РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.12.2021Справа № 910/13579/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., за участі секретаря судового засідання Габорака О.М., розглянувши матеріали справи за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву до приватного акціонерного товариства "Лігобуд", за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, - Міністерства аграрної політики та продовольства України, про стягнення 192 705,78 грн та виселення,

за участі представників:

позивача: Васильєвої Т.С.;

відповідача: Коноваленка Є.Л.;

третьої особи: Кулініч В.М.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У серпні 2021 року Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву (далі - Відділення) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до приватного акціонерного товариства "Лігобуд" (далі - Товариство) про стягнення неустойки в розмірі 192 705,78 грн, нарахованої у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 28 травня 2004 року № 634, а також про виселення відповідача в примусовому порядку з під`їзної залізничної колії № 309 (довжина 427,5 м) та стрілочного переводу № 904, які розташовані за адресою: місто Київ, вулиця Ремонтна, будинок 5.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25 серпня 2021 року відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 16 вересня 2021 року.

16 вересня 2021 року судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 21 жовтня 2021 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21 жовтня 2021 року залучено Міністерство аграрної політики та продовольства України (далі - Міністерство) до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача.

Зазначеною ухвалою також продовжено строк підготовчого провадження в справі на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 11 листопада 2021 року.

4 листопада 2021 року до суду від Товариства надійшов відзив на позовну заяву, в якому останнє заперечувало проти задоволення позову, посилаючись на те, що спірні під`їзна залізнична колія та стрілочний перевод, що розташовані за адресою: місто Київ, вулиця Ремонтна, будинок 5, не перебувають у державній власності, не обліковується на балансі Міністерства. Натомість вказане майно належить відповідачу на праві приватної власності.

Також 4 листопада 2021 року до суду надійшов зустрічний позов Товариства від 3 листопада 2021 року до Відділення про стягнення 166 339,34 грн, разом із клопотанням про поновлення строку для його подання від 3 листопада 2021 року.

Ухвалою від 9 листопада 2021 року зустрічну позовну заяву Товариства та додані до неї документи повернуто заявнику.

11 листопада 2021 року суд без виходу до нарадчої кімнати постановив ухвалу про відмову в поновленні строку для подання відзиву на позовну заяву та про продовження такого строку за ініціативою суду.

Ухвалою від 11 листопада 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 25 листопада 2021 року.

22 листопада 2021 року від Міністерства надійшли пояснення по суті спору.

24 листопада 2021 року від позивача надійшли пояснення на відзив та клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, яке задоволено судом.

25 листопада 2021 року суд без виходу до нарадчої кімнати постановив ухвалу про відкладення судового засідання на 22 грудня 2021 року.

14 грудня 2021 року до суду від Товариства надійшли додаткові пояснення по справі.

16 грудня 2021 року від Міністерства надійшли додаткові пояснення у справі.

20 грудня 2021 року від позивача надійшли пояснення по справі.

У судовому засіданні 22 грудня 20211 року представник позивача підтримала позовні вимоги. Представник відповідача проти задоволення позову повністю заперечив з підстав, викладених у відзиві. Представник третьої особи підтримала правову позицію Міністерства, викладену в письмових поясненнях останнього.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позов та заперечення відповідача, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

28 травня 2004 року ЗАТ "Лігобуд" (яке в подальшому змінило організаційно правову форму на приватне акціонерне товариство) та Відділенням було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, № 634, за умовами якого останнє передало відповідачу в строкове платне користування державне нерухоме майно - під`їзну залізничну колію № 309 (довжина 427,5 м) та стрілочний перевод № 904, які розташовані за адресою: місто Київ, вулиця Ремонтна, будинок 5.

28 травня 2004 року повноважними представниками Відділення та Товариства було підписано та скріплено печатками цих юридичних осіб акт приймання-передачі в оренду відповідного майна.

За пунктом 10.1. договору цей правочин укладено строком на 11 місяців з 28 травня 2004 року по 28 квітня 2005 року включно.

У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом 1 місяця, останній вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені даною угодою, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження (пункт 10.5. договору).

22 травня 2007 року сторони уклали додатковий договір № 1, яким внесли зміни до вказаного договору оренди щодо мети використання майна, умов обрахування та сплати орендної плати.

29 грудня 2009 року сторони уклали договір № 634/02, яким внесли зміни до договору оренди нерухомого майна від 28 травня 2004 року в частині умов обрахування та сплати орендної плати. Даною угодою сторони також продовжили договір оренди на 2 роки - до 28 листопада 2011 року.

16 вересня 2014 року Відділення звернулося до відповідача із заявою № 30-06/10180 про припинення чинності договору оренди від 28 травня 2004 року в зв`язку із закінченням строку його дії.

У зазначеному листі позивач повідомив Товариство та Міністерство, як балансоутримувача відповідного майна, про відмову в продовженні строку дії цього договору та його припинення у зв`язку із закінченням 28 серпня 2014 року строку дії вказаного правочину.

У вказаному листі Відділення повідомило про доручення балансоутримувачу (Міністерству) у 10-денний строк з моменту отримання цього листа прийняти майно з орендного користування, оформивши належним чином та направивши на адресу позивача підписані акти приймання-передачі (повернення) майна.

Згодом Відділення звернулося до Товариства та Міністерства з листом від 22 червня 2020 року № 30/005/5093, в якому вимагало сплатити 5 377,50 грн пені за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, а також 219 142,09 грн неустойки, нарахованої на підставі статті 785 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за період з 1 січня 2016 року по 31 травня 2020 року.

У подальшому Відділення звернулося до відповідача та Міністерства з листом від 30 липня 2021 року № 30-06/6146, яким повідомляло про те, що підписані акти приймання-передачі майна з оренди до нього не надходили, вимагало від орендаря підписати такі акти та доручило балансоутримувачу прийняти майно з орендного користування, оформивши належним чином та направивши на адресу позивача підписаний акт. У цьому листі Відділення також повідомляло, що за відповідачем значиться пеня в розмірі 5 377,50 грн та неустойка в розмірі 187 105,78 грн.

У зв`язку з тим, що після припинення дії договору оренди від 28 травня 2004 року № 634 майно не було повернуто орендодавцю, Відділення подало даний позов з вимогами про виселення орендаря із займаного ним майна в примусовому порядку, а також про стягнення з останнього 192 705,78 грн неустойки, нарахованої на підставі статті 785 ЦК України за користування об`єктом оренди в період з грудня 2017 року по червень 2021 року.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Згідно з частиною 1 статті 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Судом також встановлено, що строк дії укладеного між сторонами договору від 28 травня 2004 року № 634 закінчився 28 серпня 2014 року, що не заперечувалося відповідачем.

Статтею 764 ЦК України встановлено, що в разі продовження користування наймачем (орендарем) майном після закінчення строку договору без повторного його укладення, за відсутності заперечень сторін протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Вказана стаття також кореспондується зі статтею 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (чинного на час виникнення спірних правовідносин), відповідно до частини 2 якої в разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Отже, сторона, яка не бажає продовжувати дію договору, зобов`язана попередити про це іншу сторону не пізніше одного місяця після закінчення строку договору. Попередження про припинення договору майнового найму (оренди) має бути зроблене в такій формі, яка б забезпечила можливість доведення (у разі виникнення спору), що таке попередження було зроблене.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач відповідно до вимог законодавства та положень договору оренди своєчасно повідомив відповідача про припинення терміну дії цього правочину та відмову від продовження його дії.

У той же час відповідачем надано до матеріалів справи належним чином засвідчену копію листа Товариства від 22 березня 2016 року № 31л, яким Товариство повідомляло Відділення про те, що підписані орендарем акти приймання-передачі майна з оренди були направлені балансоутримувачу та отримані ним з листом вх. № 2432/23-27 від 18 лютого 2016 року. Оскільки Міністерство не підписало та не повернуло Товариству акти приймання-передачі без мотивованих пояснень такого непідписання, відповідач просив Відділення прийняти з користування спірне майно та підписати відповідні акти.

У відповідь на вказаний лист відповідача від 22 березня 2016 року № 31л позивач листом від 8 квітня 2016 року № 30-06/3885 підтвердив отримання від Товариства підписаних останнім трьох примірників актів приймання-передачі майна з оренди, які Відділення скерувало на адресу Міністерства для їх підписання, після чого просило повернути підписані акти на адресу позивача.

Листом від 21 вересня 2016 року № 37-27-4-15/14922 третя особа повідомила Товариство та Відділення про те, що державне майно, яке передавалося в оренду за договором від 28 травня 2004 року № 634, не обліковується на балансі підприємств, установ та організацій, які перебувають у сфері управління Міністерства, як і не обліковується на балансі останнього.

Про те, що Міністерство не є балансоутримувачем спірного майна, останнє вказувало і в своїх письмових поясненнях, поданих до суду.

Частиною 1 статті 763 ЦК України передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

За приписами частини 1 статті 17 Закону термін договору оренди визначається за погодженням сторін.

Згідно з частиною 2 статті 26 Закону договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Аналогічна норма міститься в частині 2 статті 291 ГК України.

Відповідно до частини 1 статті 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

У пункті 2.4. договору сторони погодили, що в разі припинення цього договору майно повертається орендарем орендодавцю. Орендар повертає майно орендодавцю аналогічно порядку, встановленому при передачі майна орендарю за цим договором. Майно вважається поверненим орендодавцю з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі.

Судом встановлено, що на час розгляду даної справи державне нерухоме майно - під`їзна залізнична колія № 309 (довжина 427,5 м) та стрілочний перевод № 904, які розташовані за адресою: місто Київ, вулиця Ремонтна, будинок 5, в установленому договором порядку не повернуті орендодавцю.

За таких обставин, з огляду на відсутність правових підстав для користування відповідачем зазначеним майном, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги Відділення про виселення Товариства з цього майна.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача неустойки в розмірі 192 705,78 грн, нарахованої на підставі частини 2 статті 785 ЦК України, суд встановив наступне.

Відповідно до статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначені положення також кореспондуються зі статтями 525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення (частина 2 статті 785 ЦК України).

Частиною 1 статті 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Таким чином неустойка, стягнення якої передбачено частиною 2 статті 785 ЦК України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і для притягнення наймача, який порушив зобов`язання, до такої відповідальності необхідна наявність його вини (умислу або необережності) відповідно до вимог статті 614 ЦК України.

Судом встановлено, що Товариством було вжито всіх належних та вичерпних заходів, спрямованих на повернення орендованого майна позивачу, а саме: направлення відповідних актів приймання-передачі, підписаних орендодавцем, на адреси Міністерства та Відділення з вимогами про їх підписання і прийняття цього майна з оренди.

За таких обставин, неповернення об`єкту оренди за договором у період з березня 2016 року, після закінчення строку дії даного правочину, і по теперішній час відбулося з вини орендодавця, який не підписав отриманий від Товариства акт приймання-передачі майна з оренди та не вчинив належних дій, спрямованих на таке прийняття, у тому числі шляхом виявлення належного балансоутримувача спірного майна і спонукання його до обліку цього майна.

За приписами частин 1-3 статті 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора. Боржник не має права на відшкодування збитків, завданих простроченням кредитора, якщо кредитор доведе, що прострочення не є наслідком його вини або осіб, на яких за законом чи дорученням кредитора було покладено прийняття виконання.

Враховуючи вищевикладене, неповернення майна з орендного користування у вказаний період не може вважатися порушенням умов договору відповідачем та бути підставою застосування до нього відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 785 ЦК України.

Суд звертає увагу на те, що на Товариство не може покладатися відповідальність за неналежне виконання будь-якими іншими особами своїх обов`язків, у тому числі щодо належного обліку спірного майна.

Також судом встановлено, що відповідач у добровільному порядку сплачував плату за фактичне користування спірним майном після закінчення строку дії даного договору, що додатково вказує на його добросовісність як сторони цього правочину.

За таких обставин, у задоволенні позову в частині стягнення неустойки слід відмовити.

Суд відхиляє заперечення відповідача, викладені у відзиві та в його поясненнях, які обґрунтовані тим, що власником спірного майна є Товариство, як безпідставні та такі, що не відповідають дійним обставинам даної справи.

На підтвердження права власності на спірне майно Товариством надано копії технічної документації на під`їзну залізничну колію № 309, яка розташована за адресою: місто Київ, вулиця Ремонтна, будинок 5. Проте надані матеріали не є правовстановлюючими документами на таке майно та не підтверджують право власності на нього відповідача.

Більше того, рішенням Господарського суду міста Києва від 10 грудня 2003 року в справі № 9/385 (суддя Ващенко Т.М.) за позовом закритого акціонерного товариства "Макрохім" до закритого акціонерного товариства встановлено, що спірна частина залізничної під`їзної колії № 309 довжиною 427,5 м, яка розташована за адресою: місто Київ, вулиця Ремонтна, будинок 5, є державним майном.

Відповідно до частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 ГПК України).

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин позов Відділення підлягає частковому задоволенню.

Інші доводи, на які посилалися учасники судового процесу під час розгляду даної справи, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду щодо часткового задоволення позову.

Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 86, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Виселити приватне акціонерне товариство "Лігобуд" (04071, місто Київ, вулиця Воздвиженська, будинок 60, літера А; ідентифікаційний код 25273532) з під`їзної залізничної колії № 309 (довжина 427,5 м) та стрілочного переводу № 904, які розташовані за адресою: місто Київ, вулиця Ремонтна, будинок 5.

Стягнути з приватного акціонерного товариства "Лігобуд" (04071, місто Київ, вулиця Воздвиженська, будинок 60, літера А; ідентифікаційний код 25273532) на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву (01032, місто Київ, бульвар Тараса Шевченка, будинок 50-Г; ідентифікаційний код 19030825) 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн 00 коп. судового збору.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 4 січня 2022 року.

Суддя Є.В. Павленко