ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2021 року Черкаси справа №925/910/20

Господарський суд Черкаської області у складі судді Кучеренко О.І. із секретарем судового засідання Юхименко О.В.,

за участю прокурора відділу Черкаської обласної прокуратури Куліш А.А.,

від Черкаської міської ради Волкович Ю.О., за довіреністю

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду справу

за позовною заявою Першого заступника керівника Черкаської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі територіальної громади міста Черкаси,

за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Жужоми 7»,

до Черкаської міської ради,

Державного реєстратора Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради Великої Олени Володимирівни,

Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області

про скасування державної реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку та визнання недійсною державної реєстрації цієї земельної ділянки,

Перший заступник керівника Черкаської місцевої прокуратури звернувся у Господарський суд Черкаської області з позовом в інтересах держави в особі територіальної громади міста Черкаси до Черкаської міської ради, державного реєстратора Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради Великої Олени Володимирівни, Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, у якому просить суд: визнати недійсною реєстрацію земельної ділянки площею 1,2148 га під кадастровим номером :03:028:0020, яка розташована за адресою: вул. Сержанта Жужоми, м. Черкаси, як об`єкта речових прав у Державному земельному кадастрі, проведеної 07.02.2018 Міськрайонним управлінням у Черкаському районі та м. Черкаси Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області; визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію права комунальної власності за Черкаською міською радою () на земельну ділянку площею 1,2148 га під кадастровим номером :03:028:0020, яка розташована за адресою: вул. Сержанта Жужоми, м. Черкаси, здійснену державним реєстратором Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради Великою Оленою Володимирівною від 25.06.2019 під №32207157, а також просить суд відшкодувати судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що запис державного реєстратора Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради Великої О.В. про реєстрацію права комунальної власності на ділянку під кадастровим номером :03:028:0020 від 25.06.2019 під № 32207157 є незаконним та підлягає скасування у судовому порядку. На виконання рішення Господарського суду Черкаської області від 07.09.2012 Управлінням Держземагентства у Черкаському районі Черкаської області було внесено відповідний запис про припинення договору оренди земельної ділянки під кадастровим номером :03:028:0020 в даних поземельної книги. Отже, подальші реєстраційні дії щодо оформлення права комунальної власності на земельну ділянку, яка була охоплена межами сформованої раніше ділянки під №:03:028:0020, мали бути проведені Черкаською міською радою з наявними обмеженнями землекористування, зокрема, з визначенням в натурі прибережної захисної смуги Кременчуцького водосховища річки Дніпро в межах частини цієї ділянки та встановленням належного виду її цільового призначення, а саме, як земель водного фонду. Як наслідок, Черкаська міська рада, перед тим як зареєструвати спірну земельну ділянку на праві комунальної власності мала вирішити питання про зміну цільового призначення на ту її частину, яка потрапляє у межі прибережної захисної смуги ріки Дніпро. Крім того, згідно з витягом з Державного земельного кадастру від 24.06.2020, сформованого Міськрайонним управлінням у Черкаському районі та м.Черкаси Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, встановлено, що на ділянку під кадастром номером :03:028:0020 накладено обмеження щодо її використання, а саме, зоною прибережної захисної смуги площею 0,3031 га, тому Черкаською міською радою у порушення порядку визначеного статтею 20 Земельного кодексу України, статтею 50 Закону України «Про землеустрій», статтею 186-1 Земельного кодексу України не розроблено та не затверджено у встановленому законом порядку проектної документації на зміну цільового призначення частини земельної ділянки під кадастровим номером :03:028:0020 із земель житлової та громадської забудови на землі водного фонду а натомість, за її заявами 07.02.2018 вказану ділянку зареєстровано у Державному земельному кадастрі як землі житлової та громадської забудови та 25.06.2019 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - зареєстровано на неї право комунальної власності без визначення меж прибережної захисної смуги як окремого об`єкту речових прав. Отже, за доводами прокурора, Черкаською міською радою під час формування земельної ділянки порушено порядок встановлення її цільового призначення, оскільки в силу вимог стаття 58 Водного кодексу України землі, зайняті водосховищами, являються територією земель водного фонду.

10.08.2020 Черкаська міська рада подала до суду відзив на позовну заяву, у якій пред`явлені вимоги прокурора вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Спірна земельна ділянка була перенесена до Державного земельного кадастру із Державного реєстру земель на підставі пункту 4 прикінцевих положень Закону України «Про державний земельний кадастр» у автоматичному режимі як така, що була зареєстрована 20.03.2006 за №37 Черкаської РФ ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України». Під час перенесення були враховані обмеження у використанні цієї земельної ділянки, а саме охоронна зона інженерних комунікацій, зона особливого режиму забудови, водоохоронна зона (площа 1,2148 га) та прибережна захисна смуга (площа 0,3031). Відповідно до генерального плану м.Черкаси земельна ділянка з кадастровим номером :03:028:0020 підпадає під такі визначення: територія громадських закладів, територія багатоповерхової житлової забудови, територія зелених насаджень загального користування. Згідно з планом зонування території міста Черкаси земельна ділянка з кадастровим номером :03:028:0020 знаходиться у межах функціональних зон: Ж-3, зона змішаної від 2-х до 4-х поверхів житлової та громадської забудови (72%); Р-3п перспективна рекреаційна зона озеленених територій загального користування (28%); межі зон регулювання забудови. Зазначене повною мірою спростовує доводи прокурора про те, що цільове призначення спірної земельної ділянки землі житлової та громадської забудови, що суперечить правовому режиму охорони поверхневих водних об`єктів. Крім того, реєстрація права комунальної власності за територіальною громадою була здійснена внаслідок внесення до реєстру відомостей про рішення Господарського суду Черкаської області від 07.02.2012 у справі №07/5026/2766/2011. При цьому судом не було спростовано перебування спірної земельної ділянки у комунальній власності територіальної громади м.Черкаси. Прокурором не доведено що спірна земельна ділянка може перебувати виключно у державній власності. На думку відповідача, прокурор не мав право звертатись із даним позовом до суду від власного імені та вважає, що дана позовна заява повинна розглядатись як така, що підписана особою, яка не мала право на її підписання, оскільки вона підписана першим заступником керівника Черкаської місцевої прокуратури та до позову не додано доказів, що на момент його підписання керівник місцевої прокуратури був відсутній.

19.08.2020 державний реєстратор управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради Велика О.В. подала до суду відзив на позовну заяву, у якому заперечила проти задоволення позовних вимог прокурора, виходячи з наступного. Дотримуючись відповідного порядку державної реєстрації, нею, як державним реєстратором, під час розгляду заяви Черкаської міської ради про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо права власності на спірну земельну ділянку, було отримано відомості з Державного земельного кадастру на спірну земельну ділянку. Інформації про обмеження щодо використання земельної ділянки у відомостях зазначено не було, тому нею було зареєстровано право комунальної власності за територіальною громадою в особі Черкаської міської ради та перенесено відомості щодо іншого речового права. При здійсненні державної реєстрації вона керувалась виключно інформацією, що містилися у Державному земельному кадастрі. Державний реєстратор не має права ставити під сумнів документи, що подані заявником та відповідають вимогам чинного законодавства. Відтак, за доводами державного реєстратора, нею під час проведення державної реєстрації права власності на земельну ділянку було дотримано норми Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та дотримано процедуру проведення державної реєстрації відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127.

19.08.2020 керівник Черкаської місцевої прокуратури подав до суду відповідь на відзив Черкаської міської ради, у якій зазначив, що пунктом 14 висновку Державного управління екології та природних ресурсів у Черкаській області №56 від 16.02.2006 вказувалось на факт перебування частини спірної земельної ділянки у межах прибережної захисної смуги Кременчуцького водосховища, яка залишалася у натурі не визначеною, тому Черкаською міською радою під час формування земельної ділянки порушено порядок встановлення її цільового призначення, оскільки в силу вимог статті 58 Водного кодексу України землі, зайняті водосховищами, являються територією земель водного фонду, тому за доводами прокурора наявні правові підстави для скасування державної реєстрації права комунальної власності спірної земельної ділянки.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 12.01.2021 (суддя Г.М. Скиба) позовні вимоги прокурора залишені без розгляду.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.02.2021 ухвала Господарського суду Черкаської області від 12.01.2021 скасована, справу направлено для продовження розгляду у суд першої інстанції.

24.05.2021 справа надійшла до Господарського суду Черкаської області.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 24.05.2021 суддею Г.М. Скибою було прийнято рішення про самовідвід від розгляду даної справи.

У зв`язку з самовідводом судді Скиби Г.М., справу було передано для повторного автоматичного розподілу.

За розпорядженням керівника апарату №16 від 24 травня 2021 року призначено повторний автоматичний розподіл справи. За наслідками цього розподілу справа №925/910/20 передана на розгляд судді Кучеренко О.І.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 31.05.2021 справу прийнято до провадження судді Кучеренко О.І., розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 27 липня 2021 року об 14 год 30 хв.

Протокольною ухвалою від 27.07.2021 підготовче засідання відкладено на 15 год 30 хв 10 серпня 2021 року .

Протокольною ухвалою від 10.08.2021 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті.

Протокольною ухвалою від 14.09.2021 суд оголосив перерву у судовому засіданні до 14 год 30 хв 12 жовтня 2021 року.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора та представника Черкаської міської ради, дослідивши наявні у справи докази, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з інформацією з Міськрайонного управління у Черкаському районі та м. Черкаси Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області від 05.06.2020 спірна земельна ділянка площею 1,2148 га, яка розташована по вул. Сержанта Жужоми між вул. Гагаріна та вул. Героїв Дніпра (як станом на 01.01.2006, так і станом на 31.12.2015 дата припинення ведення статистичного обліку земель) належала до міських земель не наданих у власність або постійне користування в межах населеного пункту.

Рішенням Черкаської міської ради №9-167 від 09.03.2006 затверджено проект відведення земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю «Техноцентрпероект-2005» по вул. Сержанта Жужоми між вул. Гагаріна та вул. Героїв Дніпра. Відповідно до пункту 2 даного рішення Товариству з обмеженою відповідальністю «Техноцентрпероект-2005» надано земельну ділянку площею 12148 кв.м по вул. Сержанта Жужоми між вул. Гагаріна та вул. Героїв Дніпра в оренду на 49 років (без права передачі її в суборенду) під розташування багатоповерхових житлових будинків з вбудовано-прибудованими торгівельно-офісними приміщенням за рахунок земель Черкаської міської ради.

Вказану земельну ділянку за основним цільовим призначенням віднесено до земель житлової та громадської забудови, а за функціональним використанням: на період будівництва - до категорії земель рекреаційного призначення та інші відкриті землі (землі, зайняті поточним будівництвом); після завершення будівництва - до категорії земель змішаного використання (землі житлової забудови та комерційного використання).

На виконання рішення Черкаської міської ради №9-167 від 09.03.2006 Черкаська міська рада (як орендодавець) і Товариство з обмеженою відповідальністю «Техноцентрпроект 2005» (як орендар) 15.03.2006 уклали договір оренди земельної ділянки площею 12148 кв. м строком на 49 років, розташовану по вул. Сержанта Жужоми між вул. Гагаріна та вул. Героїв Дніпра під розташування багатоповерхових житлових будинків з вбудовано-прибудованими торгівельно-офісними приміщеннями, який був зареєстрований у Черкаській регіональній філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України» 20.09.2006 за №37 (кадастровий номер земельної ділянки :03:028:0020).

05.08.2020 прокурор міста Черкаси звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Черкаської міської ради про визнання рішення Черкаської міської ради №9-167 від 09.03.2006 «Про надання Товариству з обмеженою відповідальністю «Техноцентрпроект-2005» земельної ділянки у оренду по вул. Сержанта Жужоми між вул. Гагаріна та вул. Героїв Дніпра» незаконним та його скасування.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 03.09.2010 у справі №2а-3943/10/2370, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.05.2011, визнано незаконним та скасовано рішення Черкаської міської ради №9-167 від 09.03.2006 «Про надання товариству з обмеженою відповідальністю «Техноцентрпроект 2005» земельної ділянки в оренду по вул. Сержанта Жужоми між вул. Гагаріна та вул.Героїв Дніпра».

У даній справі судом було встановлено, що висновок Державного управління екології та природних ресурсів в Черкаській області №56 від 16.02.2006 не містить посилань на те, яким чином природоохоронним органом були враховані положення пункту 2.9 Порядку щодо забезпечення збереження водоохоронних зон, оскільки у ньому відсутні посилання на орієнтований розмір і їх межі, які визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.051996 р. № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них». З аналізу висновку вбачається, що у пункті 18 серед інших вимог міститься вимога розробити матеріали оцінки впливів на навколишнє середовище, з дотримання вимог ДБН А.2.2-1-2003 та інших стандартів, норм і правил, які визначені для таких об`єктів та отримати позитивний висновок державної екологічної експертизи по матеріалам оцінки впливів. Станом на 31.08.2010 р. матеріали оцінки впливів на навколишнє середовище по вказаному об`єкту на проведення державної екологічної експертизи до Державного управління екології та природних ресурсів в Черкаській області не надходили, вказаний факт відображено у письмових поясненнях свідка начальника управління В.М. Хоменка

Черкаський окружний адміністративний суд дійшов висновку, що відповідач порушив вимоги частини 6 статті 123 Земельного кодексу (редакція від 02.03.2006) при ухваленні рішення про затвердження проекту відведення земельної ділянки, оскільки висновок №56 від 16.02.2006 Державного управління екології та природних ресурсів в Черкаській області не був позитивним за своєю суттю, тому що ТОВ «Техноцентрпроект-2005» не виконало вимоги пункту 18 вищезазначеного висновку, що і стало підставою для скасування рішення Черкаської міської ради №9-167 від 09.03.2006, судом.

Судом встановлено, що прокурор м. Черкаси звернувся з позовом у Господарський суд Черкаської області в інтересах держави в особі міськрайонного управління Держкомзему у м.Черкаси та Черкаському районі Черкаської області про визнання недійсним договір оренди земельної ділянки, який укладений між Черкаською міською радою і Товариством з обмеженою відповідальністю «Техноцентрпроект 2005» від 15.03.2006, яка розташована по вул. Сержанта Жужоми (кадастровий номер земельної ділянки :03:028:0020).

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 07.02.2012 у справі №07/5026/2766/2011 позов прокурора міста Черкаси в інтересах держави в особі міськрайонного управління Держкомзему у м.Черкаси та Черкаському району Черкаської області до Черкаської міської ради та до Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноцентрпроект 2005» про визнання недійсним договору задоволено повністю та визнано недійсним на майбутнє укладений між Черкаською міською радою і Товариством з обмеженою відповідальністю «Техноцентрпроект 2005» договір оренди земельної ділянки від 15.03.2006, який зареєстрований у Черкаській регіональній філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України» 20.09.2006 за №37.

Рішенням суду були встановлені такі факти, що оскільки спірний договір оренди землі від 15.06.2006 був укладений на підставі рішення Черкаської міської ради від 09.03.2006 №9-167, яке визнано незаконним постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 03.09.2010 у справі № 2а-3943/10/2370, відтак, укладення договору оренди землі від 15.03.2006 на підставі незаконного рішення Черкаської міської ради від 09.03.2006 №9-167 означає про невідповідність цього договору вимогам статей 116, 124 Земельного кодексу України.

На виконання рішення Господарського суду Черкаської області від 07.02.2012 у справі №07/5026/2766/2011 Управління Держземагентства у Черкаському районі Черкаської області 27.09.2019 було внесено відповідний запис про припинення договору оренди земельної ділянки під кадастровим номером :03:028:0020 в даних поземельної книги.

За заявою уповноваженої особи Черкаської міської ради від 25.06.2019, земельна ділянка під кадастровим номером :03:028:0020 площею 12148 кв.м по вул. Сержанта Жужоми у м. Черкаси 25.06.2019 зареєстрована державним реєстратором Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради Великою О.В. на праві комунальної власності за Черкаською міською радою, про що внесено запис про відповідне речове право під №32207157.

За інформацією, що міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №216120820 від 14.07.2020 підставою для внесення відомостей до Реєстру щодо земельної ділянки під кадастровим номером :03:028:0020 державним реєстратором Великою О.В. вказано Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06.09.2012 за №5245-VІ, згідно з яким до пункту «б» розділу II Прикінцеві та перехідні положення Земельного кодексу України було внесено зміни, що землями відповідних територіальних громад вважаються всі землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах «а» і «б» п. 4 цього розділу.

Судом також встановлено, що на ділянку під кадастром номером :03:028:0020 накладено обмеження щодо її використання, а саме зоною прибережної захисної смуги площею 0,3031 га, як зазначено у витягу з Державного земельного кадастру від 24.06.2020, який сформований Міськрайонним управлінням у Черкаському районі та м.Черкаси Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області.

Прокурор звернувся до суду із вимогами про визнання недійсною державну реєстрацію земельної ділянки, як об`єкта речових прав у Державному земельному кадастрі, проведеної 07.02.2018 Міськрайонним управлінням у Черкаському районі та м.Черкаси Головного управління Дергеокадастру у Черкаській області та визнання незаконною та скасування державну реєстрацію права комунальної власності за Черкаською міською радою на земельну ділянку, здійснену державним реєстратором Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради Великою О.В. від 25.06.2019 під №32207157.

Відповідно до частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання порушенням.

Відповідно до статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Водночас, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Підставою звернення до господарського суду з позовом є порушення, невизнання або оспорення прав чи законних інтересів особи, яка звертається з таким позовом. При цьому, реалізуючи своє право на судовий захист, позивач визначає зміст свого порушеного або оспорюваного права чи законного інтересу та обґрунтовує підстави позову, виходячи з власного суб`єктивного уявлення про порушення, невизнання чи оспорювання своїх прав або законних інтересів, а також визначає спосіб захисту такого права.

Відповідно до частини 1, 2 статті 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підстав позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі №910/3907/18 (провадження №12-46гс19).

Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду.

Зміст статей 3, 15, 16 Цивільного Кодексу України свідчить, що правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити (така ж правова позиція викладена у постанові колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі №910/6642/18).

Прокурор при зверненні із даним позовом до суду, у його обґрунтування вказав, що пред`явлення даного позову спрямоване на відновлення права територіальної громади м. Черкаси, порушеного унаслідок неправомірних дій органу місцевого самоврядування, який є відповідачем у справі, на неналежне розпорядження землями комунальної форми власності, інститут якого закріплений державою на конституційному рівні щодо гарантування заборони незаконної забудови земель водного фонду та можливості її використання представникам всієї територіальної громади.

За доводами прокурора відновлення порушеного права територіальної громади на законне розпорядження спірною земельною ділянкою може бути реалізоване шляхом визнання незаконною державної реєстрації окресленого речового права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та скасування її реєстрації у Державному земельному кадастрі як сформованого об`єкта речових прав.

Суд зазначає, що відповідно до частини 1, 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній до 16.01.2020) записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Однак, 16.01.2020 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» від 05.12.2019 № 340-IX, яким, зокрема, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» було викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми, яка діє на час вирішення судом даного спору, на відміну від положень статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

Викладене свідчить, що станом на момент вирішення судом даного спору по суті такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності законом не передбачено.

Дана правова позиція повністю узгоджується із висновками, які наведені у постановах Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 922/3130/19 та від 03.09.2020 у справі № 914/1201/19.

У постанові Верховного суду у справі № 922/3130/19 та від 03.09.2020 колегія суддів зазначила, що у контексті спірних правовідносин та з огляду на необхідність визначення належного і ефективного способу захисту прав власника земельної ділянки положення пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній з 16.01.2020) необхідно застосовувати таким чином:

«За змістом пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній з 16.01.2020), на відміну від частини 2 статті 26 цього Закону у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: 1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, з 16.01.2020 законодавець виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, який (спосіб захисту) в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачеві відновлення порушеного права, а отже не спроможний надати особі ефективний захист її прав.

Більш того, прокурор у своєму позові не заперечує, що спірна земельна ділянка належить до комунальної власності, і відповідач у справі Черкаська міська рада, є законним та повноважним власником цієї земельної ділянки.

Згідно з статтею 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Водночас, статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, суд не вбачає підстав для задоволення вимог прокурора про визнання недійсною державну реєстрацію земельної ділянки, як об`єкта речових прав у Державному земельному кадастрі, проведеної 07.02.2018 Міськрайонним управлінням у Черкаському районі та м.Черкаси Головного управління Дергеокадастру у Черкаській області та визнання незаконною та скасування державну реєстрацію права комунальної власності за Черкаською міською радою на земельну ділянку, здійснену державним реєстратором Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради Великою О.В. від 25.06.2019 під №32207157, оскільки у розумінні статті 5 Господарського процесуального кодексу України це є неефективним способом захисту, який не спрямований на реальне відновлення порушеного права або інтересу позивача.

З приводу наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі територіальної громади міста Черкаси суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци 1 і 2 частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци 1-3 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Системне тлумачення положень частин 3-5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України і частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 наведено такі правові висновки:

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим».

Судом встановлено, що задля виконання свого обов`язку з обґрунтування підстав представництва інтересів держави у цьому спорі прокурор зазначив, що Черкаська міська рада представляє відповідну територіальну громаду міста Черкаси та здійснює від її імені та у її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України. Отже, у даному випадку особою, яка має повноваження діяти від імені власника майна, є Черкаська міська рада, оскільки спірна земельна ділянка належить територіальній громаді.

Прокурор, посилаючись на відсутність іншого органу, який міг би здійснити захист інтересів держави в особі територіальної громади, враховуючи необхідність захисту не окремої особи, а всієї територіальної громади, вважає, що може звернувся з відповідним позовом до суду, вказавши позивача територіальну громаду міста Черкаси.

Водночас, суд зазначає, що повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Відповідно до імперативних вимог абзацу 3 частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Генеральної прокуратури України або регіональної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2021 у справі №911/2169/20, сформульовано правовий висновок, що заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Закону України від 14.10.2014 №1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон), має застосовуватись з урахуванням положень абзацу першого частини третьої цієї статті, який передбачає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень, незалежно від наявності статусу юридичної особи.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на положення частини другої статті 19 Конституції України, відповідно до якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У контексті цього засадничого положення відсутність у Законі інших окремо визначених заборон на здійснення представництва прокурором, окрім спеціальної заборони на представництво державних компаній, не слід розуміти як таку, що розширює встановлені в абзаці першому частини третьої статті 23 Закону межі для здійснення представництва прокурором законних інтересів держави.

Цим висновком Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку щодо застосування частини третьої статті 23 Закону в подібних правовідносинах, викладеного в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.04.2020 у справі №363/4656/16-ц, який зводиться до необхідності визначення організаційно-правової форми суб`єкта, в особі якого звертається прокурор, з метою підтвердження підстав для представництва інтересів держави в суді в особі державного підприємства.

У постановах Верховного Суду від 25.11.2020 у справі №204/6292/18 та від 17.06.2020 у справі №204/7119/18 викладено правовий висновок про те, що саме наявність державно-владних повноважень відокремлює органи державної влади від інших державних установ, які також утворюються державою для здійснення завдань і функцій держави, але на відміну від органів державної влади не наділяються владними повноваженнями. Органи державної влади є складовою частиною державного апарату - системи органів та осіб, які наділяються певними правами та обов`язками щодо реалізації державної влади. Натомість державні організації (установи, заклади) на відміну від державного органу не мають державно-владних повноважень, не виступають від імені держави та виступають частиною механізму, а не апарату держави. Державна організація це створений державою колектив працівників чи службовців, що характеризується організаційною єдністю, а також наявністю нормативно-визначених повноважень в одній зі сфер суспільних відносин.

Отже, прокурор при поданні позову повинен довести порушення або загрозу порушення відповідачами інтересів держави, а також зазначити орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, при цьому недоведеність факту порушення інтересів держави є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог прокурора.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що прокурором не доведено порушення інтересів держави, а також не зазначено відповідний орган, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, що є окремою підставою для відмови у задоволенні вимог прокурора.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається, зокрема, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги прокурора задоволенню не підлягають, сума судового збору не підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача.

Керуючись статтями 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги на рішення, рішення набирає законної сили після прийняття судом апеляційної інстанції судового рішення. Рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Північного апеляційного господарського суду.

Повне рішення складене 23.12.2021.

Суддя О.І.Кучеренко