РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.12.2021Справа № 910/16107/21
Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Спичака О.М.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу № 910/16107/21

за позовом Приватного підприємства «Тера-Пак»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Террафуд»

про стягнення 96 296,01 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство «Терра-Пак» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Террафуд» та Крижопільської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Террафуд» про солідарне стягнення 96 296,01 грн., з яких 95 000,00 грн. основного боргу, 1105,01 грн. пені, 191,00 грн. 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 у справі № 910/16107/21 було відмовлено Приватному підприємству «Терра-Пак» у відкритті провадження у справі за вимогами до Крижопільської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Террафуд» та залишено без руху позовну заяву, надано строк для усунення встановлених судом недоліків - не пізніше 5 днів з дня вручення зазначеної ухвали.

29.10.2021 від Приватного підприємства «Терра-Пак» надійшло клопотання про усунення недоліків, на виконання вимог ухвали суду від 11.10.2021.

Крім того, позивачем 29.10.2021 було подано заяву про зменшення позовних вимог, яка приймається судом.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.11.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/16107/21. При цьому, з огляду на характер спірних правовідносин, заявлені позивачем вимоги та предмет доказування, суд дійшов висновку про можливість здійснювати розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження.

29.10.2021 через відділ діловодства суду від позивача отримано заяву про зменшення позовних вимог, в якій позивач просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 191,00 грн. та 3% річних в розмірі 191,00 грн., загалом 1296,01 грн.

За приписами ч. 2 ст. 46 ГПК України збільшення або зменшення розміру позовних вимог оформлюються окремою заявою з дотриманням вимог ст. 170 ГПК України, яка подається до суду з доказами її направлення іншим учасникам справи.

Відповідно до статті 118 Господарського процесуального кодексу України Право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частинами 1-2 статті 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Суд, розглянувши клопотання позивача про продовження строку для подання заяви про зменшення позовних вимог, задовольняє вказане клопотання, а заява, подана позивачем 29.10.2021 приймається судом до розгляду.

Отже, позовні вимоги підлягають розгляду в межах ціни позову - 1296,01 грн.

23.11.2021 від відповідача судом отримано відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти задоволення позову, обґрунтовуючи тим, що ним не було допущено прострочення оплати вартості товару, посилаючись на умови п.6.2.2 договору, оскільки позивачем не було належним чином оформлено документи, передбачені п.2.4 договору, зокрема, як вбачається з доданої до позову товарно-транспортної накладної, позивачем не було ідентифіковано автомобіль, яким здійснювалось перевезення.

З огляду на те, що до суду не надходило клопотань учасників справи або одного з них в порядку частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, господарський суд розглядає справу без проведення судового засідання.

Відповідно до ч.4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

27.11.2020 між Приватним підприємством «Терра-Пак» (постачальник, далі - позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Террафуд» (покупець, далі - відповідач) укладено договір поставки №ТП-371120 (надалі - договір), відповідно до умов п.1.1 якого постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, поставляти товари (надалі - товар) відповідно до замовлень покупця, а покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, прийняти та оплатити цей товар.

За умовами п.1.2 договору умови пставки, загальна кількість товару, що є предметом поставки за договором, ціна, назва, асортимент на кожну окрему партію товару визначається у видаткових накладних, що є його невід`ємною частиною.

Згідно з п.2.2 договору загальна вартість договору визначається загальною вартістю поставлених партій товару відповідно до суми усіх рахунків фактур, видаткових накладних, що є невід`ємною частиною договору.

Відповідно до п.2.3 договору покупець зобов`язаний здійснити оплату товару протягом 45 (сорока п`яти) календарних днів з моменту тримання товару, на підставі виставленого рахунку шляхом перерахування грошей на розрахунковий рахунок постачальника.

За умовами п.2.4 договору разом з передачею товару покупцю постачальник надає наступні документи:

1. Рахунок-фактуру;

2. Видаткову накладну;

3. Товарно-транспортну накладну;

4. Декларацію виробника, сертифікат відповідності та/або інший документ, що підтверджує якість.

Датою поставки товару вважається дата передачі товару покупцю у відповідності з накладною (п.5.5 договору).

Відповідно до п.5.6 договору право власності на товар переходить до покупця в день підписання покупцем накладної, яка засвідчує момент прийняття тоарів.

Умовами п.9.1 договору передбачено, що даний договір вступає в дію з моменту його підписання та діє до 31.12.2021, але в будь-якому випадку до повного розрахунку між сторонами. Якщо за 10 календарних днів до закінчення строку дії договору ні одна із сторін не повідомить про його розірвання, договір залишається пролонгований на кожний наступний календарний рік.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір поставки №ТП-371120 від 27.11.2020 як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у сторін взаємних цивільних прав та обов`язків з поставки товару.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов договору поставки №ТП-371120 від 27.11.2020 позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар згідно з видатковими накладними №21012 від 02.07.2021 на суму 44 409,60 грн. та №24553 від 02.08.2021 на суму 52 329,60 грн.. найменування товару: стретч-плівка та стрічка самоклейка, Вказані видаткові накладні підписані представниками обох сторін без жодних зауважень та заперечень.

Також, факт поставки товару підтверджується товарно-транспортною накладною №ТП-00021012 від 02.07.2021, з якої вбачається, що поставка товару здійснювалась за допомогою послуг ТОВ «Нова пошта».

Проте, за поясненнями позивача, відповідачем розрахунок за отриманий згідно вказаних вище видаткових накладних товар проведено в повному обсязі лише 04.10.2021 та 05.10.2021, а станом на моменту звернення з позовом до суду лише частково в сумі 1739,20 грн.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін

Відповідно до пункту 2.3 договору № ТП-371120 від 27.11.2021, Покупець зобов`язаний здійснити оплату партії товару на протязі 45 календарних днів з моменту отримання Товару, на підставі виставленого рахунку шляхом перерахування грошей на розрахунковий рахунок Постачальника. Інші умови оплати можуть бути оговорені Сторонами в додатках до Договору.

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Отже, виходячи з фактичних обставин справи, суд дійшов висновку, що відповідачем не було проведено розрахунок за отриманий товар у встановлені строки, внаслідок чого у відповідача перед позивачем існувала заборгованість в сумі 95 000,00 грн. станом на моменту звернення з позовом до суду (28.09.2021 згідно штампу поштової установи на конверті, адресованому на адресу Господарського суду міста Києва).

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Відповідачем доказово обставини, які повідомлені позивачем, спростовано не було, доказів оплати отриманого товару у встановлені п.2.3 договору не надано.

Судом відхиляються заперечення відповідача щодо неналежності оформлення документів, передбачених п.2.4 договору, зокрема товарно-транспортної накладної.

При цьому, до відзиву на позовну заяву відповідачем не надано доказів звернення до позивача з вимогами щодо усунення недоліків в оформленні товарно-транспортної накладної, також не додано на підтвердження викладених у відзиві обставин екземплярів товарно-транспортної накладної, на неналежне оформлення якої посилається відповідач.

Так, за змістом положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 04/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.

Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи № 902/761/18, від 20.08.2020 зі справи № 914/1680/18).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України та змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування «вірогідність доказів».

Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

З огляду на викладене, оцінюючи надані сторонами справи докази в їх сукупності та керуючись принципом «вірогідність доказів», суд дійшов висновку, що позивачем доведено суду належними та допустимими доказами поставку товару та прострочення відповідачем його оплату.

При цьому, судом відхиляються посилання відповідача на умови п.6.2.2 договору щодо правомірності останнім відстрочення оплати отриманого товару у встановлені п.2.4 договору строки.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, враховуючи те, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, доказово не спростував, та доказів виконання своїх обов`язків щодо оплати отриманого товару у встановлені п.2.4 договору строки не надав, господарський суд дійшов висновку що, позивачем правомірно заявлено в межах даного позову вимоги про стягнення пені та 3% річних.

Відповідно до ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст. 610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов`язання.

Згідно з ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. (ч.ч. 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Разом з тим, згідно зі ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Умовами п.7.2 договору сторонами погоджено, що у випадку несвоєчасної оплати реалізованого товару, покупець зобов`язаний сплатити постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожний день простроченого платежу.

Перевіривши розрахунок пені, долучений позивачем до позовної заяви, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення даної вимоги у сумі 1099,11 грн., згідно з уточненим розрахунком суду.

Перевіривши розрахунок 3% річних, долучений позивачем до позовної заяви, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення 3% річних у повному обсязі згідно заявленому позивачем розмірі 191,00 грн. При цьому за уточненим розрахунком суду розмір 3% річних склав 198,91 грн., проте суд не має права виходити за межі позовних вимог.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню частково.

При цьому, суд звертає увагу сторін, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236-240 Господарського процесуального кодексу України,

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Террафуд» (03037, м. Київ, вул. Зеленогірська, 8; ) на користь Приватного підприємства «Терра-Пак» (80561, Львівська обл., Буський район, с. Утішків, вул. Головна, 1В; ) 1099 грн. 11 коп. пені, 191 грн. 3% річних та 2259 грн. 67 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду в разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи подається у порядку та строк, визначені статтями 254, 256 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.М. Спичак