкурувати між собою на відповідному ринку. Внаслідок змін стану конкуренції створюються більш або менш сприятливі умови конкуренції для окремих суб`єктів господарювання, у той час як для інших суб`єктів господарювання ці умови залишаються незмінними.

Водночас порушення, про яке йдеться в статті 15 Закону України "Про захист економічної конкуренції", може у даному випадку, мати місце за одночасної наявності принаймні двох умов: по-перше, якщо воно відбувалося у конкурентному середовищі (тобто у сфері економічного змагання між суб`єктами господарювання з метою здобуття переваг над іншими суб`єктами господарювання завдяки власним досягненням), і, по-друге, мало або могло мати негативні наслідки у вигляді недопущення, усунення, обмеження чи спотворення саме конкуренції (а не взагалі порушення прав чи інтересів суб`єктів господарювання, яке, за його наявності, могло б бути усунуте шляхом звернення останніх за судовим захистом).

Недобросовісною конкуренцією, відповідно до статті 1 вказаного Закону, є будь-які дії у конкуренції, що суперечать торговим та іншим чесним звичаям у господарській діяльності.

Досягненням неправомірних переваг у конкуренції, відповідно до статті 15 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції", на яку позивач посилається у позові, є отримання таких переваг відносно іншого суб`єкта господарювання шляхом порушення чинного законодавства, які підтверджені рішенням органу державної влади, органу місцевого самоврядування, наділеного відповідною компетенцією.

Тому можливість застосування положень зазначеної статті обумовлено наявністю рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, наділеного відповідною компетенцією, яким встановлено порушення чинного законодавства суб`єктом господарювання та досягненням неправомірних переваг у конкуренції відносно іншого суб`єкта господарювання.

Отже стаття 15 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції" застосовується до суб`єктів господарювання, які перебувають у конкурентних відносинах, в яких один із них отримав переваги внаслідок порушення певних актів законодавства, що підтверджено компетентним органом влади, який здійснює державний контроль у цій сфері правовідносин.

Позивачем не подано в справу висновок органу Антимонопольного комітету про наявність у діях відповідача, Чигиринської міської ради окремо чи в сукупності із господарюючими суб`єктами, ознак порушення законодавства про захист економічної конкуренції шляхом неоднакового застосування до різних суб`єктів підприємництва, які використовують земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (код цільового призначення 01.01), рішення Чигиринської міської ради від 21.06.2019 № 147-8/VII "Про встановлення ставок орендної плати за земельні ділянки" із визначенням різних ставок орендної плати замість єдиної в розмірі 12%.

Позивачем не подано в справу ніяких доказів, що ті суб`єкти господарювання, які отримали нижчі ставки орендної плати всупереч рішення Чигиринської міської ради від 21.06.2019 № 147-8/VII, діють на одному товарному ринку з позивачем, є конкурентами позивача на цьому ринку і саме за наслідками застосування до них нижчої орендної плати вони мають переваги у конкуренції, а щодо позивача застосовано дискримінаційні заходи.

Позивач не довів суду доказами, як вплинуло застосування до інших суб`єктів господарювання ставки орендної плати нижчої, ніж до позивача на підставі спірних рішень і на його становище у конкурентному середовищі на ринку.

Оскільки має місце різне застосування Чигиринською міською радою власного рішення від 21.06.2019 № 147-8/VII "Про встановлення ставок орендної плати за земельні ділянки" до різних суб`єктів господарювання ("за згодою цих сторін та з метою дотримання балансу між інтересами громади і господарюючого суб`єкта" як пояснив відповідач), але при цьому до позивача дане рішення застосовано вірно за розміром ставки орендної плати, то суд вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача в даному

випадку має бути звернення ТОВ "Продагроінвест" до органів Антимонопольного комітету.

Органи АМКУ мають право провести розслідування звернення позивача та надавати обов`язкові для розгляду рекомендації органам влади, органам місцевого самоврядування, органам адміністративно-господарського управління та контролю, суб`єктам господарювання, об`єднанням щодо припинення дій або бездіяльності, які містять ознаки порушень законодавства про захист економічної конкуренції, та усунення причин виникнення цих порушень і умов, що їм сприяють. Результатом таких рекомендацій будуть вжиті Чигиринською міською радою заходи щодо приведення ставок орендної плати за землю за всіма суб`єктами господарювання, на яких поширюється спірне рішення від 21.06.2019 № 147-8/VII, до єдиного розміру 12%. Це й усуне порушення прав позивача у сфері економічної конкуренції, якщо таке буде встановлено органами АМК України.

Отже суд прийшов до висновку, що рішення Чигиринської міської ради від 21.06.2019 № 147-8/VII "Про встановлення ставок орендної плати за земельні ділянки" є нормативно-правовим актом, бо воно поширюється на необмежену кількість суб`єктів та застосовується багаторазово. Тому дане рішення не може бути визнано незаконним та скасовано лише з підстави, що стосовно різних суб`єктів, які підпадають під його дію, рішення застосовується міською радою по різному. Протилежний висновок буде суперечити предмету доказування для застосування ст. 21 ЦК України до спірних відносин, для чого слід довести сукупність двох обставин - рішення суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Рішення Чигиринської міської ради від 26.03.2021 № 366-7/УІІІ про внесення змін у договір оренди землі від 25.01.2010 року укладеного із позивачем, свідчить про застосування до позивача рішення Чигиринської міської ради від 21.06.2019 № 147-8/VII "Про встановлення ставок орендної плати за земельні ділянки" у повній відповідності до його змісту щодо максимальної ставки орендної плати 12%. Тому в даному випадку немає підстави для визнання недійсним даного рішення відносно позивача.

Належним способом захисту порушеного права позивача у виниклих відносинах та виходячи з суті права, порушення якого у сфері економічної конкупенції має намір усунути позивач, є його звернення до органів Антимонопольного комітету України для зобов`язання Чигиринської міської ради привести застосування рішення Чигиринської міської ради від 21.06.2019 № 147-8/VII "Про встановлення ставок орендної плати за земельні ділянки" до єдиної ставки 12% для всіх суб`єктів, яких стосується дане рішення - для усунення обмеження конкуренції.

Тому в позові слід відмовити повністю за недоведеністю його правової підстави та через обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права.

У відповідності до ст. 129 ГПК України при відмові в позові судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 238, 240 ГПК України, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду протягом 20 днів.

Повне судове рішення складено 09 січня 2022 року

Суддя Н.М. Спаських