РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08.12.2021Справа № 910/17777/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Нечая О.В., за участю секретаря судового засідання Будніка П.О., розглянувши у загальному позовному провадженні матеріали справи № 910/17777/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Транселектромонтажбуд (Україна, 03150, м. Київ, вул. Предславинська, буд. 37; ідентифікаційний код: 36756202)

до Товариства з обмеженою відповідальністю Санворд Київ (Україна, 02099, м. Київ, вул. Зрошувальна, буд. 17; ідентифікаційний код: 41899983)

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю та іноземними інвестиціями Санворд-Україна (Україна, 49019, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Красногвардійська, буд. 1; ідентифікаційний код: 14276444)

про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, визнання відсутності права власності та скасування державної реєстрації права власності на майно

Представники учасників справи:

від позивача: Безносик А.О., ордер серії АІ № 1063852 від 15.10.2020;

від відповідача: не з`явились;

від третьої особи: не з`явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Транселектромонтажбуд (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Санворд Київ (далі - відповідач) про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, визнання відсутності права власності та скасування державної реєстрації права власності на майно.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26.03.2010 позивач придбав майновий комплекс загальною площею 3 654,80 кв.м., який розташований за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 17 на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О.А., зареєстрованого за № 462. Водночас, ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 21.02.2006 у справі № 7/74 було затверджено мирову угоду, укладену 09.02.2006, на підставі якої Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. 12.04.2016 було зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю та іноземними інвестиціями Санворд-Україна право власності на гараж літ. 2Г та склад - ангар літ. 2Д, що розташовані за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 17, які в подальшому були перереєстровані за ТОВ Санворд Київ на підставі Договорів купівлі-продажу від 05.02.2018, посвідчених Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літош В.П., зареєстрованих за № 247 та № 248. За твердженнями позивача, шляхом неправомірної реєстрації права власності ТОВ Санворд Київ на вищевказане майно, відповідач створює суттєві перешкоди у користуванні позивачу власним нерухомим майном шляхом відведення земельної ділянки в межах майнового комплексу позивача.

Рішенням Господарського суду міста Києва (суддя Алєєва І.В.) від 14.12.2020 у справі № 910/17777/19 в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2021 рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2020 у справі № 910/17777/19 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18.08.2021 постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2021 та рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2020 у справі № 910/17777/19 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.09.2021 справу № 910/17777/19 передано для розгляду судді Нечаю О.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.09.2021 справу № 910/17777/19 було прийнято до свого провадження, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 13.10.2021.

30.09.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення, відповідно до яких позивач зазначає, що він є законним користувачем земельної ділянки, на якій розміщено збірно-розбірну конструкцію, відтак незаконними діями відповідача та третьої особи порушено його право щодо вільного користування земельною ділянкою. Позивач наголошує на тому, що ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 21.02.2006 у справі № 7/74 була виконана всупереч положенням законодавства з пропуском строку, встановленого для виконання судових рішень. Позивач також посилається на ту обставину, що всупереч нормам законодавства в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано право власності на об`єкти, які є малими архітектурними формами. Крім того, позивач зазначає, що вказана ухвала та мирова угода не містять положень щодо визнання за ТОВ та ІІ Санворд-Україна права власності на нерухоме майно, гараж літ. 2Г та склад - ангар літ. 2Д, що розташовані за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 17, вказане майно не було введено в експлуатацію у встановленому законом порядку, земельна ділянка за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 17 ні ВАТ Укрстальконструкція, ні ТОВ та ІІ Санворд-Україна, ні відповідачу не відводилась. З огляду на викладене, позивач зазначає, що Договори купівлі-продажу від 05.02.2018 № 247 та № 248 були укладені між відповідачем та третьою особою щодо майна, яке було зареєстровано за ТОВ та ІІ Санворд-Україна з порушенням статей 331, 376 Цивільного кодексу України та статті 39 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності, відтак вказані правочини підлягають визнанню недійсними.

13.10.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли письмові пояснення, відповідно до яких відповідач зазначає, що ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 21.02.2006 у справі № 7/74 є чинною, і на підставі вказаного судового рішення у відповідача виникло право власності на об`єкти нерухомого майна, а саме гараж літ. 2Г та склад - ангар літ. 2Д, що розташовані за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 17. Крім того, відповідач зазначає, що при розгляді справи № 910/1566/19 судом було встановлено, що вказані об`єкти нерухомого майна належали на праві власності третій особі, а в подальшому, на підставі Договорів купівлі-продажу від 05.02.2018 № 247 та № 248, право власності на них було набуто та перереєстровано за відповідачем. З огляду на те, що судові рішення у справах №7/74 та №910/1566/19 набрали законної сили, відповідач зазначає, що встановлені у вказаних судових рішеннях обставини не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи, а позивач не є суб`єктом, який має право на спростування встановлених судами обставин.

У підготовче засідання 13.10.2021 з`явились представники позивача та відповідача, представник третьої особи не з`явився, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання третя особа була повідомлена, явка представників учасників справи обов`язковою судом не визнавалась.

У підготовчому засіданні 13.10.2021 судом було долучено до матеріалів справи письмові пояснення позивача та відповідача, а також оголошено перерву до 10.11.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.10.2021, в порядку статей 120, 121 Господарського процесуального кодексу України, третю особу було повідомлено про те, що підготовче засідання призначено на 10.11.2021.

У підготовче засідання 10.11.2021 з`явилась представник позивача, представники відповідача та третьої особи не з`явились, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання учасники справи були повідомлені належним чином, явка представників учасників справи обов`язковою судом не визнавалась.

Враховуючи, що судом було здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 08.12.2021.

25.11.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на письмові пояснення відповідача.

У судове засідання 08.12.2021 з`явилась представник позивача, представники відповідача та третьої особи не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання учасники справи були повідомлені належним чином, явка представників учасників справи обов`язковою судом не визнавалась.

Представник позивача надала суду усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

У судовому засіданні 08.12.2021 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

26.03.2010 між Закритим акціонерним товариством Транселектромонтаж (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю Транселектромонтажбуд (далі - покупець, позивач) було укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна, який посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О.А., зареєстрований за № 462 (далі - Договір № 462), відповідно до п. 1.1 якого продавець продав, а покупець купив майновий комплекс, що складається з: головного корпусу та адміністративно-побутового приміщення (літ. А, Б) площею 2222,8 кв.м, боксів ремонтних (літ. В) площею 489,5 кв.м, будівлі ремонтного цеху (літ. Г) площею 213,9 кв.м, будівлі матеріального складу (літ. Д) площею 303,1 кв.м, будівлі панельної збірної (літ. Ж) площею 305,2 кв.м, прохідної диспетчерської (літ. Л) площею 13,2 кв.м, напівпідземного складу ПММ, (літ. М) площею 107,1 кв.м, загальною площею 3654,80 кв.м, що розташований за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 17 (далі - об`єкт).

Згідно з пунктом 1.5 Договору № 462 об`єкт належить продавцю на праві колективної власності, на підставі Свідоцтва про право власності на майновий комплекс серія МК №010004030, виданого Головним управлінням з питань майна 10.08.2001 за наказом від 10.08.2001 № 526-В та реєстраційного посвідчення, виданого Київським міським бюро технічної інвентаризації 04.10.2001, про що записано в реєстрову книгу № 10з-32 за реєстровим № 715-з.

До покупця переходить право користування на земельну ділянку (кадастровий номер :63:324:010) площею 2,8339 га без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для продавця договором оренди земельної ділянки, посвідченим Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербаковим В.З. 14.06.2000 за реєстровим №1910 та зареєстрованим Київським міським управлінням земельних ресурсів, про що зроблено запис від 28.07.2000 за №63-6-00003 у книзі записів державної реєстрації договорів (пункт 1.8 Договору № 462).

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 21.02.2006 у справі №7/74 було затверджено мирову угоду, укладену між Відкритим акціонерним товариством Укрстальконструкція та Товариством з обмеженою відповідальністю та іноземними інвестиціями Санворд-Україна (далі - третя особа, ТОВ ІІ Санворд-Україна).

12.04.2016 на підставі зазначеної мирової угоди за ТОВ ІІ Санворд-Україна було зареєстровано право власності на: склад-ангар, літера 2Д загальною площею 1404 кв.м., що знаходиться по вул. Зрошувальній, 17 у м. Києві (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 63) та гараж, літера 2Г загальною площею 126 кв.м., що знаходиться по вул. Зрошувальній, 17 у м. Києві (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 63).

13.04.2016 Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О., на підставі ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 21.02.2006 у справі № 7/74, прийнято реєстраційне рішення № 29229802 про державну реєстрацію права власності на склад-ангар літ. 2Д та реєстраційне рішення № 29229016 про державну реєстрацію права власності на гараж літ. 2Г, що розташовані за адресою: місто Київ, вул. Зрошувальна, 17 за ТОВ ІІ Санворд-Україна.

З матеріалів справи вбачається, що 05.02.2018 між ТОВ ІІ Санворд-Україна (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю Санворд Київ (далі - покупець, відповідач) було укладено Договір купівлі-продажу, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літош В.П., зареєстрований за № 247 (далі - Договір № 247), за умовами якого третя особа передає у власність, а відповідач приймає та оплачує відповідно до умов цього договору нерухоме майно, яке складається з гаража літ. 2Г площею 126 кв.м., який розташований за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 17 та Договір купівлі-продажу, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літош В.П., зареєстрований за № 248 (далі - Договір № 248), за умовами якого третя особа передає у власність, а відповідач приймає та оплачує відповідно до умов цього договору нерухоме майно, яке складається зі складу-ангару літ. 2Д площею 1404 кв.м., який розташований за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 17, на підставі яких за відповідачем було зареєстровано право власності на вказане майно.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 20.08.2018, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 15.01.2019, закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ Транселектромонтажбуд на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 21.02.2006 у справі № 7/74.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначає, що шляхом неправомірної реєстрації права власності на вищевказане майно відповідач створює йому перешкоди в користуванні власним нерухомим майном шляхом відведення земельної ділянки в межах майнового комплексу, що належить позивачу, ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 21.02.2006 у справі № 7/74 була виконана всупереч положенням Господарського процесуального кодексу України та Закону України Про виконавче провадження, внаслідок неправомірних дій відповідача та третьої особи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано право власності на об`єкти, які не підлягали державній реєстрації (малі архітектурні форми) за відсутності у вказаному судовому рішенні та мировій угоді умов щодо визнання за ТОВ ІІ Санворд-Україна права власності на нерухоме майно, Договори № 247 та № 248, укладені між відповідачем та третьою особою, щодо майна, право власності на яке було зареєстровано за третьою особою з грубим порушенням законодавства, суперечать актам цивільного законодавства, у зв`язку з чим позивач заявив вимоги про:

- визнання недійсними Договорів № 247 та № 248, які укладені між відповідачем та третьою особою;

- визнання відсутнім права власності відповідача на нерухоме майно: склад-ангар літ. 2Д площею 1404 кв.м., та гараж літ. 2Г площею 126 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 17;

- скасування рішення приватного нотаріуса № 29229016 від 13.04.2016 і запису про право власності №14140720 від 12.04.2016 на гараж літ. 2Г, що розташований за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 17 за третьою особою та скасування рішення приватного нотаріуса № 29229802 від 13.04.2016 і запису про право власності № 14141466 від 12.04.2016 на склад-ангар літ. 2Д, що розташований за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 17 за третьою особою;

- скасування рішення приватного нотаріуса № 39533728 від 06.02.2018 і запису про право власності №24698241 від 05.02.2018 на склад-ангар літ. 2Д, що розташований за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 17 за відповідачем та скасування рішення приватного нотаріуса № 39532433 від 06.02.2018 і запису про право власності № 24697245 від 05.02.2018 на гараж літ. 2Г, що розташований за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 17 за відповідачем.

Верховний Суд, скасовуючи судові рішення попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд до Господарського суду міста Києва, у постанові від 18.08.2021 вказав, що:

- судами попередніх інстанцій фактично проігноровано доводи позивача, належним чином не досліджено характеристики зареєстрованого майна, жодним чином не обґрунтовано висновку, що це майно належить до категорії нерухомості, не перевірено, чи не належать вищезазначені об`єкти до передбачених частиною четвертою статті 5 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень об`єктів, що не підлягають державній реєстрації;

- суди попередніх інстанцій обмежилися формальним підходом до розгляду справи та, констатуючи правомірність дій державного реєстратора, не перевірили фактичних обставин у який передбачений законом спосіб попередній власник набув право власності на вищезазначені об`єкти, якими правовстановлюючими документами таке право підтверджувалося та чи було це майно зареєстровано як нерухоме майно на час укладення мирової угоди та/або з якого моменту воно набуло такий статус;

- суди попередніх інстанцій прийнявши до уваги те, що державна реєстрація вищезазначеного майна була здійснена на підставі мирової угоди, не врахували того, що для державної реєстрації права власності на підставі мирової угоди предметом такої угоди повинно бути нерухоме майно, яке вже має такий статус та права на нього зареєстровані в установленому законодавством порядку.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Статтею шостою Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Предметом позову в цій справі є вимоги про скасування рішень приватних нотаріусів та записів про реєстрацію права власності на вищевказані склад-ангар та гараж за третьою особою та відповідачем, визнання недійсними Договорів № 247 та № 248, укладених між третьою особою та відповідачем, а також визнання відсутнім права власності відповідача на вказане нерухоме майно.

Пункт перший статті 2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (тут і надалі в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) визначає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових права на нерухоме майно.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Тобто, за змістом вказаних положень Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень об`єкти нерухомого майна, речові права на які реєструються в Державному реєстрі, мають бути капітального типу, а не тимчасовими, що є притаманним для малих архітектурних форм і тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.

Отже, при зверненні з цим позовом на вирішення суду позивачем було передано спір щодо наявності у майна статусу нерухомого та правових підстав проведення його реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Згідно з ч. 2 ст. 181 Цивільного кодексу України рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Статтею 182 Цивільного кодексу України визначено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

При цьому, приналежність об`єкта до рухомого або нерухомого майна має різне юридичне значення у тому числі й щодо прав на земельну ділянку відповідно до статті 120 Земельного кодексу України.

За приписами частини четвертої статті 5 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії.

За доводами позивача, мирова угода, на підставі якої за третьою особою було зареєстровано право власності на вищевказане майно, не містить підтвердження того, що склад-ангар та гараж із збірно-розбірних металоконструкцій, розміщених за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 17, належать на праві власності ВАТ Укрстальконструкція як нерухоме майно.

Зі змісту мирової угоди, укладеної між ВАТ Укрстальконструкція та ТОВ ІІ Санворд-Україна, яка затверджена ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 21.02.2006 у справі № 7/74, вбачається, що ВАТ Укрстальконструкція передає, а ТОВ ІІ Санворд-Україна приймає у власність в якості частини вкладу ВАТ Укрстальконструкція до свого статутного фонду металоконструкції в змонтованому вигляді виробничих приміщень закритого складу-ангару для зберігання збірно-розбірних будинків з легких металоконструкцій (з розташованими в них кран-балкою електричною вантажопідйомністю 3,2 тон, водопроводом, опаленням) загальною площею 1 404 кв.м., гараж на 4 авто загальною площею 126 кв.м., які розташовані за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 17.

Тобто, фактично за умовами вказаної мирової угоди третій особі було передано не об`єкти нерухомого майна - склад-ангар літ. 2Д та гараж літ. 2Г, а металоконструкції в змонтованому вигляді виробничих приміщень закритого складу-ангару загальною площею 1 404 кв.м., гараж на 4 авто загальною площею 126 кв.м., які розташовані за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 17.

Як встановлено судом, у провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа № 910/1566/19 за позовом ТОВ Транселектромонтажбуд до ТОВ ІІ Санворд-Україна, КП Київський інститут земельних відносин, ГУ Держгеокадастру у м. Києві, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні відповідачів: ТОВ Санворд Київ та Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання права власності, скасування державної реєстрації, визнання незаконними дій.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.11.2019 у справі № 910/1566/19, яке залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.05.2020 та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24.09.2020, у задоволенні позову ТОВ Транселектромонтажбуд було відмовлено.

При розгляді справи № 910/1566/19 судом, на підставі статті 392 Цивільного кодексу України, було встановлено наявність підтвердженого права власності позивача на будівлю (панельна збірна (літ. Ж) загальною площею 305,2 кв.м.), проте не встановлено наявності невизнання або оспорювання відповідачами права позивача на вказану будівлю.

Суд звертає увагу, що предметом позову у вказаній справі були вимоги ТОВ Транселектромонтажбуд про:

- визнання права власності ТОВ Транселектромонтажбуд на нерухоме майно - будівлю панельну збірну (літ. Ж), загальною площею 305,2 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 17;

- скасування державної реєстрації земельної ділянки (кадастровий номер :63:324:0230), що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 17, в Державному земельному кадастрі, здійсненої 22.09.2017 державним кадастровим реєстратором Головного управління Держгеокадастру у м. Києві;

- визнання незаконними дій КП Київський інститут земельних відносин щодо складання технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель м. Києва в межах кварталу 63:324 обмеженого вул. Ремонтною та Зрошувальною у Дарницькому районі м. Києва, яка була затверджена директором M. К. Варламовим та Заступником директора сертифікованим інженером - землевпорядником Є. А. Тарнопольським.

Позивач, звертаючись до суду з позовом, самостійно визначає у ній, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17 та від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18.

Тобто, в контексті заявлених позовних вимог у справі № 910/1566/19, зокрема, визнання права власності ТОВ Транселектромонтажбуд на нерухоме майно - будівлю панельну збірну (літ. Ж), загальною площею 305,2 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 17 (основна вимога), а також похідних від неї другої та третьої вимог судом і здійснювалась оцінка предмету позову та встановлювались відповідні обставини.

Розглядаючи вказаний спір (справа № 910/1566/19) та відхиляючи доводи позивача, на які він посилався в обґрунтування заявлених позовних вимог, суд зазначив, що ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 21.02.2006 у справі № 7/74 є чинною, тобто є чинним рішення суду, на підставі якого у ТОВ ІІ Санворд-Україна виникло право власності на об`єкти нерухомості - склад-ангар літера 2Д (1404 кв.м), гараж літера 2Г (126 кв.м), розташовані за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, буд. 17, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що твердження позивача про те, що об`єкт, вказаний ТОВ ІІ Санворд-Україна у листі № 109 від 06.12.2016 як тимчасова капітальна споруда господарського призначення є саме будівлею панельною збірною, літ. Ж, загальною площею 305,2 кв.м, є суб`єктивною думкою позивача, що не підтверджується належними та допустимими доказами, а тому відхилив вказані твердження.

Судом було встановлено, що ТОВ ІІ Санворд-Україна не оспорює та не заперечує право власності позивача на будівлю панельну збірну (літ. Ж), загальною площею 305,2 кв.м. (яка є складовою частиною майнового комплексу загальною площею 3654,8 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 17, який був набутий позивачем у власність на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 26.03.2010), у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що позивачем не доведено порушення його прав та інтересів як власника будівлі панельної збірної (літ. Ж) загальною площею 305,2 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 17 відповідачами 1, 2, 3 та відмовив у задоволенні вимоги позивача про визнання права власності позивача на вказане нерухоме майно (основної вимоги) та похідних від неї вимог.

Згідно з ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У свою чергу, частиною сьомою статті 75 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду.

Преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин. При цьому, звільнення від доказування, навіть у разі наявності преюдиційних обставин встановлених у рішенні суду, не може мати абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Господарські суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях у інших господарських справах.

Для спростування преюдиційних обставин, передбачених статтею 75 Господарського процесуального кодексу України, учасник господарського процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами встановленими Господарським процесуальним кодексом України. Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу.

Отже, господарський суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиційних обставин) повинен самостійно оцінювати обставини (факти), які є предметом судового розгляду та ухвалити рішення з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08.08.2019 у справі №922/2013/18, від 29.04.2021 у справі №920/1111/19 та від 01.07.2021 у справі №43/603.

З огляду на вищенаведене, суд відхиляє як необґрунтовані доводи відповідача стосовно того, що при розгляді справи № 910/1566/19 було встановлено преюдиційні обставини щодо виникнення на підставі ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 21.02.2006 у справі № 7/74 у ТОВ ІІ Санворд-Україна права власності на об`єкти нерухомості - склад-ангар літера 2Д (1404 кв.м), гараж літера 2Г (126 кв.м), що розташовані за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, буд. 17, оскільки, з огляду не предмет та підстави заявленого у вказаній справі позову, зазначені обставини судом не встановлювались.

З цих же підстав суд відхиляє як необґрунтовані посилання відповідача на ту обставину, що позивач не є тим суб`єктом, з урахуванням ч. 5 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, який має право на спростування встановлених при розгляді справи № 910/1566/19 обставин, оскільки, по-перше, процесуальний закон допускає вирішення спору відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу, а по-друге, суд встановив відсутність встановлених при розгляді вказаної справи преюдиційних обставин, на які посилається відповідач як на підставу своїх заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частинами 1, 2 статті 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 Цивільного кодексу України).

У відповідності до частин 1 - 3 статті 331 Цивільного кодексу України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Стаття 334 Цивільного кодексу України визначає, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Зі змісту наявних у матеріалах справи інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно вбачається, що право власності на склад-ангар літера 2Д (1 404 кв.м) та гараж літера 2Г (126 кв.м), що розташовані за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, буд. 17, за ТОВ ІІ Санворд-Україна були зареєстровані на підставі ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 21.02.2006 у справі № 7/74.

Суд звертає увагу, що суть державної реєстрації прав - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами.

Натомість ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації, а тим більше тлумачення факту державної реєстрації як підстави його виникнення є логічною та юридичною помилкою, намаганням підмінити поняття причини та наслідку.

Порядок проведення державної реєстрації на об`єкти нерухомого майна врегульований статтею 18 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

При цьому, статтею 27 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі, зокрема, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди.

Виходячи із системного аналізу статей 1, 2, 5, 18, 27 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, для державної реєстрації права власності на підставі мирової угоди предметом такої угоди повинно бути нерухоме майно, яке вже має такий статус та права на нього зареєстровані в установленому законодавством порядку, тобто, майно не може набути статусу нерухомого лише за наслідком укладення мирової угоди.

За загальним правилом державна реєстрація прав проводиться будь-яким державним реєстратором за заявами у сфері державної реєстрації прав (абзац четвертий частини п`ятої статті 3 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень).

Тобто державна реєстрація прав проводиться державним реєстратором не з власної ініціативи, а на підставі відповідної заяви, поданої зацікавленою особою. Відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії.

Відповідач є обов`язковим учасником господарського процесу - його стороною. Основною ознакою сторін господарського процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права.

Згідно з частинами 1, 2 статті 48 Господарського процесуального кодексу України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Тлумачення статті 48 Господарського процесуального кодексу України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року в справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року в справі №127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц, від 12 грудня 2018 року в справі № 570/3439/16-ц, від 30 січня 2019 року в справі № 552/6381/17, від 13 березня 2019 року в справі № 757/39920/15-ц, від 27 березня 2019 року в справі № 520/17304/15-ц та від 01 квітня 2020 року в справі № 520/13067/17).

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року в справі №823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зроблено висновок, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано.

У постанові Великої Палати Верховного Суду 01 квітня 2020 року в справі №520/13067/17 зазначено, що позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивачка визначила співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 13 січня 2021 року в справі № 753/905/18 (провадження № 61-12528св19), від 10 березня 2021 року в справі №127/2209/18 (провадження № 61-17711св20) та від 17 березня 2021 року в справі №201/8844/18 (провадження № 61-13663св20).

У цій справі позивач визначив відповідачем лише ТОВ Санворд Київ, натомість у прохальній частині позовної заяви позивач просить суд скасувати рішення приватного нотаріуса №29229016 від 13.04.2016 і запис про право власності №14140720 від 12.04.2016 на гараж літ. 2Г, що розташований за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 17 та скасувати рішення приватного нотаріуса №29229802 від 13.04.2016 і запис про право власності №14141466 від 12.04.2016 на склад-ангар літ. 2Д, що розташований за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 17 за ТОВ ІІ Санворд-Україна, яке за клопотання позивача було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Враховуючи ту обставину, що позов в частині вимог про скасування вищевказаних рішень приватного нотаріуса та записів про право власності на вказане майно пред`явлено не до особи, за якою зареєстровано речове право (ТОВ ІІ Санворд-Україна), позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Частинами 1 - 5 статті 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1, 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Тлумачення статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним, необхідним є: по-перше, пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; по-друге, наявність підстав для оспорення правочину; по-третє, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Така правова позиція є сталою в судовій практиці і викладена, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.12.2019 у справі № 904/10956/16, від 19.11.2019 у справі № 918/204/18 та від 07.04.2020 у справі № 904/3657/18, постановах Верховного Суду від 02.10.2019 у справі № 910/22198/17 та від 05.05.2020 у справі № 911/1634/19.

Частина перша статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як встановлено судом, Договори № 247 та № 248, на підставі яких відповідач набув право власності на склад-ангар літ. 2Д площею 1404 кв.м. та гараж літ. 2Г площею 126 кв.м., були укладені між ТОВ ІІ Санворд-Україна (третя особа у цій справі) та відповідачем.

Згідно з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 30 липня 2020 року в справі № 670/23/18 та від 27 січня 2021 року в справі № 463/1540/14-ц, у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатися всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них.

У свою чергу, за вимогами про визнання Договорів № 247 та № 248 недійсними, у зв`язку з їх невідповідністю приписам законодавства, позивач визначив відповідачем лише одну із сторін вказаних договорів - ТОВ Санворд Київ, а іншу сторону - ТОВ ІІ Санворд-Україна, як було вказано вище, залучено до участі у справі в якості третьої особи, що також виключає можливість задоволення позову в цій частині.

Суд встановив, що, на підставі Договорів № 247 та № 248, за відповідачем було зареєстровано право власності на гараж літ. 2Г площею 126 кв.м. та на склад-ангар літ. 2Д площею 1 404 кв.м., про що свідчать наявні в матеріалах справи Витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.02.2018.

Враховуючи ту обставину, що вимоги позивача про скасування рішень приватного нотаріуса і записів про право власності на вищевказане майно за відповідачем є похідними від позовних вимог про визнання Договорів № 247 та № 248 недійсними, які з вищезазначених підстав не підлягають задоволенню, вказані вимоги також не підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про визнання відсутнім права власності відповідача на нерухоме майно - гараж літ. 2Г площею 126 кв.м. та на склад-ангар літ. 2Д площею 1 404 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, буд. 17, суд зазначає наступне.

Згідно з частинами 1, 2 статті 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють визначені законом матеріально-правові заходи примусового характеру за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів закріплено в статті 16 Цивільного кодексу України. Цей перелік не є вичерпним і суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом. Однак, на час розгляду справи судами, такий спосіб мав бути встановлений законом або договором.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Отже, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Разом із тим, такого способу захисту як визнання відсутнім права власності законодавством України не передбачено. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2019 року в справі № 359/8381/16-ц (провадження № 61-25266св18).

З огляду на викладене, позовна вимога про визнання відсутнім права власності відповідача на вищевказане майно не підлягає задоволенню, оскільки позивачем було невірно обрано спосіб захисту порушеного права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі Руїс Торіха проти Іспанії).

Зважаючи на викладене, всі інші доводи та міркування учасників справи судом визнаються такими, що не спростовують вищевказаних висновків суду.

За приписами частин 1 - 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову в частині вимог про скасування рішень приватних нотаріусів та записів про реєстрацію права власності на вказане майно, а також визнання недійсними Договорів №247 та №248, оскільки позивач пред`явив позов лише до ТОВ Санворд Київ та не визначив за пред`явленими ним вимогами іншу особу, яка має бути відповідачем - ТОВ ІІ Санворд-Україна, а позовна вимога про визнання відсутнім права власності відповідача на вказане майно не підлягає задоволенню, з огляду на невірно обраний позивачем спосіб захисту порушеного права.

Витрати позивача по сплаті судового збору за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача, оскільки позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 129, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

2. Витрати позивача по сплаті судового збору за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю Транселектромонтажбуд.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 24.12.2021

Суддя О.В. Нечай