СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2021 року м. Харків Справа № 922/3496/21

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуюча суддя Терещенко О.І., суддя Тихий П.В. , суддя Геза Т.Д.

при секретарі Пархоменко О.В.

за участю:

позивача не з`явився;

відповідача адвокат Кислий А.М., свідоцтво №1294 від 08.06.2004 року, ордер серії АХ №1068693 від 20.12.2021 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Східтеплоенерго" адвоката Кислого А.М. (вх. №3653Х/1-18)

на рішення господарського суду Харківської області від 08.11.2021 року у справі №922/3496/21, ухвалене в приміщенні господарського суду Харківської області (суддя Прохоров С.А.), повний текст якого 10.11.2021 року

за позовом Компанії "Ортус" Товариство з обмеженою відповідальністю, м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Східтеплоенерго", Харківська область, м. Валки
про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Харківської області від 08.11.2021 року у справі № 922/3496/21 позов задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Східтеплоенерго" на користь Компанії "Ортус" Товариство з обмеженою відповідальністю 100 000,00 грн. основного боргу, 6 287,67 грн. пені, 1915,06 грн. 3% річних та 2 218,05 грн. судового збору; в решті позову відмовлено.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Східтеплоенерго" адвокат Кислий А.М. з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 08.11.2021 року про часткове задоволення позову та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує про таке.

Видаткові накладні, копії яких додані до матеріалів справи, не містять строку (терміну) оплати за поставлений товар.

У позивача не виникло право на позов, у задоволенні позовних вимог слід було відмовити.

У матеріалах справи не має доказів вручення вимоги відповідачу щодо сплати заборгованості за отриманий товар, а тому вимоги є передчасними, недоведеними належними та допустимими доказами.

Рахунок на оплату №9 від 14.08.2020 року та платіжні доручення не містять посилання на договір №01082020 від 12.08.2020 року.

Між сторонами укладений договір купівлі-продажу у спрощеному порядку шляхом складення рахунку та його оплати; посилання позивача на договір №01082020 від 12.08.2020 року є безпідставними та не є підставою для задоволення позову.

Копії документів, які позивач надав суду не відповідають вимогам положення Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів ДСТУ 4163-2003 та Національний стандарт ДСТУ 4163:2020 Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.11.2021 року, суддею доповідачем у справі визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуюча суддя Терещенко О.І., суддя Тихий П.В., суддя Склярук О.І.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 30.11.2021 року апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Східтеплоенерго" адвоката Кислого А.М. на рішення господарського суду Харківської області від 08.11.2021 року у справі залишено без руху; останнього зобов`язано усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху та роз`яснено, що при невиконанні вимог даної ухвали, апеляційна скарга вважається неподаною та повертається апелянту; витребувано у господарського суду Харківської області матеріали справи №922/3496/21.

02.12.2021 року на адресу суду від апелянта надійшла заява про усунення недоліків (вх.№13978), з доказами сплати судового збору та доказами надіслання копії апеляційної скарги позивачу - Компанії "Ортус" Товариству з обмеженою відповідальністю, яку, разом з додатками, долучено до матеріалів справи.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 02.12.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Східтеплоенерго" адвоката Кислого А.М. на рішення господарського суду Харківської області від 08.11.2021 року у справі; позивачу встановлено строк до 17.12.2021 року на протязі якого він має право подати відзив на апеляційну скаргу, який повинен відповідати вимогам частини 2 статті 263 ГПК України; призначено справу до розгляду на "20" грудня 2021 року о 11:45 год.; явка сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась; роз`яснено учасникам справи, що вони мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення "EаsyCon".

09.12.2021 року на адресу суду з господарського суду Харківської області супровідним листом (вх.№40) надійшла справа №922/3496/21 на 134 арк.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.12.2021 року, у зв`язку з відпусткою судді Склярук О.І., на підставі п.2.3.50. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, суддею доповідачем у справі визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуюча суддя Терещенко О.І., суддя Тихий П.В., суддя Геза Т.Д.

У судовому засіданні 20.12.2021 року представник відповідача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити.

Представник позивача в судове засідання 20.12.2021 року не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, до суду апеляційної інстанції повернулась копія ухвали суду від 02.12.2021 року, яка була надіслана позивачу на належну адресу, з довідкою працівників ПАТ Укрпошта адресат відсутній за вказаною адресою.

Згідно з ч. 3 ст. 120 ГПК України, виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Відповідно до ч. 7 ст. 120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Пунктом 4 ч. 6 ст. 242 ГПК України встановлено, що днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі № 910/15442/17.

За змістом п. 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року №270, у разі невручення рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" з поважних причин рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою не пізніше ніж через п`ять календарних днів з дня надходження листа до об`єкта поштового зв`язку місця призначення із зазначенням причин невручення. Поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику у разі, зокрема, закінчення встановленого строку зберігання.

Копія ухвалу суду апеляційної інстанції від 02.12.2021 року була надіслана на офіційну електронну адресу позивача, про що свідчить відтиск штампу на зворотній сторінці ухвали суду від 02.12.2021 року (17.12.2021 року за вих.№3240)

Також, інформацію у справі, що розглядається було розміщено на офіційному сайті Судової влади України, про що свідчить відповідне повідомлення від 17.12.2021 року.

Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України Про доступ до судових рішень усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Ухвалу суду від 02.12.2021 року було у встановленому порядку внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень та інформація у справі, що розглядається була розміщена за веб-адресою https://court.gov.ua/fair/ та www.hra.arbitr.gov.ua/sud5039.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України", рішення Європейського суду з прав людини від 27.04.2000 року у справі "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 року у справі "Красношапка проти України").

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 42 ГПК України та беручи до уваги відсутність клопотань від учасників справи щодо відкладення розгляду апеляційної скарги у зв`язку з карантинними заходами, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши повноту встановлення господарським судом першої інстанції неоспорених обставин справи, колегія суддів встановила наступне.

12 серпня 2020 року між ТОВ Східтеплоенерго (покупець) та Компанією Ортус ТОВ (продавець) укладено договір № 01082020 купівлі-продажу апаратів глибоко висувного безперервного обдування котла типу ОГ.

Сторони погодили, що продавець зобов`язується передати у власність покупця апарат глибоковисувний безперервного обдування котла типу ОГ (з глибиною висування 4м.) в кількості 4-х штук, а покупець оплатити на умовах п. 4.2. розділу 3 договору і прийняти його на умовах договору (п.1.1. договору).

У п.1.2. договору визначено, що особливості товару відображаються в узгодженому кресленні № К02.300.000 (Додаток №1 до договору).

Згідно п. 1.3. договору, право власності на товар переходить від продавця до покупця в момент фактичної передачі товару продавцем покупцю, про що свідчать підписи в видатковій накладній.

Пунктом 4.2 договору сторони домовились, що вартість за одиницю 315 534,00 грн. в тому числі ПДВ 20% 52 589,00 грн. Загальна вартість по договору на момент його підписання сторонами складає: 1 262 136,00 грн., в тому числі ПДВ 20% - 210 356,00 грн.

14 серпня 2020 року продавцем (позивачем) висталено покупцю (відповідачу) рахунок №9 на оплату продукції за договором № 01082020 на суму 1 262 136,00 грн.

Покупець (відповідач), 19 серпня 2020 року здійснив попередню оплату за договором в розмірі 883 495, 20 грн. з ПДВ, що підтверджується випискою з рахунку.

29 жовтня 2020 року покупець здійснив ще один платіж на суму 278 640, 80 грн. з ПДВ, що підтверджується випискою з банку; всього покупець (відповідач) сплатив 1 162 136,00 грн.

17 листопада та 07 грудня 2020 року покупець (відповідач) прийняв продукцію, що підтверджується видатковими накладними №16 та № 17 на загальну суму 1 162 136,00 грн.

Вказані вище обставини стали підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду Харківської області, в якому останній просив стягнути з відповідача 110 736,98 грн., з яких 100 000,00 грн. основного боргу, 8821,91 грн. пені та 1915,06 грн. 3%річних, у зв`язку з невиконанням договору №01082020 від 12.08.2021 року.

08.11.2021 року господарським судом Харківської області ухвалено оскаржуване рішення, з підстав викладених вище.

Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення господарського суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод справи про цивільні права та обов`язки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Частина 1 ст. 193 ГК України визначає, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, в тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з ст. 174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

У відповідності до ч. 1 ст. 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 179 ГК України, майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Частиною 1 ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Отже, правові відносини, що склалися між позивачем та відповідачем, є правовідносинами з поставки товару, згідно з якими у відповідача, внаслідок передання йому позивачем товару, виник обов`язок оплатити його вартість.

У відповідності до ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Приписами ч. 1 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Зі змісту наведеної норми слідує, що за загальним правилом, обов`язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено іншого строку оплати.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Статтею 1 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні визначено, що первинним є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

У ч. 2 ст. 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні визначено, первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно п.2.1. Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 24.05.1995 року № 88, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Дослідивши накладні, на які позивач посилається як на доказ отримання товару відповідачем, господарський суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вони містять посилання на договір №0108020 від 12.08.2020 року, підпис представника відповідача в графі отримання та вказаний підпис скріплено печаткою відповідача.

Підписання покупцем накладних, які є первинним обліковими документами у розумінні Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, і які відповідають вимогам, зокрема ст. 9 названого Закону і п. 2.3. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксують факт здійснення господарської операції є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Отже, господарський суд першої інстанції вірно вказав на те, що відповідач прийняв товар у власність та зобов`язався здійснити його оплату, про що свідчить підписані без зазначення недоліків представником відповідача та скріплені печаткою підприємства видаткові накладні №16 та №17, надані позивачем як доказ виконання своїх зобов`язань за договором №0108020.

Разом з тим, відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного кодексу.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У п. 4.3 договору сторони погодили, що доплату решти 50% за товар покупець здійснює протягом 5 календарних днів після отримання повідомлення про готовність продукції до відвантаження.

Пунктом 3.3 договору встановлено, що продавець повідомляє про відвантаження телефоном або факсом.

Враховуючи, що сторонами не надано відомостей щодо дати повідомлення відповідача про готовність продукції до відвантаження, господарський суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що обов`язок відповідача оплатити решту вартості товару в сумі 100 000,00 грн., отриманого від позивача за накладною №17, відповідно до приписів ст. 692 ЦК України, виникає з моменту прийняття товару, тобто 07.12.2020 року.

Відповідачем не надано доказів погашення заборгованості по оплаті решти вартості товару в сумі 100 000,00 грн.

Щодо аргументів апелянта на те, що видаткові накладні не містять строку (терміну) оплати за отриманий товар, що, на його думку, свідчить про не виникнення права у позивача на пред`явлення позову, слід зазначити, що наявні в матеріалах справи видаткові накладні містять посилання на договір за яким поставлявся товар, та яким сторонами були обумовлені такі строки оплати.

Разом з тим, самі видаткові накладні №17 від 07.12.2020 року та №16 від 17.11.2020 року містять печатки відповідача, що свідчить про отримання останнім товару, а наявність в графі видаткових накладних №16 та №17: Номер договору очевидної описки, а саме: №0108020, замість - №01082020, не є підставою для невиконання обов`язку по оплаті отриманого товару.

Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 29.04.2020 року у справі №911/1189/19 , де, зокрема, вказано на таке.

"Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію. Частиною 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України" визначено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". У вказаному висновку Верховний Суд звертається до власної правової позиції, що викладена у постанові від 21.02.2018 року у справі № 910/5226/17. Оцінивши наявні в матеріалах справи видаткові накладні, суди встановили, що вони оформлені відповідно до положень чинного законодавства, містять відомості про господарську операцію та не є підставою для визнання господарської операції не проведеною або недійсною, а тому сприйняті судами належними та допустимими доказами отримання відповідачем товару, визначеного цими накладними та на суму, що в них зазначено."

Також, не приймаються аргументи апелянта на те, що рахунок на оплату №9 від 14.08.2020 року та платіжні доручення не містять посилання на договір №01082020 від 12.08.2020 року, а тому між сторонами укладений договір купівлі-продажу у спрощеному порядку шляхом складення рахунку та його оплати; посилання позивача на договір №01082020 від 12.08.2020 року є безпідставними та не є підставою для задоволення позову, з огляду на таке.

Так, в матеріалах справи наявний договір №01082020 купівлі-продажу апаратів глибоко висувного безперервного обдування котла типу ОГ від 12.08.2020 року, укладений між ТОВ Східтеплоенерго (покупець) та Компанією Ортус ТОВ (продавець), копія якого засвідчена відповідно до вимог положення Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів ДСТУ 4163-2003 та Національний стандарт ДСТУ 4163:2020 Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів .

Сторони погодили, що продавець зобов`язується передати у власність покупця апарат глибоковисувний безперервного обдування котла типу ОГ (з глибиною висування 4м.) в кількості 4-х штук, а покупець оплатити на умовах п. 4.2. розділу 3 договору і прийняти його на умовах договору (п.1.1. договору).

Так, зі змісту рахунку на оплату №9 від 14.08.2021 року слідує, що він містить посилання на договір - №01082020 від 12.08.2020 року.

За змістом ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Так, 14 серпня 2020 року продавець (позивач) виставив покупцю (відповідачу) рахунок № 9, в якому зазначено саме на оплату продукції за договором № 01082020 (копія рахунку додана до відповіді на відзив), а відповідач 19 серпня 2020 року та 29 жовтня 2020 року здійснив платежі позивачу саме за рахунком №9 від 14.08.2021 року, що підтверджується випискою банку на загальну суму 1 162 136 грн.

Аргументи апелянта на те, що копії документів, які позивач надав суду не відповідають вимогам положення Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів ДСТУ 4163-2003 та Національний стандарт ДСТУ 4163:2020 Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів , не приймаються з огляду на таке.

З наявних в матеріалах справи копій документів, наданих позивачем господарському суду першої інстанції (договір, видаткові накладні, тощо) слідує, що останні засвідчені: згідно з оригіналом, який знаходиться у позивача. Директор Гончарова В.А. 30.08.2021 року та засвідчені його підписом.

А отже, засвідчення позивачем копій вказаних вище документів відповідають вказаним вимогам щодо порядку засвідчення копій документів та положенням ст. 91, ст. 162 ГПК України.

Таким чином, господарський суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення 100 000,00 грн. обґрунтовані, підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення пені та 3% річних, слід зазначити таке.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст.1 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань).

Розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань).

За змістом ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 547 ЦК України визначено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

У п. 6.3 договору сторони погодили, що у разі невиконання умови оплати за поставлену продукцію, покупець сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми вартості продукції за кожен день прострочки.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Отже, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій за прострочення виконання зобов`язання і строки їх нарахування. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені за допомогою калькулятору ЛІГА.ЗАКОН, колегія суддів зазначає, що місцевий господарський суд вірно встановив, що позивачем невірно визначено базу та період нарахування, а також не враховано вимоги ч. 6 ст. 232 ГК України.

Господарський суд першої інстанції вірно розглянув вимоги про стягнення пені виключно в межах заявлених позивачем в позовній заяві сум, нарахованих від простроченої суми в розмірі 100 000 грн. та починаючи з вказаної позивачем дати.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

А отже, за наявності встановленого факту несвоєчасної сплати відповідачем за отриманий згідно договору товар, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення 3% річних в сумі 1915,06 грн. та пені в сумі 6287,67 грн., задовольнивши позов в цій частині та відмовив у задоволенні позову в частині стягнення 2534,25 грн. пені.

Також, колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі №129/1033/13-ц та у постановах Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі №902/761/18, від 04.12.2019 року у справі №917/2101/17, де, зокрема, вказано на таке.

17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Мова йде про достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.

Усталеною є практика Європейського суду з прав людини, в якій суд посилається на balance of probabilities (баланс ймовірностей) для оцінки обставин справи. Наприклад, у рішенні BENDERSKIY v. Ukraine 15.11.2007 року, суд застосовує баланс ймовірностей. У рішенні J.K. AND OTHERS v. Sweden 23.08.2016 року суд вказує, що цей стандарт притаманний саме цивільним справам.

Отже, висновок місцевого господарського суду про часткове задоволення позову відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року).

Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Апелянту було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків господарського суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 269, 270, ч.1 ст. 275, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Східтеплоенерго" адвоката Кислого А.М. залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 08.11.2021 року у справі №922/3496/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків визначених ч. 3 ст.287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 24.12.2021 року.

Головуюча суддя О.І. Терещенко

Суддя П.В. Тихий

Суддя Т.Д. Геза