ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2021 року м. ОдесаСправа № 916/942/21
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Богацької Н.С.

суддів: Головея В.М., Разюк Г.П.

секретар судового засідання: Сілаєва В.С.

за участю представників учасників справи:
від позивача Семака В.Ю., довіреність;

від відповідача Васьовчик О.В., самопредставництво;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1

на рішення Господарського суду Одеської області від 07.07.2021, ухвалене суддею Літвіновим С.В. у м. Одеса, повний текст якого складено 19.07.2021

у справі №916/942/21

за позовом: Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація морського порту «Південний»)

до відповідача: Військової частини НОМЕР_1

про: визнання договору укладеним, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України" (адміністрація морського порту Південний) звернулась до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 про:

визнання укладеним між відповідачем та позивачем договору про відшкодування витрат за надані послуги в редакції зазначеній у прохальній частині цієї позовної заяви;

стягнення з відповідача на користь позивача судового збору за розгляд даної справи у розмірі 2 270,00 грн.

Позов мотивовано тим, що відповідач використовує орендоване нерухоме майно з порушенням встановленого договором оренди №97 від 28.01.2011 обов`язку визначеного п. 5.9, а саме щодо укладення договору про відшкодування витрат за надані послуги.

21.05.2021 від Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просила суд відмовити у задоволені позову у повному обсязі через його необґрунтованість та безпідставність.

Так відповідачем, з посиланням на правову позицію Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/719/18, вказано, що на момент подачі позовної заяви Південною філією Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація морського порту «Південний») до господарського суду договір 97 не є чинним та не створює жодних прав та обов`язків для Військової частини НОМЕР_1 . Також у відзиві звернуто увагу, що відповідно до п. 8 постанови Кабінету Міністрів України №100 від 22.02.1994 передбачено, що проведення роботи пов`язаної з утриманням прикордонних підрозділів покладається на Міністерство інфраструктури (пункти пропуску для морського сполучення).

02.06.2021 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній просив суд задовольнити його позовні вимоги, адже доводи викладені у відзиві не відповідають дійсності, оскільки договір оренди від 28.01.2011 з обліковим №97 є чинним та термін його дії спливає 28.09.2022, з урахуванням абз. 4 ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про оренду державного та комунального майна». Фонд помилково вважав, що договір діє протягом 1 року, про що Адміністрація його повідомила листом №1051/27-01-05/Вих від 05.04.2021. Відповідачем помилково здійснено посилання на п. 8 постанови Кабінету Міністрів України №100 від 22.02.1994, оскільки він не стосується правовідносин пов`язаних з відшкодуванням витрат за забезпечення орендаря електроенергією, теплом, водою та відведенням стоків, а виключно проведенням робіт з обладнання, утримання і ремонтом у пунктах пропуску через державний кордон, що виконується балансоутримувачем без відповідного відшкодування.

09.06.2021 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив в яких останній зазначив, що аналогічна справа з тими самими сторонами та вимогами вже розглядалась у межах справи №5017/2947/2012 та у задоволені такого ж позову відмовлено. Договір оренди від 28.01.2011 є нечинним.

Військова частина неодноразово надсилала орендодавцю листи з повідомленням про не продовження дій вказаного договору. У свою чергу листом №11-06-01497 Фонд державного майна України по Одеській та Миколаївській областях повідомив про рішення про припинення договору оренди.

Також в запереченнях зазначено, що ні Законом України «Про оренду державного та комунального майна», ні Господарським кодексом України, ні спірним договором не передбачено можливості особи, яка не являється стороною договору, звертатися до суду з позовною заявою про зобов`язання виконати його умови.

Відповідач вказав, що також відповідно до п. 8 та 13 постанови Кабінету Міністрів України №100 від 22.02.1994 обов`язок з утримання службових приміщень Державної прикордонної служби України, до яких належить Військова частина НОМЕР_1 , покладено на Міністерство транспорту України, правонаступником якого є Міністерство інфраструктури України, а не на орендаря.

05.07.2021 від позивача надійшли письмові пояснення, в яких останній зазначив, що:

термін дії спірного договору спливає 28.09.2022, а доводи відповідача в цій частині є надуманими. У той же час відповідачем не додано доказів повернення майна, яке є предметом договору оренди;

посилання відповідача на існування судової справи з аналогічним предметом спору не відповідає дійсності, адже предметом справи №916/942/21 є визнання договору про відшкодування витрат за надані послуги укладеним, при цьому вказаними послугами є комунальні (електроенергією, теплом, водою та відведенням стоків), а не утримання майна (ремонт будівлі, ремонт покрівлі та ін.), що було предметом розгляду справи №5017/2947/2012;

посилання на постанову Кабінету Міністрів України є недоречним, адже її положення застосовуються до відносин з утримання будівлі, яка орендується бюджетною організацією, а не до відносиш щодо відшкодування комунальних послуг. На Міністерство інфраструктури покладені лише витрати на утримання орендованих приміщень у вигляді забезпечення експлуатації та/або ремонту приміщень, утримання прилеглої до них (прибудинкової) території;

послуги визначені проектом договору, що є предметом позову у даній справі не можуть вважати утриманням орендованих приміщень, оскільки не направлені на забезпечення потреб відповідача щодо експлуатації такого приміщення, а спрямовані на компенсацію фактично спожитих комунальних послуг (п. 1.1 проект договору);

ст. 11 Закону України «Про морські порти України» не передбачено покладення витрат з утримання (комунальні послуги) на балансоутримувача.

Вказане підтверджується й висновками Верховного Суду України від 22.03.2017 у справі №916/3164/14 та рішенням Господарського суду Одеської області від 04.09.2017 у справі №916/1427/17.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 07.07.2021 позов задоволено повністю:

визнано укладеним між Військовою частиною НОМЕР_1 та Державним підприємством «Адміністрація морських портів України», в особі Південної філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації морського порту Південний) договір про відшкодування витрат за надані послуги в редакції зазначеній у прохальній частині позовної заяви;

стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», в особі Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація морського порту Південний) судовий збір за розгляд даної справи у розмірі 2 270,00 грн.

Означене судове рішення мотивоване встановленням факту наявності у відповідача обов`язку укладення договору про відшкодування витрат балансоутримувача на надання комунальних послуг орендарю, що випливає зі змісту п. 5.9 договору оренди від 28.01.2011 нерухомого майна. Крім того, з урахуванням абз. 4 ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про оренду державного та комунального майна», судом встановлено, що договір оренди від 28.01.2011 є чинним, та термін його дії спливає 28.09.2022.

При вирішенні даного спору судом враховано, що договір, який є предметом даного спору, повинен бути укладеним на підставі правових актів органів державної влади та норм чинного законодавства України, а саме: Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України «Про оренду державного та комунального майна», Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786, Типового договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 23.08.2000 №1774 та Закону України «Про морські порти України». У свою чергу Військова частина користується приміщенням на території ДП «МТП «Южний», відповідно до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 28.01.2011 та є субспоживачем послуг з постачання електричної енергії, тепла, води та відведення стоків. Так, дослідивши умови та положення договору на відшкодування витрат за спожиту електричну енергію, тепло, воду та відведення стоків у редакції, що запропоновано позивачем, місцевий суд встановив їх відповідність чинному законодавству.

Не погодившись з означеним судовим рішенням, Військова частина НОМЕР_1 звернулась з апеляційною скаргою в якій просила: прийняти до провадження апеляційну скаргу; скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 07.07.2021 №916/942/21 повністю і ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити; розгляд справи проводити за участю представників апелянта (відповідача).

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що рішення суду першої інстанції є неправомірним та таким, що прийняте внаслідок порушення норм процесуального та матеріального права.

Основні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції:

порушено ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України та прийнято рішення виключно на основі доводів позивача без урахування доказів та усних пояснень, наданих представником Військової частини НОМЕР_1 ;

не враховано посилання відповідача на аналогічну справу №5017/2947/2012, в межах якої встановлені обставини, які є преюдиційними в силу ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України;

не взято до уваги, що чинними нормативними актами обов`язок з утримання службових приміщень Державної прикордонної служби України, до яких належить Військова частина НОМЕР_1 , покладено на Міністерство інфраструктури, а не на орендаря;

упущено, що в матеріалах справи відсутні докази надання та фактичного споживання відповідачем, послуг перелік, яких викладений в додатку №2 до договору №97 про відшкодування витрат балансоутримувача;

не встановлено, що позивач взагалі не має права звертатися до суду з даним позовом, адже не є стороною договору №97, вказане право не передбачене ні умовами цього договору, ні Законом України «Про оренду державного та комунального майна», ні Господарським кодексом України;

не враховано, що листом №11-06-01497 від 01.04.2021 Фонд Державного майна України по Одеській та Миколаївській областях повідомив про рішення щодо припинення договору оренди.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України за результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 30.08.2021 для розгляду справи визначено судову колегію у складі: головуючого судді Богацької Н.С., суддів Головея В.М., Разюк Г.П.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.09.2021: витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали справи №916/942/21; відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 07.07.2021 у справі №916/942/21 до надходження матеріалів даної справи з Господарського суду Одеської області.

08.09.2021 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла справа №916/942/21 від Господарського суду Одеської області.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.09.2021: апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 07.07.2021 у справі №916/942/21- залишено без руху; встановлено Військовій частині НОМЕР_1 строк для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом подання Південно-західному апеляційному господарському суду клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду з обґрунтуванням причин пропуску строку, доказів сплати судового збору у розмірі 3405,00 грн, доказів надсилання копії апеляційної скарги і доданих до неї документів листом з описом вкладення Державному підприємству «Адміністрація морських портів України» (01135, м. Київ, проспект Перемоги, 14) в особі Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація морського порту Південний) (65481, м. Южне, вул. Берегова, 11) протягом 10 днів з дня вручення копії ухвали про залишення апеляційної скарги без руху; попереджено Військову частину НОМЕР_1 , що у разі не усунення недоліків апеляційної скарги у строк, встановлений судом, апеляційна скарга буде вважатися неподаною і повернута скаржнику.

24.09.2021 від апелянта на виконання ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.09.2021 надійшла заява, якою останній просив суд: поновити строк на апеляційне оскарження; долучити до матеріалів справи квитанцію №0.0.5.1 код квитанції 9245-7512-6339-2619 від 23.09.2021, згідно з якою сплачено судовий збір у розмір 3 405,00 грн; долучити до матеріалів справи підтвердження направлення примірника апеляційної скарги і доданих до неї документів листом з описом вкладення стороні.

Згідно з довідкою Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.09.2021 реквізити, за якими перераховано судовий збір, згідно квитанції №0.0..1 від 23 вересня 2021 року через Акціонерне товариство «ПриватБанк» у сумі 3405,00 грн, не відповідали реквізитам для сплати судового збору за подання апеляційних скарг та заяв до Південно-західного апеляційного господарського суду, а саме: розрахунковий рахунок отримувача зазначено UA3015758 замість належного рахунку отримувача UA2015758.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.10.2021 продовжено Військовій частині 2138 строк для усунення недоліків апеляційної скарги, визначених ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.09.2021, протягом 10 днів з дня вручення копії даної ухвали.

01.11.2021 від апелянта на виконання ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.10.2021 надійшла заява, якою останній просив суд долучити до матеріалів справи платіжне доручення №2057 від 25.10.2021 про сплату судового збору у розмірі 3405,00 грн.

03.11.2021 від апелянта надійшла заява, якою останній просив суд долучити до матеріалів справи підтвердження направлення примірника апеляційної скарги Державному підприємству «Адміністрація морських портів України» (проспект Перемоги, 14, м. Київ, 01135).

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.11.2021: поновлено Військовій частині 2138 строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Одеської області від 07.07.2021 у справі №916/942/21; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 07.07.2021 у справі №916/942/21; встановлено іншим учасникам справи згідно з нормами ст. 263 Господарського процесуального кодексу України строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (з доказами його направлення учасникам справи) до 22.11.2021; роз`яснено іншим учасникам справи їх право в строк до 22.11.2021 подати до суду разом з відзивом на апеляційну скаргу або окремо будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до ст. 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи. Попередити учасників справи про наслідки подання письмових заяв чи клопотань без додержання вимог частини першої та другої вказаної вище статті, або не у строк, встановлений судом, у вигляді їх повернення чи залишення без розгляду; зупинено дію рішення Господарського суду Одеської області від 07.07.2021 у справі №916/942/21 до закінчення апеляційного перегляду.

22.11.2021 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив суд: залучити цей відзив до матеріалів справи №916/942/21; відмовити у задоволенні апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 07.07.2021 у справі №916/942/21; залишити без змін рішення Господарського суду Одеської області від 07.07.2021 у справі №916/942/21, оскільки суд першої інстанції при розгляді справи здійснив повне та всебічне з`ясування обставин, що мають значення для справи, надав їм належну правову оцінку та виніс законне та обґрунтоване рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

У відзиві позивач зазначив, що:

відповідач не надав суду належних доказів щодо існування іншого його найменування, зокрема директиву Адміністрації Державної прикордонної служби України №75 від 24.05.2021 ДСК «Про переведення на новий штат органу охорони державного кордону ДПС України». У той же час, відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за кодом 14321386 значиться Військова частина НОМЕР_1 ;

посилання відповідача на існування судової справи з аналогічним предметом спору не відповідає дійсності, адже предметом справи №916/942/21 є визнання договору про відшкодування витрат за надані послуги укладеним, при цьому вказаними послугами є комунальні (електроенергією, теплом, водою та відведенням стоків), а не утримання майна (ремонт будівлі, ремонт покрівлі та ін.), що було предметом розгляду справи №5017/2947/2012;

посилання на постанову Кабінету Міністрів України є недоречним, адже її положення застосовуються до відносин з утримання будівлі, яка орендується бюджетною організацією, а не відносин щодо відшкодування комунальних послуг. На Міністерство інфраструктури України покладені лише витрати на утримання орендованих приміщень у вигляді забезпечення експлуатації та/або ремонту приміщень, утримання прилеглої до них (прибудинкової) території;

послуги визначені проектом договору, що є предметом позову у даній справі не можуть вважати утриманням орендованих приміщень, оскільки не направлені на забезпечення потреб відповідача щодо експлуатації такого приміщення, а спрямовані на компенсацію фактично спожитих комунальних послуг (п. 1.1 проект договору);

ст. 11 Закону України «Про морські порти України» не передбачено покладення витрат з утримання (комунальні послуги) на балансоутримувача. Вказане підтверджується й висновками Верховного Суду України від 22.03.2017 у справі №916/3164/14 та рішенням Господарського суду Одеської області від 04.09.2017 у справі №916/1427/17;

позивач мав право звернутися з позовом у даній справі, оскільки договір оренди впливає на права та інтереси адміністрації в частині отримання відшкодування від відповідача за надані комунальні послуги, на підставі п. 5.9 договору;

договір оренди від 28.01.2011 з обліковим №97 є чинним та термін його дії з урахуванням абз. 4 ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про оренду державного та комунального майна», спливає 28.09.2022;

відповідачем не надано доказів повернення майна, яке є предметом договору оренди та відповідно відсутні докази про припинення договору оренди.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.11.2021 призначено справу №916/942/21 до розгляду на 20.12.2021 о 14:30 год.

Представники сторін в судове засідання 20.12.2021 з`явились, надали усні пояснення, підтримали зміст доводів та заперечень, які викладені письмово.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.01.2011 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (орендодавець) та Військовою частиною НОМЕР_1 (орендар) укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності (Т.1, а.с.17-21), який погоджено балансоутримувачем Державним підприємством «Морський торговельний порт «Южний»

Пунктом 1.1 договору визначено, що орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення у будинку 601/1 НРР-1 порту (інв.№2392), загальною площею 338,44 кв. м., за адресою: Одеська обл., м. Южне, ДП «МТП Южний», які знаходяться на балансі Державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний» (балансоутримувач), вартість якого визначена згідно довідки Державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний» станом на 21.09.2010, становить: 1 582 459,36/869,6*338,44 = 615 878,04 грн.

Згідно з п. 1.2 договору майно передається в оренди з метою: для виконання службових обов`язків (площею 316,98 кв. м.), розміщення офісу (площею 21,46 кв. м.).

Відповідно до п. 2.1 договору орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі майна, а п. 2.5 встановлено, що орендоване майно залишається на балансі балансоутримувача із зазначенням того, що цей об`єкт є орендованим.

Пунктом 3.1 договору визначено, що орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України №786 від 04.10.1995 і становить 1 гривню.

У свою чергу п. 3.4 договору вказано, що розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї сторони у разі зміни Методики її розрахунку, істотної зміни стану об`єкта оренди з незалежних від сторін причин та в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

Обов`язки орендаря встановлені в розділі 5 вказаного договору, серед яких зокрема: здійснення витрат, пов`язаних з утриманням орендованого майна. Протягом 15 робочих днів після підписання цього договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю (п. 5.9).

Розділом 9 договору сторони передбачили умови щодо відповідальності і вирішення спорів за договором, а саме:

за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України (п. 9.1);

орендодавець не відповідає за зобов`язаннями орендаря. Орендар не відповідає за зобов`язаннями орендодавця, якщо інше не передбачено цим договором. Орендар відповідає за своїми зобов`язаннями і за зобов`язаннями, за якими він є правонаступником, виключно власним майном. Стягнення за цими зобов`язаннями не може бути звернене на орендоване державне майно (п. 9.2);

спори, які виникають за цим договором, або в зв`язку з ним, не вирішені шляхом переговорів або в порядку досудового врегулювання, вирішуються у судовому порядку (п. 9.3);

орендодавець має право вимагати розірвання договору оренди та (або) відшкодування збитків у разі, якщо орендар не укладає договору про відшкодування витрат балансоутримувач на утримання об`єкту оренди та надання комунальних послуг орендарю (п. п. є п. 9.4).

Цей договір укладений строком на 2 роки 11 місяців (п. 10.1).

Згідно з п. 10.2 договору зміни до його умов або його розірвання допускаються за взаємної згоди сторін. Зміни, що пропонуються внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх надходження до розгляду іншою стороною, можуть укладатися у вигляді договору про внесення змін, або у вигляді листів.

Як вбачається з п. 10.4 договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця та у разі належного виконання орендарем умов цього договору, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором та чинним законодавством за умови відсутності заперечень органу уповноваженому управляти об`єктом оренди, наданих орендодавцю у встановлений законодавством термін.

Відповідно до п. 10.5 договору реорганізація орендодавця або перехід права власності на орендоване майно третім особам не є підставою для зміни або припинення чинності цього договору і він зберігає свою чинність для нового власника орендованого майна його правонаступників).

Пунктом 10.10 договору визначено, що майно вважається поверненим балансоутримувачу з моменту підписання орендарем та орендодавцем акт приймання-передавання. Обов`язок щодо складання акта приймання-передавання про повернення майна покладається на орендодавця.

У договорі також визначено, що додатки є його невід`ємною і складовою частиною. До цього договору додаються: розрахунок орендної плати; акт приймання-передачі об`єкту оренди.

Також 28.01.2011 між сторонами вказаного вище договору підписано акт приймання-передачі державного нерухомого майна (Т.1, а.с.22), що перебуває на балансі Державного підприємства «Морський торговельних порт «Южний».

19.07.2011 укладено договір про внесення змін до договору оренди від 28.01.2011 (обліковий номер договору 97) нерухомого майна, що належить до державної власності (Т.1, а.с.23), яким п. 5.9 викладено у новій редакції, а саме: «здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна у відповідності до вимог чинного законодавства. Протягом 15 робочих днів після підписання цього договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю».

13.06.2013 Державне підприємство «Морський торговельний порт «Южний» актом приймання-передачі майна, майнових прав та зобов`язань (Т.1, а.с.24-26) передало Державному підприємству «Адміністрація морських портів України», серед іншого, будівлю корпусу 601/1 (інв. №2392).

17.04.2019 постановою Кабінету Міністрів України №341 (Т.1, а.с.38-39) перейменовано морський порт Южний на морський порт Південний.

Наказом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» №94/10 від 05.06.2019 «Щодо зміни найменування і реквізитів місцезнаходження деяких філій ДП «АМПУ» (Т.1, а.с.40-41) змінено найменування Южненської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» та внесено зміни до п. 1 та п.3 наказу ДП «АМПУ» від 30.05.2013 №1 «Про створення відокремлених підрозділів», виклавши пп. 1.4 п. 1 в такій редакції: « 1.4. Південна філія Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація морського порту Південний)»; пп. 3.4 п. 2 в такій редакції: « 3.4 Південна філія Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація морського порту Південний) за адресою 65481, м. Южне, вулиця Берегова, 11».

Згідно з п. 3.2 Статуту Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (нова редакція), затв. наказом Міністерства інфраструктури України №359 від 18.06.2020 (Т.1, а.с.42-69) підприємство утворене шляхом виділу з нижченаведених реорганізованих державних підприємств, стратегічних об`єктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та обов`язків стосовно них відповідно до розподільчих балансів (роздільних актів (балансів)) та є правонаступником нижченаведених реорганізованих державних підприємств у частині майна, прав та обов`язків відповідно до розподільчих балансів (роздільних актів (балансів)) та актів приймання-передачі, зокрема серед інших, Державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний», , за адресою: 65481, м. Южне, Одеська область.

16.11.2020 згідно з виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (Т.1, а.с.83-84), внесено запис щодо реєстрації Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація морського порту Південний), код 38728549.

07.12.2020 Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській області листом №11-06-05532 (Т.1, а.с.111-112) повідомило відповідача та Південну філію Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про те, що черговий термін дії договору від 28.01.2011 закінчується 28.01.2021, та, на підставі ст. 18, 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» №157-ІХ від 03.10.2019 та п. п. 134-152 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затв. постановою Кабінету Міністрів України №483 від 03.06.2020, він йому необхідно терміново надати заяву разом зі звітом про оцінку майна та рецензію у разі продовження договору оренди, а у разі відсутності потреби у такому продовжені - поінформувати Регіональне відділення, та на дату закінчення терміну дії договору звільнити орендоване приміщення, повернути майно балансоутримувачу згідно акту приймання-передачі (повернення) орендованого майна.

19.02.2021 Південна філія Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» надіслала Військовій частині 2138 лист №539/27-01-05/Вих (Т.1, а.с.27-36), яким скерувала останньому для підписання два примірники договору про відшкодування витрат за надані послуги та просила у разі його погодження повернути до адміністрації морського порту Південний обидва примірники договору, підписаних з його сторони, з метою подальшого їх підписання зі сторони балансоутримувача. Також в цьому листі повідомлено, що ініціювання підписання такого договору зумовлена п. 5.9 договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 28.01.2011.

Як вбачається з поштового повідомлення про вручення поштового відправлення №990 (Т.1, а.с.37) вказаний вище лист відправлений Військовій частині №2138 23.02.2021 та вручений 03.03.2021.

05.04.2021 Південна філія Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» листом №1051/27-01-05/Вих повідомила Фонд державного майна України по Одеській та Миколаївській областях про те, що договір оренди від 28.01.2011 №97 є чинним та термін його дії спливає 28.09.2022, з урахуванням абз. 4 ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

09.04.2021 Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській області листом №11-06-01497 (Т.1, а.с.113) повідомило відповідача та Південну філію Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», що вказаним листом уже втретє повідомляється про закінчення договору оренди від 28.01.2011 28.01.2021. У зв`язку із закінченням терміну дії зазначеного договору оренди та відсутністю заяви орендаря про продовження договору оренди Регіональне відділення прийняло рішення про припинення договору оренди. Також зобов`язано відповідача повернути балансоутримувачу державне майно, та надати Регіональному відділенню підписаний акт повернення з оренди нерухомого/іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності з додатком.

Також в матеріалах справи містяться листи Одеського прикордонного загону (Військова частина 2138) Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України надійшла до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області (наразі по Одеській та Миколаївській областях), а саме: №721/2139 від 14.03.2019, №704/390 від 16.01.2020, №704/1886 від 19.02.2020, №704/2542 від 11.03.2020 та №702/2632 від 15.04.2021 (Т.1, а.с.139-150), в яких повідомлено, що:

Військова частина НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) з ДП «МТП «Чорноморськ», «Одеса», «Южний» не продовжує дію договору оренди у зв`язку з тим, що приміщення Одеського прикордонного загону відповідно до Закону України «Про державну прикордонну службу» та постанови Кабінету Міністрів України №100 від 22.02.1994 здійснюють прикордонний контроль пасажирів, транспортних засобів, вантажу та інших товарів, які переміщуються через державний кордон. Одеський прикордонний загін не має змоги продовжити дію договору оренди, враховуючи положення ч. 1 ст. 10 та ч. ч. 1, 3 ст. 11 Закону України «Про морські порти України». А відносини по утриманню пунктів пропуску регулюються спеціально уповноваженим органом держави і законодавством визначено, що таким органом є Кабінет Міністрів України, при цьому дані правовідносини являють собою державне завдання по регулюванню господарської діяльності, з визначенням органу на який покладено обов`язок з обладнання, утримання, ремонту пунктів пропуску і розміщення в них прикордонних підрозділів, в даному випадку це Міністерство інфраструктури.

На законодавчому рівні чітко регламентовано підстави перебування підрозділів Державної прикордонної служби України в пунктах пропуску через державний кордон України, що не потребує додаткового врегулювання шляхом укладення договору оренди. Перебування підрозділів Одеського прикордонного загону в приміщеннях, що знаходяться на балансі ДП «Морський торговельний порт «Южний», «Одеса, «Чорноморськ» (наразі ДП «Адміністрація морських портів України») та розташовані в пункті пропуску через державний кордон України, є не договір оренди, укладений між військовою частиною НОМЕР_1 та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області, а ст. 17 Конституції України, Закон України «Про Державну прикордонну службу України» від 03.04.2003, постанови Кабінету Міністрів України №751 від 18.08.2010 «Про затвердження Положення про пункти пропуску через державний кордон та пункти контролю», №100 віл 22.02.1994 «Про стан виконання рішень Президента України і Уряду з питань додержання вимог прикордонного і митного законодавства», розпорядження Кабінету Міністрів України №143-р від 29.02.1996 «Про відкриття пунктів пропуску через державний кордон» та численні нормативно-правові акти, що регламентують статус та повноваження органів та підрозділів Державної прикордонної служби України при здійсненні прикордонного контролю.

У свою чергу звільнення займаних приміщень в пунктах пропуску автоматично потягне за собою припинення діяльності такого пункту, та поставить під загрозу обмеження прав громадян.

Крім того, в межах справи №5017/2947/2012 рішенням Господарського суду Одеської області від 24.12.2012, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 14.03.2013 та постановою Вищого господарського суду України від 29.05.2013 (Т.1, а.с.151-163) в задоволені позову Державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний» до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання укласти договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг, відмовлено. Вказані рішення мотивовані тим, що чинними нормативно-правовими актами обов`язок з утримання службових приміщень Прикордонних військ, до яких належить відповідач покладено на Міністерство транспорту України, правонаступником якого є Міністерство інфраструктури, а не на орендаря.

Сутність розглядуваного спору полягає у вирішенні питання щодо наявності чи відсутності підстав укладення договору про відшкодування витрат за надані послуги у редакції позивача в судовому порядку.

Статтею 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України не передбачено такого способу судового захисту, як «визнання договору укладеним», проте предмет спору у цій справі відповідає способам захисту, передбаченими вказаними статтями з огляду на наступне.

Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов`язків (ст. ст. 3, 6, 12 - 15, 20 Цивільного кодексу України) у разі ухилення сторони від підписання договору, який відповідає усім передбаченим законодавством вимогам, таке право підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України саме шляхом визнання договору укладеним на умовах, визначених стороною. Такий спосіб захисту є належним, оскільки максимально ефективно поновлює порушене право заявника та убезпечує таке право від майбутніх порушень.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у постанові від 05.06.2018 у справі №338/180/17 Велика Палати Верховного Суду вказала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Близька за змістом правова позиція щодо належності способу захисту у вигляді «визнання договору укладеним» викладена у постанові Верховного Суду від 11.12.2019 у справі № 909/324/19.

В силу приписів ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 Цивільного кодексу України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Примусовий порядок укладання господарських договорів за рішенням суду регулюється ст. 187 Господарського кодексу України та ст. 648 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 187 Господарського кодексу України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Зі змісту зазначеної статті вбачається, що переддоговірним є спір, який виникає у разі, якщо сторона ухиляється або відмовляється від укладення договору в цілому або не погоджує окремі його умови. При цьому передати переддоговірний спір на вирішення суду можливо лише тоді, коли хоча б одна із сторін є зобов`язаною його укласти через пряму вказівку закону, або на підставі обов`язкового для виконання акта планування. В інших випадках спір про укладення договору чи з умов договору може бути розглянутий господарським судом тільки за взаємною згодою сторін або якщо сторони зв`язані зобов`язанням укласти договір на підставі існуючого між ними попереднього договору. У разі вирішення судом переддоговірного спору з дотриманням вказаних вимог днем укладення договору вважається день набрання чинності відповідним рішенням суду, враховуючи, що в такому випадку договірне зобов`язання між сторонами виникає саме на підставі судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.05.2018 у справі № 61/341, постановах Верховного Суду від 30.01.2020 у справі №905/887/19, від 16.01.2020 у справі № 905/514/19, від 24.10.2019 у справі № 46/406, від 08.10.2019 у справі № 908/203/19.

Згідно зі ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Як вбачається зі змісту договору №97 від 28.01.2011 об`єктом оренди виступає державне майно, у зв`язку з чим на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Орендодавцем за цим договором є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській області, орендарем Військова частина НОМЕР_1 , а балансоутримувачем Державне підприємство «Морський торговельний порт «Южний».

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції на момент укладення договору оренди від 28.01.2011) термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п`ять років, якщо орендар не пропонує менший термін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Зазначена норма права діяла до 01.02.2020, а саме до набрання чинності Законом України «Про оренду державного та комунального майна» №157-IX від 03.10.2019.

Крім того, згідно зі ст. 764 Цивільного кодексу України, якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Так, як вже зазначалось, умовами договору оренди від 28.01.2011 в п. 2.1, 10.1, 10.4, 10.6 встановлено, що орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі майна. Цей договір укладено строком на 2 роки 11 місяців.

У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця та у разі належного виконання орендарем умов цього договору, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором та чинним законодавством за умови відсутності заперечень органу уповноваженому управляти об`єктом оренди, наданих орендодавцю у встановлений законодавством термін.

Також 28.01.2011 між сторонами вказаного договору підписано до нього акт приймання-передачі державного нерухомого майна, що перебуває на балансі Державного підприємства «Морський торговельних порт «Южний».

Чинність цього договору припиняється внаслідок, серед іншого, закінчення строку, на який його було укладено.

Таким чином договір оренди №97 набрав чинності з 28.01.2011, а отже останній строк його дії припадав на 28.12.2013.

У свою чергу, згідно з п. п. 10.9, 10.10 вказаного договору передбачено, що у разі припинення або розірвання цього договору майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем балансоутримувачу та вважається поверненим з моменту підписання орендарем та орендодавцем акт приймання-передавання. Обов`язок щодо складання акта приймання-передавання про повернення майна покладається на орендодавця.

Отже, за відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, на підставі положень закону та умов самого договору, строк його дії продовжено до 28.11.2016, 28.10.2019 та 28.09.2022.

Щодо тверджень заявника про припинення орендних правовідносин, колегія суддів зазначає наступне.

Як зазначалось вище 28.01.2011 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (орендодавець) та Військовою частиною НОМЕР_1 (орендар) укладено договір нерухомого майна, що належить до державної власності.

Відповідно до умов п. 10.6 договору оренди чинність цього договору припиняється внаслідок, серед іншого, закінчення строку, на який його було укладено; достроково за взаємною згодою сторін або за рішенням суду.

За загальним правилом розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Одностороння відмова від договору допускається, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. ч. 1 та 3 ст. 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди може бути розірвано за погодженням сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов`язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України.

Також ст. 188 Господарського кодексу України встановлено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Відповідно до п. 10.2 договору зміни до його умов або його розірвання допускаються за взаємної згоди сторін. Зміни, що пропонуються внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх надходження до розгляду іншою стороною, можуть укладатися у вигляді договору про внесення змін, або у вигляді листів.

У свою чергу, сторонами в п. 10.4 договору узгоджено порядок автоматичної пролонгації цього ж договору, а саме: у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця та у разі належного виконання орендарем умов цього договору, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором та чинним законодавством за умови відсутності заперечень органу уповноваженому управляти об`єктом оренди, наданих орендодавцю у встановлений законодавством термін.

З урахуванням встановленого законом та погодженого сторонами в договорі порядку встановлення / зміни / припинення правовідносин, лист Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях №11-06-01497 від 01.04.2021 та листи Одеського прикордонного загону (Військова частина 2138) Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (наразі по Одеській та Миколаївській областях), а саме: №721/2139 від 14.03.2019, №704/390 від 16.01.2020, №704/1886 від 19.02.2020, №704/2542 від 11.03.2020 та №702/2632 від 15.04.2021, на які посилається апелянт, не можуть бути розцінені колегією судів, як такі, що є підставою для припинення договору оренди від 28.01.2011 у розумінні п. 10.2, 10.4, 10.6 договору оренди, ст. ст. 651, 654 Цивільного кодексу України, ст. 188 Господарського кодексу України, оскільки таке не випливає з їх змісту.

Колегія суддів також враховує, що як на момент звернення позивача до суду з даним позовом так і під час розгляду справи в суді першої інстанції орендоване майно не було повернено Військовою частиною НОМЕР_1 , в матеріалах справи відсутній відповідний акт приймання-передавання такого майна.

Таким чином, доводи скаржника щодо припинення дії договору оренди №97 від 28.01.2011 колегією суддів визнаються не обґрунтованими.

Що стосується посилань апелянта на те, що Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація морського порту Південний) не мав права звертатися до суду з даним позовом, адже не є стороною договору оренди №97 від 28.01.2011, колегія суддів вважає зазначає наступне.

За вказаним договором оренди балансоутримувачем визначено Державне підприємство «Морський торговельний порт «Южний».

Згідно з п. 1 розпорядження Кабінету Міністрів України «Про погодження пропозиції щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту» №133-р від 04.03.2013 погоджено пропозицію Міністерства інфраструктури щодо: реорганізації державних підприємств морського транспорту за переліком (в тому числі Державне підприємство «Морський торговельний порт «Южний», , за адресою: 65481, м. Южне, Одеська область) згідно з додатком шляхом виділу стратегічних об`єктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та обов`язків стосовно них відповідно до розподільних балансів; утворення внаслідок виділу державного підприємства «Адміністрація морських портів України» та віднесення його до сфери управління Міністерства інфраструктури.

У свою чергу відповідно до п. п. 1, 7 наказу Міністерства інфраструктури України «Про заходи щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту та утворення державного підприємства «Адміністрація морських портів України» №163 від 19.03.2013 наказано:

реорганізувати державні підприємства морського транспорту за переліком згідно з додатком 1 (в тому числі Державне підприємство «Морський торговельний порт «Южний», , за адресою: 65481, м. Южне, Одеська область) шляхом виділу стратегічних об`єктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та обов`язків стосовно них відповідно до розподільчих балансів та утворити внаслідок виділу державне підприємство «Адміністрація морських портів України»;

після проведення державної реєстрації Адміністрації морських портів України головам Комісій передати, а голові Адміністрації морських портів України прийняти на баланс майно, права та обов`язки державних підприємств морського транспорту, що реорганізуються, згідно із затвердженими Міністерством розподільчими балансами та актами приймання-передачі.

Як вбачається з відкритих відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», ідентифікаційний код юридичної особи 38727770, остання зареєстрована 27.05.2013 та є правонаступником, серед інших, Державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний», .

Відповідно до наявного в матеріалах справи акту приймання-передачі майна від 13.06.2013, будівля корпусу 601/1 (інв. №2392) за адресою м. Южне, Одеська обл., Україна, 65482, яка є предметом договору оренди №97 від 28.01.2011 (п. 1.1 цього договору), передана Державним підприємством «Морський торговельний порт «Южний» Державному підприємству «Адміністрація морських портів України».

Згідно з п. 3.2 Статуту Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (нова редакція), затв. наказом Міністерства інфраструктури України №359 від 18.06.2020 зазначено, що підприємство утворене шляхом виділу з нижченаведених реорганізованих державних підприємств, стратегічних об`єктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та обов`язків стосовно них відповідно до розподільчих балансів (роздільних актів (балансів)) та є правонаступником нижченаведених реорганізованих державних підприємств у частині майна, прав та обов`язків відповідно до розподільчих балансів (роздільних актів (балансів)) та актів приймання-передачі, зокрема серед інших, Державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний», , за адресою: 65481, м. Южне, Одеська область.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про морські порти України» адміністрація морських портів України - державне підприємство, утворене відповідно до законодавства, що забезпечує функціонування морських портів, утримання та використання об`єктів портової інфраструктури державної форми власності, виконання інших покладених на нього завдань безпосередньо і через свої філії, що утворюються в кожному морському порту (адміністрація морського порту).

Так постановою Кабінету Міністрів України «Про перейменування морського порту Южний та внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» №341 від 17.04.2019 перейменовано морський порт Южний на морський порт Південний. У свою чергу 05.06.2019 Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» видала наказ №94/10 «Щодо зміни найменування і реквізитів місцезнаходження деяких філій ДП «АМПУ», яким змінено найменування Южненської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» та внесено зміни до п. 1 та п.3 наказу ДП «АМПУ» від 30.05.2013 №1 «Про створення відокремлених підрозділів», виклавши пп. 1.4 п. 1 в такій редакції: « 1.4. Південна філія Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація морського порту Південний)»; пп. 3.4 п. 2 в такій редакції: « 3.4 Південна філія Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація морського порту Південний) за адресою 65481, м. Южне, вулиця Берегова, 11».

Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що міститься в матеріалах справи (Т.1, а.с.83-84) 16.11.2020 внесено запис до відповідного реєстру щодо Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація морського порту Південний), код 38728549.

Пунктами 2.1, 5.8 Положення про Південну філію Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», затв. наказом Міністерства інфраструктури №404 від 28.05.2019 встановлено, що:

філія створена з метою забезпечення функціонування морського порту Південний, організації та забезпечення безпеки мореплавства, утримання та ефективного використання державного майна, закріпленого за філією та отримання прибутку;

начальник філії у межах повноважень визначених законодавством України, статутом підприємства, цим положенням, розпорядчими документами та довіреністю, наданою головою Підприємства у порядку передбаченому законом здійснює представництво інтересів підприємства в судах, визначених Законом України «Про судоустрій і статус суддів», та третейських судах, в органах державної виконавчої служби, органах державної влади та місцевого самоврядування, у відносинах з фізичними особами, підприємствами, установами та організаціями незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності з правами згідно з виданою довіреністю.

Відповідна довіреність від 20.12.2020 на ім`я начальника Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація морського порту Південний) Басюка О.Г. міститься в матеріалах справи.

Таким чином, оскільки Державне підприємство «Адміністрація морських портів України», як правонаступник Державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний» є балансоутримувачем за договором №97 від 28.01.2011, на начальника Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація морського порту Південний) покладено обов`язки щодо представництва інтересів Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в судах, а вказаний договір є чинним до 28.09.2022, то позивач мав право звернутися до суду з даним позовом.

Щодо доводів апелянта про те, що чинними нормативними актами обов`язок з утримання службових приміщень Державної прикордонної служби України, до яких належить Військова частина НОМЕР_1 , покладено на Міністерство інфраструктури, а не орендаря, колегія суддів вважає за належне зазначити наступне.

17.05.2012 прийнято Закон України «Про морські порти України», який набрав чинності 13.06.2013, у зв`язку з чим ст. 1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» доповнено ч. 8, якою встановлено, що відносини оренди об`єктів портової інфраструктури, що перебувають у державній власності, регулюються цим Законом з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про морські порти України».

Згідно з ч. ч. 1 та 3 ст. 11 Закону України «Про морські порти України» на території морських портів і морських терміналів, через які здійснюється міжнародне сполучення, за рішенням Кабінету Міністрів України відкриваються пункти пропуску через державний кордон України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Межі території пункту пропуску на території морських портів визначаються адміністрацією морських портів України, а на території морських терміналів - власниками морських терміналів за погодженням з органом охорони державного кордону та органом доходів і зборів.

Адміністрація морських портів України або власник морського терміналу на безоплатній основі надає у користування приміщення для організації пункту пропуску через державний кордон України, де здійснюються в установленому законодавством порядку прикордонний, митний контроль і пропуск через державний кордон України осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про морські порти України» Адміністрація морських портів України утворюється з метою, зокрема утримання та забезпечення ефективного використання державного майна, переданого їй в господарське відання, у тому числі модернізації, ремонту, реконструкції та будівництва гідротехнічних споруд, інших об`єктів портової інфраструктури, розташованих у межах території та акваторії морського порту. У процесі своєї діяльності адміністрація морських портів України укладає договори щодо модернізації, реконструкції та будівництва об`єктів портової інфраструктури, інші договори, що відповідають цілям її утворення, у тому числі господарські договори з питань забезпечення своєї діяльності.

Згідно з визначенням термінів, що містяться в ст. 1 Закону України «Про морські порти України», об`єкти портової інфраструктури - рухомі та нерухомі об`єкти, що забезпечують функціонування морського порту, у тому числі засоби тепло-, газо-, водо- та електропостачання, інші засоби, обладнання, інженерні комунікації, розташовані в межах території та акваторії морського порту і призначені для забезпечення безпеки мореплавства, надання послуг, забезпечення державного нагляду (контролю) в морському порту.

Згідно з п. 8 постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 22.02.1994 «Про стан виконання рішень Президента України і Уряду з питань додержання вимог прикордонного і митного законодавства» проведення роботи, пов`язаної з обладнанням, утриманням і ремонтом у пунктах пропуску через державний кордон приміщень для виконання зазначених видів контролю та службових приміщень для розміщення відповідних прикордонних підрозділів, митних та інших установ, що здійснюють контроль на державному кордоні (крім облаштування інженерними, технічними засобами для здійснення прикордонного, митного та інших видів контролю) покладається на Міністерство інфраструктури (пункти пропуску для залізничного, морського, річкового, поромного та повітряного сполучення) і на Державну фіскальну службу (пункти пропуску для автомобільного сполучення).

Отже, у відповідності до Закону України «Про морські порти України» Адміністрація морських портів України входить до сфери управління Міністерства інфраструктури України та об`єднує українські морські порти та інші інфраструктурні елементи. Одним із завдань адміністрації морських портів України є ефективне використання та управління державним майном, у зв`язку з чим чинне законодавство передбачає обов`язок Адміністрації морських портів України укласти господарські договори з питань забезпечення своєї діяльності, в тому числі, але не виключно на послуги з електро-, тепло-, водо-, газопостачання.

Системний аналіз наведених норм чинного законодавства свідчить про те, що чинним законодавством на Міністерство інфраструктури України, та зокрема на позивача - Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі відокремленого підрозділу Піденної філії (адміністрація морського порту «Південний»), який належить до сфери управління Міністерства інфраструктури України, дійсно покладений обов`язок утримання приміщень, які використовуються як пункти пропуску через державний кордон України, оскільки такі приміщення є державним майном, переданим позивачу в господарське відання, є складовою частиною території морського порту, а також покладений обов`язок утримання та використання засобів тепло-, газо-, водо- та електропостачання, інших засобів, обладнання, інженерних комунікацій.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 12.02.2019 у справі №916/1134/18.

Проте у даному випадку апелянтом не було враховано, що відповідний договір про відшкодування витрат за надані послуги мав бути укладений між сторонами, виходячи як з умов укладеного сторонами договору оренди, а саме п. 5.9, який є обов`язковими для виконання в силу вимог ст. 629 Цивільного кодексу України, так і з норм законодавства, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 3 ст. 184 Господарського кодексу України укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених ст. 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами ст. 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони, серед іншого, можуть визначати зміст договору на основі примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст.

Постановою Кабінету Міністрів України №786 від 04.10.1995 затверджено Методику розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, згідно з п. п. 3, 11 якої до плати за оренду індивідуально визначеного майна не включаються витрати на утримання орендованого майна та плата за послуги, які відповідно до укладених угод зобов`язуються надавати орендарю державне підприємство, організація, господарське товариство, на балансі яких перебуває це майно. Витрати на утримання нерухомого майна, зданого в оренду одночасно кільком підприємствам, організаціям, і прибудинкової території, розподіляються між ними залежно від наявності, кількості, потужності, часу роботи електроприладів, систем тепло- і водопостачання, каналізації за спеціальними рахунками, а в неподільній частині - пропорційно розміру займаної підприємствами, організаціями загальної площі.

З наведеного слідує, що на законодавчому рівні розмежовано нарахування, пропорції та розподіл орендної плати і витрат на утримання орендованого майна, що підлягають сплаті на підставі відповідних типових договорів, укладених з орендарем окремо щодо оренди та щодо витрат на утримання майна і надання комунальних послуг.

Доказів, які б свідчили про те, що в даному конкретному випадку обов`язок по утриманню орендованого відповідачем майна покладається на Міністерство інфраструктури чи будь-яку іншу особу, крім відповідача (апелянта), в матеріалах справи відсутні.

Аналогічний правовий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 24.09.2019 у справі №922/3129/18.

Крім того постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання розрахунку орендної плати за державне майно» №630 від 28.04.2021 затверджено Методику розрахунку орендної плати за державне майно, де у п. п. 4 та 5 визначено, що до плати за оренду іншого окремого індивідуально визначеного майна не включаються витрати на утримання орендованого майна та плата за послуги, які відповідно до укладеного договору зобов`язується надавати орендарю балансоутримувач.

Відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна (у тому числі місць загального користування та прибудинкової території) та надання комунальних послуг орендарю здійснюється відповідно до договору, укладеного між балансоутримувачем та орендарем, примірна форма якого затверджується Фондом державного майна.

Згідно з наказом Фонду державного майна України «Про затвердження договорів оренди» №1774 від 23.08.2000 затверджено Типовий договір оренди індивідуально визначеного майна (нерухомого або іншого), що належить до державної власності, та Примірний договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю. Вказаний наказ діяв на момент звернення позивача з позовом у даній справі.

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що договором оренди від 28.01.2011, який є чинним, у п. 5.9 сторонами визначено обов`язок орендаря (Військової частини НОМЕР_1 ) щодо відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням орендованого майна. Зокрема, договором встановлено обов`язок орендаря, протягом 15 робочих днів після підписання цього договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю.

Згідно із ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною другою цієї статті визначено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є укладання господарського договору та іншої угоди, що передбачені законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Тобто договір - це домовленість, що свідчить про волевиявлення сторін та узгодження їхніх дій. Він є інститутом добровільного виконання зобов`язань для отримання результату, задля якого його укладено, і якого намагаються досягти сторони шляхом вчинення певних дій.

Отже, основною метою укладення договору є отримання сторонами результату, задля якого цей договір було укладено, та якого сторони за договором намагаються досягти шляхом вчинення певних дій.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Таким чином відповідач зобов`язався укласти певний господарський договір на підставі п. 5.9 укладеного договору оренди від 28.01.2011. Ухилення від такого укладення є порушенням зобов`язання, передбаченого договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності.

Невиконання такого зобов`язання не звільняє орендаря від обов`язку укласти відповідний договір і після спливу визначеного 15-денного строку протягом всього строку оренди з ініціативи балансоутримувача, з огляду на те, що Військова частина 2138 користувалася і продовжує користуватися приміщеннями за договором оренди державного майна, не відшкодовуючи балансоутримувачеві такого майна витрати на його утримання.

Схожий за змістом правовий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 02.04.2019 та від 27.02.2020 у справі №916/1422/18.

Згідно з п. 2 та абз. 2, 20 п. 3 Правил приймання стічних вод до систем централізованого водовідведення, затв. наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №316 від 01.12.2017 споживачами є юридичні особи незалежно від форм власності та відомчої належності, фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність і взяті на облік як самозайняті особи у контролюючих органах згідно з Податковим кодексом України, які скидають стічні води до систем централізованого водовідведення або безпосередньо у каналізаційні очисні споруди. Виробник - суб`єкт господарювання, який надає послуги з централізованого водовідведення (відведення та/або очищення стічних вод). Субспоживач - суб`єкт господарювання, що скидає стічні води до системи централізованого водовідведення через мережі споживача за погодженням зі споживачем і виробником на підставі договору зі споживачем та виробником. Виробник укладає зі споживачем договір за умови, що каналізаційна мережа та КОС мають резерв пропускної спроможності. Виробник приймає стічні води споживача до системи централізованого водовідведення за умови, що показники якості стічних вод споживача відповідають вимогам цих Правил, місцевих правил приймання та умовам укладеного з виробником договору.

У відповідності до визначення термінів, що містяться в пункті 1.1.2. Правил роздрібного ринку електричної енергії, затв. постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №312 від 14.03.2018 договір про постачання електричної енергії споживачу - домовленість двох сторін (електропостачальник і споживач), що є документом певної форми, яка передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу одним електропостачальником за вільними цінами; споживач електричної енергії - фізична особа, у тому числі фізична особа - підприємець, або юридична особа, що купує електричну енергію для власного споживання; основний споживач - споживач та/або власник електричних мереж, який не є оператором системи, електричні мережі якого використовуються оператором системи для транспортування електричної енергії іншим споживачам та/або для транспортування електричної енергії в мережі оператора системи; субспоживач - споживач, електроустановки якого приєднані до технологічних електричних мереж основного споживача; власник електричних мереж - юридична або фізична особа, якій на праві власності або користування належать електроустановки, призначені для розподілу електричної енергії, або юридична особа, якій на праві власності або користування належать електроустановки, призначені для передачі електричної енергії.

Отже, відповідно до ст. 15 Закону України «Про морські порти України» та наведених вимог Правил саме позивач, як споживач, укладає з виробниками послуги з централізованого водовідведення та електропостачальниками договори про постачання відповідних послуг з метою забезпечення діяльності морського порту.

Однак, разом з цим, варто врахувати, що відповідач у справі - Військова частина НОМЕР_1 , яка користується приміщеннями території морського порту, в розумінні вищезазначених пунктів Правил є субспоживачем відповідних послуг.

Таким чином доводи скаржника в частині покладення обов`язку з утримання службових приміщень Державної прикордонної служби України, до яких належить Військова частина НОМЕР_1 на Міністерство інфраструктури не знайшли свого підтвердження.

Посилання апелянта на те, що в матеріалах справи відсутні докази надання та фактичного споживання відповідачем, послуг перелік, яких викладений в додатку №2 до договору №97 про відшкодування витрат балансоутримувача колегією суддів відхиляються як неспростовані.

Зокрема, як зазначалося вище, на момент звернення позивача до суду з даним позовом так і під час розгляду справи в суді першої інстанції орендоване майно відповідачем не надано доказів повернення вказаного майна, відповідний акт приймання-передавання такого майна в матеріалах справи відсутній.

Щодо посилання апелянта на аналогічну справу №5017/2947/2012 чиї висновки мають преюдиційне значення, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України).

Обставини справи - це факти, які мають значення для вирішення спору, як-от: вчинення чи невчинення особою певної дії; настання чи ненастання певних подій; час, місце вчинення дій або настання подій тощо. Обставини встановлюються судом шляхом оцінки доказів, які були досліджені в судовому засіданні. За наслідками такої оцінки доказів, зокрема щодо їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності (ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України) суд виснує про доведеність чи недоведеність певних обставин.

Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Преюдицію мають виключно ті обставини, які суд безпосередньо дослідив і встановив, що знайшло відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Аналогічний правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17.

Як вбачається з рішень у справі №5017/2947/2012 спір виник між орендарем та балансоутримувачем за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 28.01.2011, аналогічно до даної справи. Проте предметом її розгляду було зобов`язання укласти договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна, де в додатку №2 до нього визначено перелік послуг з утримання та ремонту будівлі корпусу 601/1 (інв. 2392) та прибудинкової території на 2012 рік, а також вказано, що послуги гарячого водопостачання, холодного водопостачання, водовідведення, теплопостачання, зливної каналізації та електроенергії надаються орендарю за окремими договорами. Тобто зазначений договір не включав в себе витрати з надання комунальних послуг. У свою чергу предметом розгляду справи №916/942/21 є договір відшкодування витрат за надані послуги аналіз правової природи якого свідчить про те, що він стосується відшкодування комунальних витрат, а саме за електроенергію, тепло, воду та відведення стоків.

Отже, наведене у справі №5017/2947/2012 правове обґрунтування відмови національними судами у задоволенні позову про зобов`язання укласти договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна не має преюдиціального характеру для справи №916/942/21.

Крім того, колегія суддів акцентує увагу на тому, що за наслідками розгляду позовної вимоги про спонукання укласти договір - умови, на яких сторони зобов`язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проект договору, у резолютивній частині свого рішення суд, керуючись ч. 9 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, має зробити висновки про визнання укладеним договору у запропонованій позивачем редакції, виклавши текст редакції договору, яка за висновками суду відповідає вимогам законодавства та визнається судом укладеною, чи висновки про відмову у визнанні укладеним договору у запропонованій позивачем редакції.

Правовідносини з укладання господарських договорів у примусовому порядку за рішенням суду регулюється ст. 187 Господарського кодексу України та ст. 648 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Відповідно до ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Судова колегія звертає увагу на те, що договір повинен бути розроблений та відповідати договору, який затверджується компетентним органом.

З огляду на те, що примірний про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю розроблений та затверджений наказом Фонду державного майна України №1774 від 23.08.2000, колегія суддів вважає, що під час вирішення спору у таких справах та дослідженні умов спірного правочину слід враховувати саме положення такого примірного договору та загальні правила цивільного законодавства.

Так місцевий господарський суд, дослідивши умови та положення договору на відшкодування витрат за спожиту електричну енергію, тепло, воду та відведенні стоки у редакції, що запропоновано позивачем, зазначив, що його положення відповідають чинному законодавству, а також у вказаному договору погоджено всі істотні умови договору та законодавчо дотримано усі вимоги, які регулюють відповідні правовідносини, з урахуванням того, що фактично відповідач є субспоживачем, електроустановки якого приєднані до технологічних мереж основного споживача за відповідним договором, Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація морського порту Південний).

Звертаючись з позовом, позивач просив суд визнати укладеним договір яким встановлено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє на термін дії договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 28.01.2011 (обліковий номер договору №97), але в будь-якому разі не раніше повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Сторони домовились, що згідно з ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України умови цього договору застосовуються до відносин між ними, які виникли з 13.06.2013 (п. 9.1 проекту договору).

Відповідно до ст. 187 Господарського кодексу України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Зі змісту зазначеної статті вбачається, що переддоговірним є спір, який виникає у разі, якщо сторона ухиляється або відмовляється від укладення договору в цілому або не погоджує окремі його умови. При цьому передати переддоговірний спір на вирішення суду можливо лише тоді, коли хоча б одна із сторін є зобов`язаною його укласти через пряму вказівку закону, або на підставі обов`язкового для виконання акта планування.

В інших випадках спір про укладення договору чи з умов договору може бути розглянутий господарським судом тільки за взаємною згодою сторін або якщо сторони зв`язані зобов`язанням укласти договір на підставі існуючого між ними попереднього договору. У разі вирішення судом переддоговірного спору з дотриманням вказаних вимог днем укладення договору вважається день набрання чинності відповідним рішенням суду, враховуючи, що в такому випадку договірне зобов`язання між сторонами виникає саме на підставі судового рішення.

Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №905/889/16 та від 19.06.2019 у справі №915/802/18, від 30.09.2021 у справі №906/1205/20.

Колегія суддів звертає увагу на те, що, виходячи з положень ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України, сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Принцип свободи договору відповідно до ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Так, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності волевиявлення відповідача щодо укладання договору, зокрема, з урахуванням умов п. 9.1 саме у редакції, запропонованій позивачем.

У переддоговірному спорі, який виник щодо договору, укладання якого є обов`язковим в силу закону, фактично судовим рішенням утверджуються права та обов`язки для сторін цього договору, зміст яких є обов`язковим у силу вимог закону, або такі, що погоджені сторонами.

Відтак, оскільки такого погодження сторонами на попередній період судами не встановлено, то відповідно, у суду відсутні підстави застосовувати умови договору до правовідносин, що виникли між сторонами з 13.06.2013.

Враховуючи те, що предметом розгляду даної справи є переддоговірний спір і, відповідно, договірне зобов`язання між сторонами виникає саме на підставі судового рішення, днем укладення договору вважається день набрання чинності рішенням суду у даній справі.

З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку, що пункт 9.1 спірного договору про відшкодування витрат підлягає зміні в частині дати його укладення, а абз. 2 цього ж пункту має бути виключений.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зміни оскаржуваного судового рішення місцевого суду у мотивувальній частині та зміни резолютивної частини рішення шляхом викладення пункту 1 у такій редакції:

позов Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація морського порту «Південний») до Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково;

пункту 2 у частині дати укладення договору про відшкодування витрат за надані послуги та п.9.1 цього договору у такій редакції: «Визнати укладеним з дня набрання чинності рішенням суду між Військовою частиною НОМЕР_1 та Державним підприємством «Адміністрація морських портів України», в особі Південної філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації морського порту Південний) договір про відшкодування витрат за надані послуги»; пункт 9.1 договору про відшкодування витрат за надані послуги «Цей Договір набирає чинності з дня набрання чинності рішенням суду у справі №916/942/21 та діє на термін дії договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 28.01.2011 (обліковий номер договору № 97), але в будь-якому разі не раніше повного виконання Сторонами своїх зобов`язань».

Водночас, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на викладене колегія суддів зазначає, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановленого судами.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

За таких обставин апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване судове рішення Господарського суду Миколаївської області від 12.07.2021 у справі №915/1328/20 зміні з мотивів наведених у цій постанові.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За приписами ч. ч. 9, 14 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, ч. 9 вказаної статті Кодексу виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною.

У такому застосуванні слід виходити з широкого розуміння даної норми, маючи на увазі, що передбачені нею наслідки можуть наставати і в разі неправомірної бездіяльності винної особи, яка не вжила заходів до поновлення порушених нею прав і законних інтересів іншої особи, що змусило останню звернутися за судовим захистом.

Підставою для задоволення позову у цій справі (визнання договору укладеним) стало доведеність порушення відповідачем договірних зобов`язань (не укладення договору про відшкодування витрат за надані послуги на підставі п. 5.9 договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 28.01.2011), тобто спір виник внаслідок неправильних дій останнього.

За таких обставин, зважаючи на висновок колегії суду про зміну мотивувальної та резолютивної частин рішення суду першої інстанції і залишення без змін його загального висновку щодо визнання договору укладеним у зв`язку з порушенням відповідачем договірних зобов`язань, судові витрати, понесені під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 129, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1.Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

2.Рішення Господарського суду Одеської області від 07.07.2021 у справі №916/942/21 змінити.

3.Викласти мотивувальну частину рішення Господарського суду Одеської області від 07.07.2021 у справі №916/942/21 в редакції цієї постанови.

4.Змінити резолютивну частину рішення Господарського суду Одеської області від 07.07.2021 у справі №916/942/21, виклавши:

пункт 1 у такій редакції: позов Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація морського порту «Південний») до Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково;

пункт 2 у частині дати укладення договору про відшкодування витрат за надані послуги та п.9.1 цього договору у такій редакції:

«Визнати укладеним з дня набрання чинності рішенням суду між Військовою частиною НОМЕР_1 та Державним підприємством «Адміністрація морських портів України», в особі Південної філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації морського порту Південний) договір про відшкодування витрат за надані послуги»

пункт 9.1 договору про відшкодування витрат за надані послуги «Цей Договір набирає чинності з дня набрання чинності рішенням суду у справі №916/942/21 та діє на термін дії договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 28.01.2011 (обліковий номер договору № 97), але в будь-якому разі не раніше повного виконання Сторонами своїх зобов`язань».

5. В іншій частині рішення Господарського суду Одеської області від 07.07.2021 у справі №916/942/21 залишити без змін.

Постанова, відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України, набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до ст. ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 22.12.2021.

Головуючий суддя Н.С. Богацька

судді В.М. Головей

Г.П. Разюк