РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.12.2021Справа № 910/5680/21
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді - Приходько І.В.,

при секретарі судового засідання - Жалобі С.Р.,

розглянувши у судовому засіданні матеріали

позовної заяви Департаменту автомобільних доріг Міністерства регіонального розвитку та інфраструктури Грузії

до відповідача: ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ ПРОМИСЛОВО-ІНВЕСТИЦІЙНИЙ БАНК"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ШЛЯХОВЕ БУДІВНИЦТВО "АЛЬТКОМ"

про стягнення 19 891 760,73 євро, що станом на 07.04.2021 за курсом НБУ становить 654 399 144,49 грн.

за участю представників:

від позивача: Гловацький О.С., Дусановський С.К.;

від відповідача: Суденко Р.В.;

від третьої особи: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Департамент автомобільних доріг Міністерства регіонального розвитку та інфраструктури Грузії звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (ПАТ "Промінвестбанк") про стягнення 19 891 760,73 євро, що станом на 07.04.2021 за курсом НБУ становить 654 399 144,49 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до умов Контракту №EWHG/CW/ICB-01 на виконання робіт з будівництва ділянки дороги Самтредія - Гріголеті Лот 1 - км. 0+000-км.11+500 позивач перерахував на кореспондентський рахунок відповідача авансовий платіж у розмірі 19 891 760,73 Євро для подальшого перерахування цих коштів на рахунок ТОВ "ШЛЯХОВЕ БУДІВНИЦТВО "АЛЬТКОМ", відкритий у ПАТ "Промінвестбанк". При цьому, позивач стверджує, що подальша доля авансового платежу йому не відома, у зв`язку з чим визначає відповідача тією особою, яка набула грошові кошти без достатньої правової підстави та вказує на те, що відповідач повинен повернути ці кошти в порядку статті 1212 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.04.2021 залишено без руху позовну заяву, надано позивачу строк для усунення недоліків, який становить десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху, встановлено позивачу спосіб усунення недоліків у позовній заяві.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.04.2021 (після усунення недоліків позовної заяви) прийнято позов до розгляду та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 31.05.2021.

31.05.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "Шляхове будівництво "Альтком" та відкладено підготовче засідання на 23.06.2021.

18.06.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

23.06.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від відповідача надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2021 відкладено підготовче засідання на 02.08.2021.

29.06.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від Департаменту автомобільних доріг Міністерства регіонального розвитку та інфраструктури Грузії надійшла відповідь на відзив.

21.07.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від Департаменту автомобільних доріг Міністерства регіонального розвитку та інфраструктури Грузії надійшло клопотання про відмову у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.08.2021 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 06.09.2021.

06.09.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від Департаменту автомобільних доріг Міністерства регіонального розвитку та інфраструктури Грузії надійшли пояснення по справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.09.2021 відкладено підготовче засідання на 04.10.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.10.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, розгляд справи по суті призначено на 03.11.2021.

Судове засідання, призначене на 03.11.2021, не відбулося у зв`язку із перебуванням судді Приходько І.В. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.11.2021 призначено судове засідання по суті на 24.11.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.11.2021 відкладено розгляд справи на 15.12.2021.

13.12.2021 від позивача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи з відповідними додатками.

У судовому засіданні 15.12.2021 представники позивача підтримали клопотання про долучення додаткових доказів до матеріалів справи.

Заслухавши пояснення представників учасників справи, судом залишено без розгляду клопотання про долучення доказів до матеріалів справи на підставі частини другої статті 207 ГПК України, оскільки стороною не обґрунтовано поважність причин, через які відповідне клопотання разом з доказами не були подані під час підготовчого провадження.

Представник відповідача у судовому засіданні 15.12.2021 надав усні пояснення щодо предмету спору, заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представники позивача у судовому засіданні 15.12.2021 підтримали позовні вимоги та просили задовольнити позов повністю.

У судове засідання 15.12.2021 представник третьої особи не з`явився. Про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Частиною першою статті 202 ГПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

12 грудня 2013 року між Департаментом автомобільних доріг Міністерства регіонального розвитку та інфраструктури Грузії (замовник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "АЛЬТКОМ" (підрядник, третя особа) укладено Контракт № EWHG/CW/ICB-01 на виконання робіт з будівництва ділянки дороги Самтредія - Гріголеті Лот 1 - км. 0+000-км.11+500 (далі - Контракт).

Відповідно до п. 4.2. Контракту підрядник отримує (за свій рахунок) забезпечення виконання Контракту для належного виконання зобов`язань на суму, зазначену у Відомостях про Контракт, та у валюті(-ах) Контракту або у вільно конвертованій валюті, прийнятій для Замовника. Якщо сума не вказана у Відомостях про Контракт, цей пункт не застосовується. Підрядник надає забезпечення виконання Контракту Замовнику протягом 28 днів після отримання листа про прийняття і надсилає копію Інженеру. Забезпечення виконання Контракту видається банком або фінансовою установою, що мають високу репутацію, обраними Підрядником, і складається за формою, до додається до Спеціальних умов, як передбачено Замовником у Відомостях про Контракт, або в іншій форм, затвердженій Замовником.

Матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що 12.12.2013 ПАТ "Промінвестбанк" (гарант) видав банківську гарантію за вимогою на забезпечення авансового платежу № GА/13/2106/SS.

Відповідно до умов банківської гарантії Гарант безвідклично зобов`язується виплатити Бенефіціару (позивачу) у Євро будь-яку суму або суми, що не перевищують 20 356 027,70 Євро, включаючи 10 178 013,85 Євро та євро-еквівалент суми 23 024 702,93 Ларі, після одержання Банком належної вимоги Бенефіціара, що підтверджується заявою Бенефіціара, або в самій вимозі, або в окремому підписаному документі, що супроводжує або ідентифікує вимогу, про те, що Принципал (третя особа): (a) використав авансовий платіж на цілі, інші, ніж витрати та мобілізацію щодо Робіт, або (b) не повернув авансовий платіж відповідно до умов Контракту, із зазначенням суми, яку Принципал не повернув.

Вимога може бути пред`явлена після надання Гаранту довідки банку Бенефіціара (Департаменту), що підтверджує, що вищевказаний авансовий платіж був зарахований Принципалу на його рахунок № НОМЕР_1 у ПАТ "Промінвестбанк".

У подальшому Додатком № 1 від 17.03.2017 строк пред`явлення банківської гарантії був продовжений до 24.07.2019.

Судом встановлено, що Департамент автомобільних доріг Міністерства регіонального розвитку та інфраструктури Грузії звертався до Господарського суду міста Києва з позовом до ПАТ "Промінвестбанк" про стягнення 18388910,51 євро, що станом на 25.07.2019 за курсом НБУ становило 522 707 686,69 грн. Позов був мотивований тим, що відповідач, як гарант, не виконав умови банківської гарантії, виданої позивачеві на забезпечення виконання ТОВ "Шляхове будівництво "Альтком" зобов`язань за контрактом №EWHG/CW/ICB-01 від 12.12.2013.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.07.2020 по справі № 910/9928/19 у задоволенні позову було відмовлено повністю. Зазначене рішення залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.12.2020 та постановою Верховного Суду від 09.08.2021 у справі № 910/9928/19.

При цьому, під час провадження № 910/9928/19 судами було встановлено, що на виконання положень пункту 14.2 розділу Контракту "Загальні Умови", позивачем на кореспондентський рахунок відповідача було перераховано авансовий платіж у розмірі 19 891 760,73 євро для подальшого перерахування на рахунок ТОВ "Шляхове будівництво "Альтком" № 1324, відкритий у ПАТ "Промінвестбанк".

Перерахування авансового платежу відбувалось на підставі платіжних доручень наступними траншами: 24.12.2013 - 1035052,26 євро; 27.12.2013 - 7590383,21 євро; 27.12.2013 - 7090851,41 євро; 31.12.2013 - 980074,17 євро; 31.12.2013 - 158984,03 євро; 08.01.2014 - 1552578,38 євро; 09.01.2014 - 1483837,27 євро.

У даному випадку господарський суд виходить з того, що принцип правової визначеності є одним з основних елементів верховенства права, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. рішення Суду у справах Христов проти України, no. 24465/04, від 19.02.2009, Пономарьов проти України, no. 3236/03, від 03.04.2008).

Даний принцип тісно пов`язаний з приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 лютого 2020 року у справі № 927/923/18).

Отже, оскільки на момент розгляду даного спору набрало законної сили судове рішення у справі № 910/9928/19, обставини, які були встановлені під час господарського провадження № 910/9928/19, не підлягають доказуванню в межах даної справи.

У свою чергу, судовими рішеннями у справі № 910/9928/19 (між тими самими сторонами) встановлено факти, що мають істотне значення та не підлягають доведенню під час вирішення цього спору, а саме:

5 грудня 2017 року у зв`язку з неповерненням третьою особою авансового платежу відповідно до умов Контракту позивач звернувся до відповідача з вимогою щодо виконання Банківської гарантії на загальну суму 18229819,45 євро. При вчинені вимоги платежу позивач використав факсимільне відтворення підпису особи на документі.

14 грудня 2017 року відповідач надіслав відповідь на вимогу, відповідно до якої відмовився виконати умови Банківської гарантії через відсутність довідки з банку Позивача з підтвердженням, що авансовий платіж був зарахований на визначений рахунок третьої особи у ПАТ "Промінвестбанк", а також посилаючись на використання позивачем факсимільного відтворення підпису при оформленні вимоги щодо виконання Банківської гарантії.

16 лютого 2018 року листом №2-05/470 банк позивача підтвердив, що авансовий платіж був перерахований на кореспондентський рахунок відповідача для подальшого перерахування на рахунок Товариства №1324.

15 березня 2018 року позивач звернувся до відповідача із повторною вимогою щодо виконання Банківської гарантії на загальну суму 18388910,51 євро та надав лист від банку позивача від 16.02.2018 за №2-05/470.

30 березня 2018 року позивач отримав відмову відповідача на повторну вимогу від 15.03.2018.

16 жовтня 2018 року листом №2-05/3573 банк позивача зазначив, що матиме змогу надати довідку з підтвердженням, що авансовий платіж був зарахований на визначений рахунок третьої особи у ПАТ "Промінвестбанк" лише після отримання достовірного підтвердження, що авансовий платіж було зараховано відповідачем на відповідний рахунок третьої особи (із зазначенням сум та дат).

14 березня 2019 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із заявою про розкриття інформації, що містить банківську таємницю, а саме - про розкриття відповідачем інформації щодо фактичного зарахування авансового платежу на підставі Контракту на рахунок Третьої особи №1324, відкритий у ПАТ "Промінвестбанк".

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31.05.2019 у справі № 761/10850/19 зазначена заява позивача про розкриття інформації, що містить банківську таємницю, задоволена в повному обсязі.

Отже, обґрунтовуючи правомірність власних вимог у межах провадження по справі № 910/5680/21, позивач зазначає, що відповідач, всупереч вимогам законодавства, відмовився від виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31.05.2019 у справі № 761/10850/19 та жодної інформації, що містить банківської таємниці не розкрив. З огляду на наведене позивач підсумовує, що подальша доля авансового платежу після його зарахування на кореспондентський рахунок відповідача, не відома, а тому є підстави вважати, що відповідач набув авансовий платіж у розмірі 19 891 760,73 євро без достатньої правової підстави, через що позивач просить стягнути ці кошти в порядку статті 1212 ЦК України.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 у справі № 6-3090цс15 міститься такий висновок: «характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним».

Крім того, суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (статті 1213 Цивільного кодексу України), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна з часу, коли він дізнався або міг дізнатися про володіння майном без достатньої правової підстави (стаття 1214 Цивільного кодексу України).

За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондикція - позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.02.2020 у справі № 922/748/19).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач наполягає на тому, що саме відповідач безпідставно набув та на момент вирішення спору продовжує зберігати грошові кошти у сумі 19 891 760,73 євро.

У свою чергу, з фактичних обставин справи вбачається, що позивач здійснював перерахування суми у розмірі 19 891 760,73 євро саме в якості авансового платежу своєму контрагенту за Контрактом - ТОВ "ШЛЯХОВЕ БУДІВНИЦТВО "АЛЬТКОМ", який є підрядником згідно умов Контракту.

За змістом ч. 2 ст. 570 ЦК України авансом є певна грошова сума або інші цінності, які боржник передає кредиторові в рахунок майбутніх платежів.

З матеріалів справи вбачається, що сплата авансового платежу дійсно відбувалася окремими траншами, однак у кожному платіжному дорученні, якими позивач підтверджує факт перерахування частини авансового платежу, одним-єдиним бенефіціаром (тобто, кредитором та кінцевим отримувачем) визначено виключно ТОВ "ШЛЯХОВЕ БУДІВНИЦТВО "АЛЬТКОМ". Крім того, у кожному із вищевказаних платіжних доручень безальтернативно зазначався номер рахунку бенефіціара, який є повністю ідентичним номеру банківського рахунку, що погоджений сторонами за умовами банківської гарантії - № 1324, та який належить ТОВ "ШЛЯХОВЕ БУДІВНИЦТВО "АЛЬТКОМ", що не заперечується учасниками справи.

В усіх наданих позивачем SWIFT-повідомленнях так само у якості клієнта-бенефіціара вказано виключно ТОВ "ШЛЯХОВЕ БУДІВНИЦТВО "АЛЬТКОМ", з зазначенням одного-єдиного номеру банківського рахунку кінцевого отримувача № 1324, власником якого є саме ТОВ "ШЛЯХОВЕ БУДІВНИЦТВО "АЛЬТКОМ", а не відповідач. Суд зауважує, що лише той факт, що вказаний рахунок відкрито у ПАТ «Промінвестбанк» жодним чином не вказує на те, що зазначена банківська установа мала достатньо підстав та реальну можливість якимось чином набути спірні грошові кошти наприкінці 2013 року, та продовжувати зберігати їх у себе понад 7 років за рахунок іншої особи у розумінні глави 83 Цивільного кодексу України.

При цьому судом враховується, що у кожному платіжному дорученні в якості посередника (intermediary) не зазначено ПАТ «Промінвестбанк» як окрему банківську установу, а вказано виключно рахунок «ностро» 949829600, відкритий банком-кореспондентом Deutsche Bank AG, Frankfurt Am Main Germany. Натомість, матеріали справи не містять жодних достовірних відомостей стосовно того, що відповідачем вчинялися будь-які дії, направлені на набуття, привласнення або акумуляцію тих платежів, що надходили на кореспондентський рахунок, відкритий в іноземному банку, та кінцевим бенефіціаром яких (по усім платіжним дорученням) виступало саме ТОВ "ШЛЯХОВЕ БУДІВНИЦТВО "АЛЬТКОМ". Від третьої особи по справі так само не надходило жодних підтверджень того, що відповідач безпідставно набув та станом на момент розгляду даної справи продовжує зберігати грошові кошти у загальному розмірі 19 891 760,73 євро, які перераховувалися підрядникові в якості авансового платежу за Контрактом у період з грудня 2013 року по січень 2014 року.

В цій частині судом приймаються обґрунтовані доводи відповідача про те, що отримувачем усіх спірних коштів, перерахованих позивачем, є ТОВ "ШЛЯХОВЕ БУДІВНИЦТВО "АЛЬТКОМ", а не ПАТ «Промінвестбанк», який виступає Гарантом за зобов`язаннями третьої особи щодо забезпечення авансового платежу.

Одночасно з цим, суд зазначає про необґрунтованість доводів позивача стосовно того, що факт відмови відповідача виконувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31.05.2019 у справі № 761/10850/19 щодо розкриття інформації по банківському рахунку ТОВ "ШЛЯХОВЕ БУДІВНИЦТВО "АЛЬТКОМ", начебто, дає підстави для висновку про набуття авансових платежів ПАТ «Промінвестбанк». Так, у позовній заяві позивач не зазначив, що постановою Київського апеляційного суду від 12 березня 2020 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 31.05.2019 скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні заяви Департаменту автомобільних доріг Міністерства регіонального розвитку та інфраструктури Грузії відмовлено. Постанова суду апеляційної інстанції залишена без змін постановою Верховного Суду від 04.11.2020 у справі № 761/10850/19. Таким чином, станом на момент звернення позивача до Господарського суду міста Києва із кондикційним позовом, відповідач не мав правових підстав виконувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 31.05.2019 щодо розкриття банківської таємниці, оскільки таке рішення було скасовано.

Суд також зауважує відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 19.02.2020 у справі №915/411/19, від 21.02.2020 у справі №910/660/19, від 17.03.2020 у справі № 922/2413/19, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі шляхом розірвання договору.

Приписами статті 653 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

В цій частині суд акцентує увагу на тому, що наголошуючи на факті припинення дії Контракту в жовтні 2017 року, позивач (у якості підтвердження цих обставин), посилався на висновки Північного апеляційного господарського суду, що містяться у постанові від 24.05.2021 у справі № 910/6915/19. Однак, у даному випадку судом враховується, що постановою від 21.10.2021 Верховним Судом було скасовано постанову Північного апеляційного господарського суду від 24 травня 2021 року і рішення Господарського суду міста Києва від 27 травня 2020 року у справі № 910/6915/19 в частині розгляду первісного позову Департаменту автомобільних доріг Міністерства регіонального розвитку та інфраструктури Грузії до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" про стягнення 6 785 342,57 євро.

З урахуванням наведеного суд зазначає про неможливість застосування фактів та обставин, що були встановлені у постанові Північного апеляційного господарського суду від 24.05.2021 у справі № 910/6915/19, як таких, що не підлягають доведенню в розумінні частини 4 статті 75 ГПК України, з огляду на скасування зазначеної постанови.

Суд зазначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

При цьому, суд зазначає, що до господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб`єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб`єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.

Разом з тим, на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами належними та допустимими доказами, поданими у відповідності до приписів чинного процесуального законодавства.

Суд звертає увагу позивача, що відповідно до положень ч. 4 ст. 74 ГПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Суд зазначає, що позивач, заявляючи позов та обираючи спосіб захисту повинен дбати про те, щоб резолютивна частина рішення, в якій остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача, могла бути виконана в процесі виконавчого провадження у справі, адже у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У відповідності до ст. 7 Господарського процесуального кодексу України, правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Наведена норма кореспондується зі ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення передбачають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права

Відтак, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У п. 26 рішення від 15.05.2008 Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

За приписами ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду спору має бути встановлено не лише наявність підстав на які позивач посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Враховуючи наведене, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку, що позов не є достатньо обґрунтованим, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено правомірності та законності позовних вимог, так само як і фактів порушення власних прав та інтересів відповідачем у справі.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з покладенням судового збору на позивача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судовий збір покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 27.12.2021.

Суддя І.В. Приходько