ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"20" грудня 2021 р. м. Київ Справа № 5002-17/1718-2011

Господарський суд Київської області у складі головуючого судді Янюк О.С. за участю секретаря судового засідання Мірошніченко В.В. розглянувши у судовому засіданні

скаргу арбітражного керуючого Демчана Олександра Івановича на рішення та дії державного виконавця

у справі

про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Неаполь-Сервіс» (95000, Автономна Республіка Крим, м. Сімферополь, Київський р-н, просп.Кірова/ вул.Леніна, буд. 29/1, офіс 410, ідентифікаційний код 33326246)

Учасники справи у судове засідання не з`явились

УСТАНОВИВ:

1.У провадженні Господарського суду Київської області (далі суд) перебувала справа №5002-17/1718-2011 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Неаполь-Сервіс» (далі ТОВ «Неаполь-Сервіс», банкрут), яке ухвалою суду від 09.11.2020, залишеною в силі постановами Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2021 та Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 - закрито.

Водночас, ухвалою суду від 09.11.2020, яка залишена постановами судів апеляційної інстанції від 03.06.2021 та касаційної інстанції від 23.09.2021, зокрема, затверджено звіт про нарахування грошової винагороди арбітражному керуючому Демчану Олександру Івановичу (свідоцтво №1732 від 11.11.2015; далі арбітражний керуючий) у розмірі 68 478,79грн та відшкодуванню витрат, пов`язаних у провадженням у справі про банкрутство у розмірі 510,20грн за виконання повноважень ліквідатора ТОВ «Неаполь-Сервіс». Указаною ухвалою зобов`язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Родовід банк» (далі АТ «Родовід банк») Каранченцева Артема Юрійовича перерахувати арбітражному керуючому частину основної грошової винагороди у розмірі 30 147,68грн.

03.12.2020 судом, на виконання вказаного судового рішення у відповідній частині, видано наказ.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства (далі Кодекс) провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України (далі ГПК України), іншими законами України.

Так, на підставі ст.339 ГПК України, 30.11.2021 через канцелярію суду арбітражним керуючим подано скаргу №02-51/83 від 26.11.2021 (вх. №113/21 від 30.11.2021), в якій просить суд, зокрема:

визнати неправомірною дію державного виконавця Подільського РВ ДВС у м.Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Гладищенка Владислава Андрійовича (далі ДВС, державний виконавець) щодо винесення 12.11.2021 повідомлення №67458662/6 про повернення виконавчого документа наказ суду від 03.12.2020 у справі №5002-17/1718-2011 стягувачу без прийняття до виконання (п.2);

визнати неправомірним винесене державним виконавцем повідомлення №67458662/6 від 12.11.2021 про повернення виконавчого документа наказ суду від 03.12.2020 у справі №5002-17/1718-2011 стягувачу без прийняття до виконання (п.3);

зобов`язати державного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) та винести постанову про відкриття виконавчого провадження по примусовому виконанню наказу суду від 03.12.2020 у справі №5002-17/1718-2011 (п. 4);

зобов`язати державного виконавця у строк, який не перевищує 10 днів з дня одержання ухвали, повідомити суд та заявника про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги (п. 5).

Ухвалою суду від 01.12.2021 вказану скаргу, зокрема: призначено до розгляду у судове засідання на 13.12.2021; запропоновано державному виконавцю та учасникам справи у відповідний строк надати суду відзив/письмові пояснення на скаргу арбітражного керуючого.

Під час судового засідання АТ «Родовід Банк» скористався своїм правом та надав письмові пояснення від 13.12.2021, в яких зазначив, що: рішенням правління Національного банку України №811-рш від 19.12.2017 відкликано ліцензію санаційного банку та ліквідовано АТ «Родовід Банк»; відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника, а тому, повертаючи виконавчий документ стягувачу на підставі п. 4 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; процедура ліквідації банків врегульована спеціальним законом, а саме, Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», норми якого згідно ч. 8 його Перехідних положень є пріоритетними для правовідносин, що виникають під час ліквідації банку, яку здійснює уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

У свою чергу, заперечень чи пояснень від ДВС щодо поданої арбітражним керуючим скарги, ані у встановлений судом строк, ані під час її розгляду, до суду не надходило.

Ухвалою суду від 13.12.021, яка занесена до протоколу судового засідання, на підставі ст. 216 ГПК України у судовому засіданні оголошено перерву до 23.12.2021.

Так, у судове засідання 23.12.2021 учасники справи не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином та своєчасно. Водночас, явка обов`язковою судом не визнавалась, а тому ураховуючи положення ст. 42 ПК України, суд визнав за можливе продовжити розгляд скарги без участі останніх.

2. Відповідно до ч. 1 ст. 1291 Конституції України судове рішення є обов`язковими до виконання.

Згідно ч. 1 ст. 326 ГПК України судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу, як суд першої інстанції (абз. 1 ч. 1 ст. 327 ГПК України).

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 №18-рп/2012).

У свою чергу, ч. 1 ст. 232 ГПК України передбачено, що судовими рішеннями є: ухвали; рішення; постанови; судові накази.

Як зазначалось вище, ухвалою суду від 09.11.2020, зокрема, зобов`язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Родовід банк» Каранченцева А.Ю. перерахувати арбітражному керуючому частину основної грошової винагороди у розмірі 30 147,68грн, а 03.12.2020 судом, на виконання вказаного судового рішення у відповідній частині, видано наказ.

02.11.2021 арбітражний керуючий звернувся до державного виконавця з заявою №02-5/81 про виконання виконавчого документа (т. 17, а.с. 181-183), в якій просив зобов`язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Родовід банк» перерахувати арбітражному керуючому частину основної грошової винагороди у розмірі 30 147,68грн.

За результатами розгляду вказаної заяви державним виконавцем винесено повідомлення №67458662/6 від 12.11.2021 про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання на підставі п. 4 ч. 4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», адже згідно з рішенням правління Національного банку України №811-рш від 19.12.2017 відкликано ліцензію санаційного банку та ліквідовано АТ «Родовід Банк» (т. 17 а.с.185-186).

Відповідно до ст. 339 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з п. 1 ч.1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Пунктом 4 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника.

Зазначена обставина і стала підставою для прийняття державним виконавцем відповідного повідомлення про повернення виконавчого документа.

3. Водночас, правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків встановлюються Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 2 вказаного Закону уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб`єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 20 вказаного Закону передбачено, що кошти Фонду не включаються до Державного бюджету України, не підлягають вилученню і можуть використовуватися Фондом виключно для покриття витрат, пов`язаних з виконанням покладених на Фонд функцій та повноважень, зокрема, пов`язаних з процедурою виведення неплатоспроможного банку з ринку, у межах кошторису витрат Фонду, затвердженого адміністративною радою Фонду.

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Так, згідно п.п. 4, 54 ч. 1 ст. 2 вказаного Закону вкладник - фізична особа (у тому числі фізична особа - підприємець), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського рахунку, банківського вкладу (депозиту); кредитор - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до банку щодо його майнових зобов`язань, а також адміністратор за випуском облігацій, який відповідно до Закону України «Про ринки капіталу та організовані товарні ринки» діє в інтересах власників облігацій, які мають документально підтверджені вимоги до банку щодо його майнових зобов`язань.

Проаналізувавши викладене суд зазначає, що зобов`язання з оплати послуг ліквідатора за своєю специфікою та природою походження не призводить до набуття таким ліквідатором статусу ані кредитора, ані статусу вкладника.

4. Відповідно до ч. 3 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

Так, із матеріалів справи вбачається, що АТ «Родовід Банк» був заставним кредитором у справі №5002-17/1718-2011, як до так і після відкликання у нього ліцензії й прийняття рішення про його ліквідацію.

У свою чергу, останній під час ліквідації ТОВ «Неаполь-Сервіс» як кредитор отримав певну суму коштів від першочергової реалізації майна у справі про банкрутство, чим частково погасив свої кредиторські вимоги.

З огляду на викладене, суд вважає що оплата праці ліквідатора відноситься до витрат АТ «Родовід Банк», пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури, з метою одержання активів останнього.

Таким чином, суд не вбачає у даному випадку порушення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки згідно з ч. 3 ст. 46 цього Закону, в ході ліквідаційної процедури здійснюється фінансування витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури банку, а компенсація оплати праці ліквідатора, може бути віднесена ліквідатором банку до витрат, пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури з метою одержання активів банку. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.01.2021 у справі №10/Б-5022/1359/2011.

Отже, з огляду на те, що надання послуг арбітражного керуючого відбувається виключно на платній основі, а законодавством не передбачено випадків здійснення своїх повноважень арбітражним керуючим безоплатно, то наявність норми п. 4 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», у свою чергу, не може суперечити принципу верховенства права, меті й завданням господарського судочинства, які спрямовані на захист порушеного права та виконання остаточного судового рішення.

Крім того, із змісту повідомлення ДВС про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання вбачається, що державним виконавцем помилково зазначено те, що наказ суд від 03.12.2020 видано на «стягнення коштів з Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Родовід Банк» Караченцева А.Ю. на користь арбітражного керуючого Демчана О.І. частини грошової винагороди у розмірі 30 147,68грн». Натомість, ухвалою суду від 09.11.2020, на виконання якої видано відповідний наказ, судом саме зобов`язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Родовід банк» перерахувати арбітражному керуючому Демчану О.І. частину основної грошової винагороди у відповідному розмірі.

З огляду на викладені обставини, суд вважає, що повідомлення державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання є передчасним.

5. Водночас, у своїх запереченням АТ «Родовід Банк» посилається на положення ст. ст. 46, 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та зазначає про те, що він, як банківська установа, перебуває у ліквідаційній процедурі та спеціальним законом про ліквідацію банків не передбачено можливості витрачання коштів банку, який ліквідується, на інші витрати, окрім витрат ліквідаційної процедури власне банківської установи та задоволення вимог кредиторів банку відповідно до черговості.

Проте, відмова АТ «Родовід Банк» від здійснення оплати послуг арбітражного керуючого можна розцінювати як відмову в можливості отримання гарантованої Кодексом оплати послуг і тим самим примушення його виконувати повноваження за відсутності оплати праці, що суперечить ст. 43 Конституції України та ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.07.2020 у справі №Б14/040-07/15-08).

Крім того, арбітражний керуючий не повинен нести додатковий тягар із повторного доведення своїх законних вимог відповідно до іншого механізму реалізації прав на захист своїх порушених прав та інтересів.

6. Відповідно до ч. 2 ст. 343 ГПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

За таких обставин, зважаючи на передчасність дій державного виконавця та повернення виконавчого документу, винесеного без з`ясування всіх істотних обставин справи, скарга арбітражного керуючого у відповідній частині підлягає задоволенню, а повідомлення ДВС визнається судом неправомірним та підлягає скасуванню.

7. Згідно з ч. 1 ст. 345 ГПК України про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги, відповідний орган державної виконавчої служби, приватний виконавець повідомляють суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання.

Оскільки відповідний обов`язок ДВС прямо передбачений ГПК України, суд не вбачає необхідності додатково зобов`язувати державного виконавця його виконувати, а тому, скарга арбітражного керуючого в цій частині (п. 5) задоволенню не підлягає.

Підсумовуючи викладене, керуючись ст.ст. 42, 234-235, 339, 342-343, 345 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Скаргу арбітражного керуючого Демчана Олександра Івановича за №02-51/83 від 26.11.2021 (вх. №113/21 від 30.11.2021) на рішення та протиправні дії державного виконавця задовольнити частково.

2. Визнати неправомірним винесене державним виконавцем Подільського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гладищенка Владислава Андрійовича повідомлення №67458662/6 від 12.11.2021 про повернення виконавчого документа наказу Господарського суду Київської області від 03.12.2020 у справі №5002-17/17182011 стягувачу без прийняття до виконання.

3. Зобов`язати державного виконавця Подільського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гладищенка Владислава Андрійовича усунути порушення (поновити порушене право заявника) та винести постанову про відкриття виконавчого провадження по примусовому виконанню наказу Господарського суду Київської області від 03.12.2020 у справі №5002-17/17182011.

4. В іншій частині скарги відмовити.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 ГПК України, ухвала набрала законної сили 28.12.2021 та згідно ст. 255 ГПК України може бути оскаржена протягом 10 днів у порядку, передбаченому ст.ст. 256-257 ГПК України.

Суддя О.С. Янюк

Ухвалу підписано 28.12.2021.