ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.12.2021м. ДніпроСправа № 904/7611/21

За позовом Селянського (фермерського) господарства "Сантос", с. Знаменівка, Дніпропетровська область

до Відповідача-1: Фермерського господарства "Самара", с. Вільне, Дніпропетровська область

Відповідача-2: Фермерського господарства Гайворонського А.І., с. Спаське, Дніпропетровська область

Відповідача-3: Товариства з обмеженою відповідальністю "Фермерів та приватних землевласників", м. Дніпро

За участю третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Фермерського господарства "Фірма Агромир", м. Новомосковськ, Дніпропетровська область

За участю третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Фермерського господарства "Вільне Агро", с. Вільне, Дніпропетровська область

про солідарне стягнення шкоди у розмірі 2 292 766 грн.

Суддя Ніколенко М.О.

При секретарі судового засідання Захарчук А.Е.

Представники:

від позивача: Шпакова О.С. ордер серія АЕ № 1087572 від 01.11.2021;

від відповідача-1: Донець С.О. ордер серія АЕ № 1006200 від 13.10.2021;

від відповідача-2: не з`явився

від відповідача-3: Падашуля Є.Г. довіреність № 04-1/2021-д від 04.06.2021;

від третьої особи-1: не з`явився

від третьої особи-2: не з`явився

РУХ СПРАВИ.

Селянське (фермерське) господарство "Сантос" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Відповідача-1: Фермерського господарства "Самара", Відповідача-2: Фермерського господарства Гайворонського А.І., Відповідача-3: Товариства з обмеженою відповідальністю "Фермерів та приватних землевласників" про солідарне стягнення шкоди у розмірі 2 292 766 грн.

Ухвалою суду від 02.09.2021 позовну заяву Селянського (фермерського) господарства "Сантос" №б/н від б/д залишено без руху.

Ухвалою суду від 22.09.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне провадження у справі. Призначено підготовче засідання на 20.10.2021.

Також ухвалою суду від 22.09.2021 залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача Фермерське господарство "Фірма Агромир" та Фермерське господарство "Вільне Агро".

Ухвалою суду від 20.10.2021 відкладено підготовче засідання на 01.11.2021.

Ухвалою суду від 01.11.2021 відкладено підготовче засідання на 16.11.2021.

Протокольною ухвалою від 16.11.2021 судом відмовлено у задоволенні клопотання відповідача-1 про зупинення провадження у цій справі до розгляду Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області справи № 183/2482/21.

Ухвалою суду від 16.11.2021 відкладено підготовче засідання на 08.12.2021.

Протокольною ухвалою від 08.12.2021 судом відмовлено у задоволенні клопотання відповідача-1 про зупинення провадження у цій справі до розгляду Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області справи № 183/2482/21 та до розгляду Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області справи № 183/4280/21.

Ухвалою суду від закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 21.12.2021.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА.

Позивач вказав, що рішеннями Вільненської сільської ради № 9-39/VII від 01.12.2020 та №10-39/VII від 01.12.2020 у спільну власність фізичним особам були передані такі земельні ділянки:

- земельна ділянка з кадастровим номером :01:009:001 була передана у власність громадян: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ;

- земельна ділянка з кадастровим номером :01:009:002 була передана у власність громадян: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

За твердженням позивача, право власності вказаних фізичних осіб на спірні земельні ділянки підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме: Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №243720482; Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №242925681.

Позивач зазначив, між Селянським (фермерським) господарством "Сантос" та вищепереліченими фізичними особами, 10 березня 2021 були укладені договори оренди земельних ділянок з кадастровими номерами :01:009:002 (18,69 га), :01:009:001 (34,3 га), загальна площа вказаних земельних ділянок складає 52,99 га, а саме:

- 10.03.2021 між С(Ф)Г «Сантос» (Орендар) та ОСОБА_2 укладено договір оренди частини земельної ділянки, яка знаходиться у спільній сумісній власності та становить не менше 5,716 га кадастровий №:01:009:0001, загальною площею 34,3 га, у т.ч. ріллі 34,3 га.

- 10.03.2021 між С(Ф)Г «Сантос» (Орендар) та ОСОБА_10 (Орендодавець) укладено договір оренди частини земельної ділянки, яка знаходиться у спільній сумісній власності та становить не менше 5,716 га кадастровий№:01.009:0001, загальною площею 34,3 га, у т.ч. ріллі 34,3 га.

- 10.03.2021 між С(Ф)Г «Сантос» (Орендар) та ОСОБА_4 (Орендодавець) укладено договір оренди частини земельної ділянки, яка знаходиться у спільній сумісній власності та становить не менше 5,716 га кадастровий № :01:009:0001, загальною площею 34,3 га, у т.ч. ріллі 34,3 га.

-10.03.2021 між С(Ф)Г «Сантос» (Орендар) та ОСОБА_11 (Орендодавець) укладено договір оренди частини земельної ділянки, яка знаходиться у спільній сумісній власності та становить не менше 5,716 га кадастровий № :01:009:0001. загальною площею 34.3 га, у т.ч. ріллі 34,3 га.

- 10.03.2021 між С(Ф)Г «Сантос» (Орендар) та ОСОБА_1 (Орендодавець) укладено договір оренди частини земельної ділянки, яка знаходиться у спільній сумісній власності та становить не менше 5,716 га кадастровий№:01.009:0001, загальною площею 34,3 га, у т.ч. ріллі 34,3 га.

- 10.03.2021 між: С(Ф)Г «Сантос» (Орендар) та ОСОБА_3 (Орендодавець) укладено договір оренди частини земельної ділянки, яка знаходиться у спільній сумісній власності та становить не менше 5,716 га кадастровий №:01.009:0001, загальною площею 34,3 га, у т.ч. ріллі 34,3 га.

- 10.03.2021 між С(Ф)Г «Сантос» (Орендар) та ОСОБА_9 (Орендодавець) укладено договір оренди частини земельної ділянки, яка знаходиться у спільній сумісній власності та становить не менше 6,23 га кадастровий №:01:009:0002, загальною площею 18,69 га, у т. ч. ріллі 18,69 га.

- 10.03.2021 між: С(Ф)Г «Сантос» (Орендар) у моїй особі та ОСОБА_8 (Орендодавець) укладено договір оренди частини земельної ділянки, яка знаходиться у спільній сумісній власності та становить не менше 6,23 га кадастровий №:01.009:0002, загальною площею 18,69 га, у т.ч. ріллі 18,69 га.

- 10.03.2021 між: С(Ф)Г «Сантос» (Орендар) та ОСОБА_7 (Орендодавець) укладено договір оренди частини земельної ділянки, яка знаходиться у спільній сумісній власності та становить не менше 6,23 га кадастровий №:01:009:0002, загальною площею 18,69 га, у т.ч. ріллі 18,69 га.

Однак, за твердженням позивача, у травні 2021 року відповідачі почали обробку спірних земельних ділянок та посів соняшнику, чим унеможливили використання позивачем спірних земельних ділянок у господарській діяльності та отримання останнім прибутку від таких земельних ділянок.

Позивач вказав, що сума завданої йому шкоди у розмірі 2 292 766 грн. складається з:

1) Збитків у загальному розмірі 497 126 грн. на боронування спірних земельних ділянок, внесення добрив, культивацію, придбання добрив, придбання насіння соняшника, придбання пального.

На підтвердження несення ним таких витрат позивач долучив до матеріалів справи: договір на надання послуг з обробки землі № 2021/4-2 від 02.04.2021, укладений між позивачем та СФГ «Луч», акти наданих послуг до цього договору № 1 від 12.04.2021, № 22 від 12.04.2021, № 23 від 13.04.2021, № 2 від 13.04.2021, № 3 від 14.04.2021, № 4 від 16.04.2021, № 24 від 14.04.2021, № 25 від 16.04.2021, договір № 21/05-1 від 21.05.2020 на постачання дизельного палива, укладений між позивачем та ТОВ «Всесвіт-Ойл-Груп», видаткову накладну № ВСГ0325-005 від 25.03.2021, ТТН від 25.03.2021, сертифікат відповідності, паспорт на дизельне паливо, договір № 01/07/20-EXW2 від 01.07.2020 на постачання мінеральних добрив, укладений між позивачем та ТОВ «Порт Формат», видаткову накладну № 430 від 07.07.2020, договір № 2021/201 від 17.05.2021 купівлі-продажу насіння соняшнику, укладений між позивачем та ТОВ «Союзагротрейд», видаткову накладну № 195 від 17.05.2021, сертифікат посівних якостей насіння.

2) недоотриманого прибутку у розмірі 1 795 640 грн., який позивач розраховував отримати від використання спірних земельних ділянок.

Обґрунтовуючи розрахунок суми недоотриманого прибутку позивач долучив до матеріалів справи документи, складені при дослідженні Державною установою «Інститут охорони ґрунтів України» Міністерства аграрної політики та продовольства України стану родючості спірних земельних ділянок, а саме: технічну документацію по ґрунтовим дослідженням земельних ділянок з кадастровими номерами :01:009:002 (18,69 га), :01:009:001 (34,3 га) сумарною площею 52,9900 га, висновок № 249 від 13.07.2021 про ґрунтовий покрив земельної ділянки з кадастровим номером :01:009:002 (18,69 га), висновок № 250 від 13.07.2021 про ґрунтовий покрив земельної ділянки з кадастровим номером :01:009:001 (34,3 га), довідку № 251 від 13.07.2021 про стан родючості земельної ділянки з кадастровим номером :01:009:002 (18,69 га), довідку № 252 від 13.07.2021 про стан родючості земельної ділянки з кадастровим номером :01:009:001 (34,3 га), висновок експерта № 4086/4087-21.

Позивач надав відповідь на відзив, у якій зазначив про таке. Позивач зазначив, що користується спірними земельними ділянками на підставі чинних договорів оренди, укладених з фізичними особами - власниками земельних ділянок.

Позивач наполягає на тому, що спірні земельні ділянки отримані у користування ОСОБА_12 значно пізніше, ніж було створено Фермерське господарстве "Самара". Це, на думку позивача, виключає можливість отримання спірних земельних ділянок для створення саме Фермерського господарства "Самара".

Позивач вказав, що в тексті Державного акту серії ДП № 000148, рішення Новомосковської районної державної адміністрації від 31.05.1996, рішення Новомосковської районної державної адміністрації від 29.07.1999, тексті нового Державного акту серії ДП №000148 відсутні будь-які посилання на Фермерське господарство "Самара", що виключає ототожнення спірних земельних ділянок із ФГ "Самара".

Позивач звернув увагу на те, що право користування спірними земельними ділянками ніколи не було зареєстровано за відповідачем-1. Земельний кодекс УРСР 1990 року, який був чинним станом на момент набуття ОСОБА_12 права постійного користування земельною ділянкою площею 18,69 га, не передбачав переходу земельної ділянки від громадянина до фермерського господарства.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ЗАПЕРЕЧЕНЬ ВІДПОВІДАЧА-1.

Відповідач-1 надав до суду відзив, у якому заперечив проти задоволення позовних вимог за таких обставин.

Відповідач-1 зазначив, що вісімнадцятого квітня тисяча дев`ятсот дев`яносто першого року було зареєстровано Фермерське господарство "Самара". Засновником та головою цього господарства був ОСОБА_12 .

За твердженням відповідача-1, ОСОБА_12 , 31.05.1996 видано Державний акт серії ДП Нв № 000148 на право постійного користування землею площею 34,3 га, розташованою на території Вільненської сільської ради народних депутатів. Цю землю надано на підставі рішення Новомосковської районної ради народних депутатів Новомосковського району Дніпропетровської області № 7-8/ХХІІ для ведення фермерського господарства.

Двадцять дев`ятого липня тисяча дев`ятсот дев`яносто дев`ятого року ОСОБА_12 виділено в постійне користування земельну ділянку для створення селянських (фермерських) господарств площею 18,69 га, про що внесено відповідний запис до Державного акту серії ДП Нв № 000148.

Відповідач-1 вказав, що ОСОБА_12 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06.03.2014 у справі № 183/8718/13-ц визнано за ОСОБА_13 право засновника Фермерського господарства «Самара» (Ідентифікаційний код 21939299, зареєстроване Новомосковською районною державною адміністрацією 18 квітня 1991 року, рішенням №18, реєстраційна справа № 04052324Ю0010494, юридична адреса: 51260, Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Вільне) в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_12 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач-1 наполягає на тому, що земельні ділянки, набуті ОСОБА_12 для ведення фермерського господарства, зберігаються за ФГ «Самара» до моменту припинення сказаної юридичної особи. Відповідач-1 правомірно користується земельними ділянками №:01:009:002 та № :01:009:002.

Відповідач-1 вважає, що спірні земельні ділянки були незаконно передані у комунальну власність та у подальшому передані у приватну власність фізичним особам.

Щодо несення позивачем витрат на обробку спірних земельних ділянок відповідач-1 зазначив про таке.

По-перше, відповідач-1 наполягає на тому, що спірні земельні ділянки оброблялися силами та за рахунок коштів Фермерського господарства «Самара». На підтвердження чого відповідачем-1 долучено до позову договір підряду від 14.04.2021, завдання № 1 від 14.04.2021, акти приймання-передачі № 1 від 01.10.2021, № 2 від 02.10.2021, акти здачі-прийняття виконаних робіт № 1 від 02.10.2021, рахунок на оплату № 97 від 12.10.2021, платіжне доручення № 3 від 12.10.2021.

По-друге, відповідач-1 зазначив, що документи, надані позивачем на підтвердження несення останнім витрат на обробку спірних земельних ділянок, не є належними доказами та не підтверджують надання послуг та використання добрив/палива/насіння саме на спірних земельних ділянках.

Щодо завдання позивачу шкоди у вигляді упущеної вигоди відповідач-1 вказав про таке.

Відповідач-1 наполягає на тому, що з його сторони відсутня протиправна поведінка, що унеможливлює застосування такого заходу відповідальності, як відшкодування шкоди.

Відповідач-1 зазначив, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження того факту, що забір ґрунту здійснювався саме на спірних земельних ділянках.

Наданий позивачем висновок експерта № 4086/4087-21, на думку відповідача-1, не може бути належним доказом по справі, оскільки базується тільки на документах, наданих позивачем. Також під час експертного дослідження експерт не врахував первісні документи податкового та бухгалтерського обліку позивача з його контрагентами.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ЗАПЕРЕЧЕНЬ ВІДПОВІДАЧА-2.

Відповідач-2 надав до суду відзив, у якому заперечив проти задоволення позовних вимог до Фермерського господарства Гайворонського А.І. за таких обставин. Відповідач-2 вважає, що є неналежним відповідачем у цій справі, оскільки не перебував з позивачем у цивільно-правових та будь-яких інших відносинах. А тому, не завдав і не міг завдати позивачу шкоди (чи будь-яких інших витрат).

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ЗАПЕРЕЧЕНЬ ВІДПОВІДАЧА-3.

Відповідач-3 до початку судового засідання надав до суду відзив, у якому заперечив проти задоволення позовних вимог за таких обставин. Відповідач-3 наполягає на тому, що позивачем не доведено факт наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме протиправної поведінки відповідача-3.

Відповідач-3 підтвердив, що між Фермерським господарством Самара (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю Фермерів та приватних землевласників (виконавець) укладений Договір підряду на вирощування товарної сільськогосподарської продукції від 14.04.2021. Згідно п. 1.1. цього договору, підрядник зобов`язується на території сільгоспугідь замовника виконати сільськогосподарські роботи по посіву, догляду та збиранню врожаю сільгоспкультур - за кількістю, якістю, в строки та на умовах, що наведені нижче за текстом Договору, а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконані роботи.

Відповідач-3 наполягає на тому, що договір підряду від 14.04.2021 не визнавався недійсним у встановленому законом порядку, жодних неврегульованих питань між сторонами договору не існує.

Також відповідач-3 зауважив, що позивачем не надано вироку суду у кримінальному провадженні від 28.04.2021 № 0000017 відносно Фермерського господарства Самара, Товариства з обмеженою відповідальністю Фермерів та приватних землевласників, який би набрав законної сили. Сам по собі факт порушення кримінальної справи не може слугувати належним доказом вини відповідача - 3 та не тягне за собою жодних правових наслідків.

Отже, на думку відповідача-3, для нього є визначальним саме факт належного виконання умов договору, укладеного з Відповідачем - 2. При цьому, відповідач - 3 вважає, що не зобов`язаний та не має об`єктивної можливості відслідковувати дотримання контрагентом вимог чинного законодавства України.

ПЕРЕЛІК ОБСТАВИН, ЯКІ Є ПРЕДМЕТОМ ДОКАЗУВАННЯ У СПРАВІ.

Предметом цього судового розгляду є вимоги позивача про солідарне стягнення шкоди у розмірі 2 292 766 грн.

Для правильного вирішення цього спору необхідно встановити: 1) наявність правила поведінки, встановленого законом або договором; 2) наявність факту порушення такого правила поведінки спільно відповідачами; 3) наявність збитків у позивача; 4) наявність безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою відповідачів та збитками позивача.

При цьому, в розрізі дослідження наявності правила поведінки, встановленого законом або договором, особливого значення набуває необхідність встановлення факту того, хто саме (позивач чи відповідач-1) має право на володіння та користування спірними земельними ділянками.

ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ.

НОРМИ ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСУВАВ СУД. ПОЗИЦІЯ СУДУ.

Під час розгляду справи, суд дійшов висновку, що у Фермерського господарства "Самара" відсутні будь-які права на володіння та користування земельними ділянками з кадастровими номерами :01:009:002 (18,69 га) і :01:009:001 (34,3 га) сумарною площею 52,9900 га.

З комплексного аналізу положень чинного законодавства України та правових позицій Верховного Суду слідує, що будь-яка фізична особа може отримати земельну ділянку для ведення фермерського господарства; водночас, за встановленим порядком отримання такої землі, спочатку особа має отримати землю, а потім на базі отриманої землі - створити фермерське господарство як юридичну особу - господарюючого суб`єкта.

За умови дотримання такого порядку, фермерське господарство набуває прав на земельну ділянку, отриману фізичною особою для створення такого фермерського господарства. При цьому, створення спочатку юридичної особи (фермерського господарства), а потім вже отримання фізичної особою землі для ведення фермерського господарства, не тягне за собою виникнення у фермерського господарства прав на таку земельну ділянку. В таких випадках, фермерське господарство має отримувати землю та оформляти титульне володіння на неї вже безпосередньо на себе.

В цій справі, спочатку було створено фермерське господарство (1991 р), а вже потім, фізичною особою отримано землю (1996 р. та 1999 р).

Так, 18.04.1991 було зареєстровано Фермерське господарство "Самара". Засновником та головою цього господарства був ОСОБА_12 .

ОСОБА_12 , 31.05.1996 видано Державний акт серії ДП Нв № 000148 на право постійного користування землею площею 34,3 га, розташованою на території Вільненської сільської ради народних депутатів. Цю землю надано на підставі рішення Новомосковської районної ради народних депутатів Новомосковського району Дніпропетровської області № 7-8/ХХІІ для ведення фермерського господарства.

В подальшому, цій земельній ділянці був присвоєний кадастровий номер :01:009:001.

Потім, 29.07.1999, ОСОБА_12 виділено в постійне користування земельну ділянку для створення селянських (фермерських) господарств площею 18,69 га, про що внесено відповідний запис до Державного акту серії ДП Нв № 000148.

В подальшому, цій земельній ділянці був присвоєний кадастровий номер :01:009:002.

ОСОБА_12 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06.03.2014 у справі № 183/8718/13-ц визнано за ОСОБА_13 право засновника Фермерського господарства «Самара» (Ідентифікаційний код 21939299, зареєстроване Новомосковською районною державною адміністрацією 18 квітня 1991 року, рішенням №18, реєстраційна справа № 04052324Ю0010494, юридична адреса: 51260, Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Вільне) в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_12 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно із частиною першою статті 51 Земельного кодексу України (у редакції Закону від 13.03.1992, який був чинний станом на момент виділення спірних земельних ділянок у постійне користування ОСОБА_12 ) громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подають до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписує голова створюваного селянського (фермерського) господарства.

Відповідно до частин першої, другої статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року 2009-XII "Про селянське (фермерське) господарство" (який був чинний станом на момент виділення спірних земельних ділянок у постійне користування ОСОБА_12 ), після одержання державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку, тобто за місцем розташування земельної ділянки.

Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право постійного користування або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи.

А отже, законодавством, чинним на момент виділення спірних земельних ділянок у постійне користування ОСОБА_12 , було передбачено одержання земельної ділянки як обов`язкової умови для набуття правосуб`єктності СФГ як юридичної особи. Водночас одержання громадянином державного акта, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення СФГ, зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації СФГ. Тобто закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення СФГ, без створення такого СФГ.

Дев`ятнадцятого червня дві тисячі третього року було прийнято новий Закон України № 937-IV "Про фермерське господарство" (далі - Закон № 937-IV), яким Закон України "Про селянське (фермерське) господарство" № 2009-XII визнано таким, що втратив чинність.

У статті 1 Закону № 937-IV вказано, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

Згідно із частиною першою статті 5, частиною першою статті 7 Закону № 937-IV право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

Фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою (стаття 8 Закону № 937-IV).

Отже, й на сьогодні можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.

Відтак, отримання земельної ділянки особою, яка має намір здійснювати фермерську діяльність, має передувати створенню фермерського господарства. Фермерське господарство створюється саме на базі вже отриманої у користування земельної ділянки. Фермерське господарство, створене до отримання певної земельної ділянки, не є користувачем такої земельної ділянки.

Фермерське господарство (у будь-якій його формі) ініціюється для подальшої діяльності з виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, з метою отримання прибутку, що відповідає наведеному у статті 42 Господарського кодексу України визначенню підприємництва як самостійної, ініціативної, систематичної, на власний ризик господарської діяльності, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Формування програми діяльності, залучення матеріально-технічних, фінансових та інші види ресурсів, використання яких не обмежено законом, є складовими елементами здійснення підприємницької діяльності в розумінні статті 44 Господарського кодексу України. При цьому можливість реалізації громадянином права на здійснення підприємницької діяльності у вигляді фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) громадянину земельних ділянок відповідного цільового призначення.

Ураховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також правові наслідки використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, надана громадянину у встановленому порядку для ведення (створення) фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Суб`єктом такого використання може бути особа - суб`єкт господарювання за статтею 55 Господарського кодексу України.

Аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в постанові від 01.04.2020 у справі № 320/5724/17.

З аналізу приписів статей 1, 5, 7, 8 Закону № 937-IV можна зробити висновок, що після отримання земельної ділянки фермерське господарство має бути зареєстроване у встановленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства.

Така практика застосування норм права щодо фактичної заміни у правовідносинах користування земельними ділянками орендаря й переходу обов`язків землекористувача земельних ділянок до фермерського господарства з дня його державної реєстрації є сталою та підтримується Великою Палатою Верховного Суду (див. аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 13 березня 2018 року у справі № 348/992/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 317/2520/15-ц, від 22 серпня 2018 року у справі № 606/2032/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 677/1865/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 272/1652/14-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 704/29/17-ц, 16 січня 2019 року у справі № 695/1275/17 та у справі №483/1863/17, від 27 березня 2019 року у справі № 574/381/17-ц, від 03 квітня 2019 року у справі № 628/776/18).

Пунктом 6 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України (у редакції Закону від 25 жовтня 2001 року), який діяв з 01 січня 2002 року (момент набрання чинності названим Земельним кодексом України) до 22 вересня 2005 року, було встановлено, що громадяни та юридичні особи, які набули земельні ділянки на праві постійного користування до 01 січня 2002 року, але згідно з Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити право постійного користування на право власності або право оренди.

Проте, Конституційний Суд України рішенням № 5-рп/2005 від 22 вересня 2005 року визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення пункту 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення.

Звідси громадяни та юридичні особи, які до 01 січня 2002 року отримали у постійне користування земельні ділянки, правомочні використовувати отримані раніше земельні ділянки на підставі цього правового титулу без обов`язкового переоформлення права постійного користування на право власності на землю чи на право оренди землі.

Отже, з моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства та набуття ним прав юридичної особи таке господарство на основі норм права набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки. Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що у відносинах, а також спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства, якому була передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа - голова чи керівник фермерського господарства, а фермерське господарство як юридична особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 615/2197/15-ц (провадження № 14-533цс18).

Право користування земельною ділянкою може бути припинено лише з певних підстав, закріплених у законодавстві.

У пункті 7.27 постанови від 05.11.2019 у справі № 906/392/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених у статті 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним.

Так, статтею 141 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент смерті фізичної особи - засновника) передбачено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Відповідно до приписів частини першої статті 27 Земельного кодексу України (у редакції Закону від 13 березня 1992 року), яка діяла до 01 січня 2002 року, право користування земельною ділянкою або її частиною припиняється у разі: 1) добровільної відмови від земельної ділянки; 2) закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; 3) припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства; 4) систематичного невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати в строки, визначені договором оренди; 5) нераціонального використання земельної ділянки; 6) використання земельної ділянки способами, що призводять до зниження родючості ґрунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки; 7) використання землі не за цільовим призначенням; 8) невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років - для несільськогосподарських потреб; 9) вилучення земель у випадках, передбачених статтями 31 і 32 цього Кодексу.

З викладеного вбачається, що підставою припинення права постійного користування земельною ділянкою, наданою громадянину для ведення фермерського господарства, є припинення діяльності такої юридичної особи як селянське (фермерське) господарство (фермерське господарство). У земельному законодавстві (як чинному на момент передачі спірних земельних ділянок у постійне користування, так і з 01.01.2002 й до сьогодні) така підстава припинення права постійного користування фермерським господарством земельною ділянкою свого засновника як смерть громадянина - засновника СФГ відсутня.

Адже правове становище СФГ як юридичної особи та суб`єкта господарювання, в тому числі його майнова основа, повинні залишатися стабільними незалежно від припинення участі в його діяльності засновника такого господарства як в силу об`єктивних причин (смерті, хвороби тощо), так і на підставі вільного волевиявлення при виході зі складу фермерського господарства.

Таким чином, одержання громадянином - засновником правовстановлюючого документа на право власності чи користування земельною ділянкою для ведення СФГ є необхідною передумовою державної реєстрації та набуття СФГ правосуб`єктності як юридичної особи. Підставою припинення права користування земельною ділянкою, яка була отримана громадянином для ведення СФГ і подальшої державної реєстрації СФГ як юридичної особи, виступає припинення діяльності відповідного фермерського господарства.

У разі смерті громадянина - засновника селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення фермерського господарства його засновнику, не припиняється зі смертю цієї особи, а зберігається за фермерським господарством до якого воно перейшло після створення фермерського господарства. Звідси право постійного користування земельною ділянкою саме через перехід його до селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) не входить до складу спадщини. Спадкувати можна права померлого засновника (члена) щодо селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства), а не земельну ділянку, яка перебуває в користуванні такого господарства. Зазначений висновок містить і постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 179/1043/16-ц.

Разом з тим, вищенаведений механізм переходу до фермерського господарства права користування землею застосовується виключно щодо земельної ділянки, з якою безпосередньо пов`язане створення фермерського господарства та його державна реєстрація як юридичної особи. Тільки у цьому випадку з дня державної реєстрації фермерського господарства воно набуває права та обов`язки землекористувача земельної ділянки, наданої її засновнику у користування і відповідне право землекористування ФГ не припиняється зі смертю засновника.

У цьому випадку, на момент отримання ОСОБА_12 у постійне користування спірних земельних ділянок (1996 та 1999 роки) державна реєстрація Фермерського господарства "Самара", як юридичної особи, вже відбулася (в 1999 році).

Відповідно до усталених правових висновків Великої Палати Верховного Суду, після державної реєстрації фермерське господарство має право на отримання додаткової земельної ділянки (ділянок), але як юридична особа, а не як громадянин із метою створення фермерського господарства, в порядку визначеному законом, у тому числі на конкурентних основах (відповідно до земельного законодавства після 2002 року) (постанови від 20.03.2019 у справі № 619/1680/17-ц, від 15.01.2020 у справі № 698/119/18).

Тобто, відповідно до законодавства України, чинного станом на 1996 та 1999 рік, у випадку необхідності отримання Фермерським господарством "Самара" у постійне користування додаткових земельних ділянок, такі земельні ділянки мали бути отримані саме юридичною особою.

Щодо посилання відповідача-1 на правові висновки, викладені в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.09.2020 у справі № 904/1486/19, слід зазначити, що вищевикладені висновки цього рішення не суперечать положенням постанови Верховного Суду.

Відповідно до статті 1225 ЦK України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини.

Зазначений правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 23 листопада 2016 року у справі № 6-3113цс15 та Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №376/2038/14-ц.

Тобто, право постійного користування ОСОБА_12 спірними земельними ділянками припинилось зі смертю останнього та не перейшло до його спадкоємця ОСОБА_13 .

А отже, спірні земельні ділянки не можуть входити до земель Фермерського господарства "Самара" як такі, що належать члену такого фермерського господарства.

Наявність у Фермерського господарства "Самара" інших правових підстав для користування земельними ділянками з кадастровими номерами :01:009:001 та :01:009:002 відповідачем-1 не доведено належними та допустимими доказами.

За таких обставин, у Фермерського господарства "Самара" відсутні правові підстави для користування земельними ділянками з кадастровими номерами :01:009:001 та :01:009:002.

Рішеннями Вільненської сільської ради № 9-39/VII від 01.12.2020 та № 10-39/VII від 01.12.2020 спірні земельні ділянки були передані у спільну власність фізичним особам:

- земельна ділянка з кадастровим номером :01:009:001 була передана у власність громадян: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ;

- земельна ділянка з кадастровим номером :01:009:002 була передана у власність громадян: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Право власності вказаних фізичних осіб на спірні земельні ділянки підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме: Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №243720482; Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №242925681.

Між Селянським (фермерським) господарством "Сантос" та вищепереліченими фізичними особами, 10 березня 2021 були укладені договори оренди земельних ділянок з кадастровими номерами :01:009:002 (18,69 га), :01:009:001 (34,3 га), загальна площа вказаних земельних ділянок складає 52,99 га, а саме:

- 10.03.2021 між С(Ф)Г «Сантос» (Орендар) та ОСОБА_2 укладено договір оренди частини земельної ділянки, яка знаходиться у спільній сумісній власності та становить не менше 5,716 га кадастровий №:01:009:0001, загальною площею 34,3 га, у т.ч. ріллі 34,3 га.

- 10.03.2021 між С(Ф)Г «Сантос» (Орендар) та ОСОБА_10 (Орендодавець) укладено договір оренди частини земельної ділянки, яка знаходиться у спільній сумісній власності та становить не менше 5,716 га кадастровий№:01.009:0001, загальною площею 34,3 га, у т.ч. ріллі 34,3 га.

- 10.03.2021 між С(Ф)Г «Сантос» (Орендар) та ОСОБА_4 (Орендодавець) укладено договір оренди частини земельної ділянки, яка знаходиться у спільній сумісній власності та становить не менше 5,716 га кадастровий № :01:009:0001, загальною площею 34,3 га, у т.ч. ріллі 34,3 га.

-10.03.2021 між С(Ф)Г «Сантос» (Орендар) та ОСОБА_11 (Орендодавець) укладено договір оренди частини земельної ділянки, яка знаходиться у спільній сумісній власності та становить не менше 5,716 га кадастровий № :01:009:0001. загальною площею 34.3 га, у т.ч. ріллі 34,3 га.

- 10.03.2021 між С(Ф)Г «Сантос» (Орендар) та ОСОБА_1 (Орендодавець) укладено договір оренди частини земельної ділянки, яка знаходиться у спільній сумісній власності та становить не менше 5,716 га кадастровий№:01.009:0001, загальною площею 34,3 га, у т.ч. ріллі 34,3 га.

- 10.03.2021 між: С(Ф)Г «Сантос» (Орендар) та ОСОБА_3 (Орендодавець) укладено договір оренди частини земельної ділянки, яка знаходиться у спільній сумісній власності та становить не менше 5,716 га кадастровий №:01.009:0001, загальною площею 34,3 га, у т.ч. ріллі 34,3 га.

- 10.03.2021 між С(Ф)Г «Сантос» (Орендар) та ОСОБА_9 (Орендодавець) укладено договір оренди частини земельної ділянки, яка знаходиться у спільній сумісній власності та становить не менше 6,23 га кадастровий №:01:009:0002, загальною площею 18,69 га, у т. ч. ріллі 18,69 га.

- 10.03.2021 між: С(Ф)Г «Сантос» (Орендар) у моїй особі та ОСОБА_8 (Орендодавець) укладено договір оренди частини земельної ділянки, яка знаходиться у спільній сумісній власності та становить не менше 6,23 га кадастровий №:01.009:0002, загальною площею 18,69 га, у т.ч. ріллі 18,69 га.

- 10.03.2021 між: С(Ф)Г «Сантос» (Орендар) та ОСОБА_7 (Орендодавець) укладено договір оренди частини земельної ділянки, яка знаходиться у спільній сумісній власності та становить не менше 6,23 га кадастровий №:01:009:0002, загальною площею 18,69 га, у т.ч. ріллі 18,69 га.

А отже, з 10.03.2021 у позивача виникло право користування спірними земельними ділянками. Тобто, позивач мав намір використовувати земельні ділянки з кадастровими номерами :01:009:002 (18,69 га), :01:009:001 (34,3 га) у господарській діяльності з метою отримання прибутку.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 320 ЦК України, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до загальних положень чинного законодавства, права орендаря захищаються на рівні з правами власника.

Однак, у травні 2021 року відповідач-1 почав обробку спірних земельних ділянок та посів соняшнику, що не заперечується самим відповідачем-1 та підтверджується долученими до матеріалів справи договором підряду від 14.04.2021, завданням № 1 від 14.04.2021, актами приймання-передачі № 1 від 01.10.2021, № 2 від 02.10.2021, актом здачі-прийняття виконаних робіт № 1 від 02.10.2021, рахунком на оплату № 97 від 12.10.2021, платіжним дорученням № 3 від 12.10.2021 (том 3 а.с. 210 217). Чим унеможливив використання позивачем спірних земельних ділянок у господарській діяльності та отримання останнім прибутку від таких земельних ділянок.

Згідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

З аналізу наведених норм чинного законодавства вбачається, що задоволення позовних вимог про стягнення збитків може вважатись законним та обґрунтованим в разі встановлення судом наявності в обставинах справи одночасно чотирьох умов.

А саме: 1) наявність правила поведінки, встановленого законом або договором; 2) наявність факту порушення такого правила поведінки винною особою; 3) наявність збитків у потерпілої особи; 4) наявність безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони.

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

З викладено вище вбачається, що у діях Фермерського господарства "Самара" наявні всі елементи складу правопорушення, а саме: протиправні дії відповідача-1, що виявились у порушенні прав користування та розпорядження позивачем спірними земельними ділянками шляхом самовільного зайняття таких земельних ділянок; наявність у позивача неодержаного прибутку (втраченої вигоди), на який останній мав право розраховувати у разі використання спірних земельних ділянок; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та втраченою вигодою.

При цьому, щодо складу та розміру завданої позивачу шкоди слід зазначити про таке.

Позивач вказав, що сума завданої йому шкоди у розмірі 2 292 766 грн. складається з:

1) Збитків у загальному розмірі 497 126 грн. на боронування спірних земельних ділянок, внесення добрив, культивацію, придбання добрив, придбання насіння соняшника, придбання пального.

На підтвердження несення ним таких витрат позивач долучив до матеріалів справи: договір на надання послуг з обробки землі № 2021/4-2 від 02.04.2021, укладений між позивачем та СФГ «Луч», акти наданих послуг до цього договору № 1 від 12.04.2021, № 22 від 12.04.2021, № 23 від 13.04.2021, № 2 від 13.04.2021, № 3 від 14.04.2021, № 4 від 16.04.2021, № 24 від 14.04.2021, № 25 від 16.04.2021, договір № 21/05-1 від 21.05.2020 на постачання дизельного палива, укладений між позивачем та ТОВ «Всесвіт-Ойл-Груп», видаткову накладну № ВСГ0325-005 від 25.03.2021, ТТН від 25.03.2021, сертифікат відповідності, паспорт на дизельне паливо, договір № 01/07/20-EXW2 від 01.07.2020 на постачання мінеральних добрив, укладений між позивачем та ТОВ «Порт Формат», видаткову накладну № 430 від 07.07.2020, договір № 2021/201 від 17.05.2021 купівлі-продажу насіння соняшнику, укладений між позивачем та ТОВ «Союзагротрейд», видаткову накладну № 195 від 17.05.2021, сертифікат посівних якостей насіння.

2) недоотриманого прибутку у розмірі 1 795 640 грн., який позивач розраховував отримати від використання спірних земельних ділянок.

Обґрунтовуючи розрахунок суми недоотриманого прибутку позивач долучив до матеріалів справи документи, складені при дослідженні Державною установою «Інститут охорони ґрунтів України» Міністерства аграрної політики та продовольства України стану родючості спірних земельних ділянок, а саме: технічну документацію по ґрунтовим дослідженням земельних ділянок з кадастровими номерами :01:009:002 (18,69 га), :01:009:001 (34,3 га) сумарною площею 52,9900 га, висновок № 249 від 13.07.2021 про ґрунтовий покрив земельної ділянки з кадастровим номером :01:009:002 (18,69 га), висновок № 250 від 13.07.2021 про ґрунтовий покрив земельної ділянки з кадастровим номером :01:009:001 (34,3 га), довідку № 251 від 13.07.2021 про стан родючості земельної ділянки з кадастровим номером :01:009:002 (18,69 га), довідку № 252 від 13.07.2021 про стан родючості земельної ділянки з кадастровим номером :01:009:001 (34,3 га), висновок експерта № 4086/4087-21.

Стосовно завданої шкоди у вигляді понесених позивачем витрат у загальному розмірі 497 126 грн. слід зазначити про таке.

Як слушно зазначено відповідачем-1 у відзиві, з документів, наданих позивачем на підтвердження несення витрат у загальному розмірі 497 126 грн., не вбачається, що послуги з обробки земельної ділянки були надані, а добрива/паливо/насіння були використані саме для обробки спірних земельних ділянках.

За таких обставин, наявними у матеріалах справи доказами не підтверджується завдання позивачу діями відповідача-1 шкоди у розмірі 497 126 грн.

Крім того, з наданих відповідачем-1 договору підряду на вирощування товарної сільськогосподарської продукції від 14.04.2021, завдання № 1 від 14.04.2021, актів приймання-передачі № 1 від 01.10.2021, № 2 від 02.10.2021, актів здачі-прийняття виконаних робіт № 1 від 02.10.2021, рахунку на оплату № 97 від 12.10.2021, платіжного доручення № 3 від 12.10.2021 вбачається, що відповідач-1 здійснював обробку спірних земельних ділянок за власний рахунок.

Зокрема, у тексті договору підряду на вирощування товарної сільськогосподарської продукції від 14.04.2021, укладеному між Фермерським господарством "Самара" (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фермерів та приватних землевласників" (підрядник), визначено, що послуги надаються саме на земельних ділянках з кадастровими номерами :01:009:002 (18,69 га), :01:009:001 (34,3 га).

А отже, вимоги позивача про стягнення з відповідача-1 шкоди у вигляді понесених позивачем витрат у загальному розмірі 497 126 грн. є не обґрунтованими.

Стосовно завданої шкоди у вигляді недоотриманого прибутку слід зазначити про таке.

Щодо критеріїв визначення (обчислення) розміру збитків у вигляді упущеної вигоди.

Відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди має свою специфіку, обумовлену низкою факторів, що зумовлено, зокрема, особливістю правової природи категорії збитків у вигляді упущеної вигоди, оскільки момент вчинення правопорушення упущена вигода є лише можливою (майбутньою), а не наявною майновою втратою, а її розмір допустимо встановити лише приблизно, із деякими припущеннями, адже досить складним є визначення розміру тих втрат, які ще не сталися (не наступили фізично), позаяк невідомо, які чинники могли б мати вплив на прибуток.

Тож у з`ясуванні критеріїв, яким слід керуватися при визначені (обрахунку) розміру збитків у вигляді упущеної вигоди, суд зважає на сутність правової природи категорії упущена вигода, принципи на яких ґрунтується виконання зобов`язання з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, а також функції, які повинно виконувати відшкодування збитків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення від 06.12.2007 у справі "Воловік проти України").

Функція роз`яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам (рішення ЄСПЛ від 28.09.1999 у справі "Озтюрк проти Туреччини" (Ozturk v. Turkey)).

Тлумачення змісту частини другої статті 22 ЦК України, частини другої статті 224, статті 225 ГК України свідчить, що упущена вигода будучи складовою поняття збитки на відміну від реальних збитків, фактичну вартість яких можна виявити на основі оцінки прямих майнових втрат, завданих особі, пов`язана з тим реальним приростом, збільшенням її майнової сфери, якого можна було б очікувати за звичайних обставин, якби ці обставини не були порушені неправомірною поведінкою боржника.

Отже відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди пов`язує можливість отримання доходу (майнових вигод) особою, право якої порушено, саме із звичайними обставинами, тобто звичайними умовами цивільного/господарського обороту.

Тому, при визначенні (обчисленні) розміру упущеної вигоди першочергове значення має врахування критерію звичайних обставин (умов цивільного/господарського обороту) за яких кредитор мав достатні очікування на отримання відповідного доходу в разі належного виконання боржником своїх обов`язків.

Чинний ЦК України та ГК України не містять норм, які б розкривали зміст поняття звичайні обставини (умови цивільного/господарського обороту), тоді як за визначенням, що дає Академічний тлумачний словник української мови, слово "звичайний" означає "який нічим не виділяється серед інших, не має яких-небудь специфічних, визначних особливостей, якостей; який не має в собі нічого нового; звичний; який вважається нормальним; характерний, типовий для кого -, чого-небудь" (Словник української мови: в 11 томах. - Том 3, 1972. - Стор. 476).

Отже, звичайними обставинами (умовами цивільного/господарського обороту) фактично є типові (нормальні) обставини (умови) комерційного обігу (функціонування ринку), а не теоретично, потенційно можливі, особливо сприятливі ситуації, що мали місце під час неналежного виконання боржником своїх обов`язків.

Іншим критерієм, який необхідно враховувати при визначенні (розрахунку) розміру упущеної вигоди, є критерій розумності витрат. Сутнісний зміст цього критерію та необхідність урахування при розрахунку упущеної вигоди обумовлений принципами зобов`язального права та загальними засадами цивільного законодавства - керівними ідеями, з яких мають виходити усі без виключення учасники цивільних відносин.

Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України визначено, що до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків віднесено завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Грошовий вираз майнової шкоди є збитками.

Відповідно до частини першої статті 144 ГК України, майнові права та майнові обов`язки суб`єкта господарювання можуть виникати, зокрема, внаслідок заподіяння шкоди іншій особі.

Частиною третьою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 цієї статті, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Загальні засади (принципи) цивільного права втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації так, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин урегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Тож, справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

Частиною другою статті 216 ГК України визначено, що застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Згідно із частинами першою, другою статті 217 ГК України, господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.

Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків, до складу яких входить упущена вигода, яка за своє суттю є майновими втратами, що могли, з урахуванням розумних витрат на їх отримання, бути реально отримані кредитором за звичайних обставин, якби його право не було порушено, а боржник додержувався правил здійснення господарської діяльності.

Тож, визначаючи розмір збитків у вигляді упущеної вигоди необхідно також враховувати функцію, яку повинно виконувати відповідне відшкодування. Такою функцією передусім є компенсаційна функція, яка виходить з неприпустимості збагачення потерпілої сторони зобов`язання (кредитора) та визначає своїм завданням компенсацію кредитору дійсних негативних наслідків порушення його прав. Іншими словами відновлення майнового стану кредитора за рахунок боржника має здійснюватися із розрахунку еквівалентності, співмірності між собою відшкодування та збитків.

Отже, при визначенні розміру збитків у вигляді упущеної вигоди слід керуватися такими критеріями її розрахунку (обчислення) як: 1) звичайні обставини (умови цивільного/господарського обороту); 2) розумні витрати; 3) компенсаційність відшкодування збитків.

Щодо стандартів доведення наявності та розміру збитків у вигляді упущеної вигоди.

Згідно із пунктом 5 частини першої статті 3 ЦК України, однією із загальних засад цивільного законодавства є судовий захист цивільного права та інтересу. Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (частина перша статті 20 ГК України)

Передумовою для захисту прав та охоронюваних законом інтересів особи є наявність такого права або інтересу та порушення або оспорювання їх іншою особою (іншими особами).

У справах про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди такою передумовою захисту, зокрема є доведення наявності збитків та їх розміру.

За змістом статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною другою статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічний принцип закріплено у частині другій статті 2, частині першій статті 13 ГПК України.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішенні справи. Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Тобто в цьому разі мається на увазі достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.

Особливе значення такі правила мають при доведенні наявності та розміру заподіяних потерпілому збитків у вигляді упущеної вигоди, яку на відміну від реальних збитків довести з максимальною математичною точністю досить складно, оскільки її визначення та розрахунок потребує урахування сукупності різних критеріїв та факторів (звичайні умови обороту, справедливість, розумність, компенсаційність відшкодування тощо), які мають оціночний характер.

Наявність збитків у вигляді упущеної вигоди та їх розмір не має надмірно залежати від сукупності мінливих та непередбачуваних обставин, щоб складати певний і обґрунтований розмір шкоди.

Тому, при розгляді справ про стягнення упущеної вигоди актуальним є питання стандарту доказування, адже встановлення занадто високого стандарту зумовлює складнощі у доведенні наявності збитків та їх розміру.

Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування під час розгляду справи категорій стандартів доказування - правил, які дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

Так, 17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким були, зокрема внесені зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі №924/233/18).

Тобто, обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, який, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") звернув увагу, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосований ЄСПЛ у рішенні від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

ЄСПЛ у рішенні від 21.10.2011 у справі "Дія-97" проти України" зазначив, що процесуальні правила призначені для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, а також, що учасники судового провадження повинні мати право розраховувати на те, що ці правила застосовуватимуться. Цей принцип застосовується до усіх - не лише до сторін провадження, але й до національних судів.

При цьому, саме суд має забезпечити право особи на справедливий суд (справедливу судову процедуру).

Оскільки, як зазначалося вище, упущена вигода є категорією визначення та розрахунок якої потребує урахування, зокрема, звичайних умов обороту, справедливості, розумності, компенсаційності відшкодування, які є оціночними поняттями, очевидно, що доведення таких обставин передбачає існування ряду міркувань (умовиводів), ймовірностей, а отже має здійснюватися із застосуванням стандарту переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Таким стандартом є стандарт вірогідності доказів, який з розумною впевненістю дозволяє стверджувати, що факт є доведеним, якщо після оцінки доказів вбачається, що факт скоріше відбувся (мав місце), аніж не був. Зокрема, з розумною впевненістю стверджувати доведеність позивачем наявності заподіяних йому збитків, правильність розрахунку збитків у вигляді упущеної вигоди, розміру упущеної вигоди, яка підлягає стягненню з боржника на користь кредитора тощо.

За цих умов збитки у вигляді упущеної вигоди підлягають відшкодуванню у разі: 1) коли заявлений кредитором не отриманий дохід (майнова вигода) був у межах припущення сторін на момент виникнення зобов`язань; 2) втрата доходу є ймовірним результатом порушення зобов`язання іншим контрагентом (боржником); 3) дохід не є абстрактним і може бути доведеним із розумним рівнем впевненості.

Вищенаведені правові висновки були висловлені Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду в постанові від 30.09.2021 у справі № 922/3928/20.

Відповідно до інформації, наданої спеціалістами Державної установи «Інститут охорони ґрунтів України» Міністерства аграрної політики та продовольства України, потенційна родючість земельної ділянки з кадастровим номером :01:009:002 (18,69 га) становить 1,8 т/га.

Потенційна родючість земельної ділянки з кадастровим номером :01:009:001 (34,3 га) становить 1,4 т/га.

Відповідно, очікуваний розмір врожаю з земельної ділянки з кадастровим номером :01:009:001 (34,3 га) мав становити 1,4 х 34,3 га = 48,02 т.

Очікуваний розмір врожаю з земельної ділянки з кадастровим номером :01:009:002 (18,69 га) мав становити 1,8 х 18,69 га = 33,642 т.

Загалом маса врожаю соняшника зі спірних земельних ділянок орієнтовно мала становити 81,662 т.

Згідно інформації щодо середньої вартості 1 тони соняшника врожаю 2021 року, наданої позивачем, ціна за 1 тону становить 22 000 грн.

За таких обставин, розмір недоотриманого позивачем прибутку складає 1 795 640 грн.

Аналогічний розмір недоотриманого позивачем прибутку встановлено у висновку експерта № 4086/4087-21.

Відповідач-1, зі своєї сторони, не надав іншого розрахунку розміру недоотриманого прибутку зі спірних земельних ділянок, не спростував надану позивачем інформацію щодо родючості земельних ділянок та вартості 1 тони соняшника (зокрема, шляхом надання власного висновку експертизи тощо).

Щодо заперечень відповідача-1 про невідповідність експертного висновку вимогам ст. 12 ЗУ «Про судову експертизу» слід зазначити, що визначення способу проведення експертизи (вибір певних методик, (методів дослідження)) належить до компетенції експерта (п. 1.4 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень).

Тобто, саме експерт визначає перелік необхідних документів (інформації, відомостей) які мають бути йому надані та досліджені під час проведення експертизи.

А отже, вимоги позивача про стягнення з відповідача-1 шкоди у вигляді недоотриманого прибутку у розмірі 1 795 640 грн. є обґрунтованими.

Щодо наявності у відповідачів солідарного обов`язку з відшкодування шкоди слід зазначити про таке.

Крім цього, з приводу солідарної відповідальності відповідачів місцевим господарським судом вірно зазначено, що згідно із ст. 227 Господарського кодексу України у разі заподіяння збитків одночасно кількома учасниками господарських відносин кожний з них зобов`язаний відшкодувати збитки суб`єкту, якому завдано збитків, відповідно до вимог статті 196 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 196 Господарського кодексу України, у разі якщо в господарському зобов`язанні беруть участь кілька управнених або кілька зобов`язаних суб`єктів, кожний з управнених суб`єктів має право вимагати виконання, а кожний із зобов`язаних суб`єктів повинен виконати зобов`язання відповідно до частки цього суб`єкта, визначеної зобов`язанням. У разі якщо це передбачено законодавством або договором, зобов`язання повинно виконуватися солідарно. При солідарному виконанні господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено законом.

У разі якщо це передбачено законодавством або договором, зобов`язання повинно виконуватися солідарно. При солідарному виконанні господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено законом.

Частиною 1 ст. 541 ЦК України визначено, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Таким чином, солідарна відповідальність виникає при спільному спричиненні кількома особами шкоди потерпілому і розрахована на ті випадки, коли неможливо встановити, які з дій і якою мірою спричинили збитки, тому в зобов`язанні беруть участь декілька боржників, які відповідають перед потерпілою особою солідарно. Підставою солідарного відшкодування збитків є факт спільності дій учасників господарських відносин, в результаті яких завдано збитків.

У даному випадку, безпідставне користування спірними земельними ділянками булу вчинено саме відповідачем-1. Відповідач-2 та відповідач-3 виконували послуги з обробки земельних ділянок за замовленням відповідача-1.

Як слушно зазначено відповідачем-3 у відзиві, виконавці послуг з вирощування сільськогосподарської продукції не мають обов`язку перевіряти дотримання замовником вимог чинного законодавства щодо правомірності використання земельних ділянок, на яких мають бути надані послуги.

А тому, відповідачами-2 та-3 не було порушено правила поведінки, встановленого законом або договором. Що, в свою чергу, має наслідком відсутність у діях вказаних осіб усіх елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення.

За таких обставин, відсутні встановлені чинним законодавством підстави для застосування солідарної відповідальності з відшкодування позивачу завданої шкоди.

ПЕРЕЛІК ДОКАЗІВ, ЯКИМИ СТОРОНИ ПІДТВЕРДЖУЮТЬ АБО СПРОСТОВУЮТЬ НАЯВНІСТЬ КОЖНОЇ ОБСТАВИНИ, ЯКА Є ПРЕДМЕТОМ ДОКАЗУВАННЯ У СПРАВІ.

Обставини, на які посилається позивач, доводяться витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (том 1, а.с. 18 57, том 3 а.с. 20 - 61), договором на надання послуг з обробки землі № 2021/4-2 від 02.04.2021, укладеним між позивачем та СФГ «Луч», актами наданих послуг до цього договору № 1 від 12.04.2021, № 22 від 12.04.2021, № 23 від 13.04.2021, №2 від 13.04.2021, № 3 від 14.04.2021, № 4 від 16.04.2021, № 24 від 14.04.2021, № 25 від 16.04.2021, договором № 21/05-1 від 21.05.2020 на постачання дизельного палива, укладеним між позивачем та ТОВ «Всесвіт-Ойл-Груп», видатковою накладною № ВСГ0325-005 від 25.03.2021, ТТН від 25.03.2021, сертифікатом відповідності, паспортом на дизельне паливо, договором №01/07/20-EXW2 від 01.07.2020 на постачання мінеральних добрив, укладеним між позивачем та ТОВ «Порт Формат», видатковою накладною № 430 від 07.07.2020, договором № 2021/201 від 17.05.2021 купівлі-продажу насіння соняшнику, укладеним між позивачем та ТОВ «Союзагротрейд», видатковою накладною № 195 від 17.05.2021, сертифікатом посівних якостей насіння (том 1, а.с. 58 - 83), технічною документацією по ґрунтовим дослідженням земельних ділянок з кадастровими номерами :01:009:002 (18,69 га), :01:009:001 (34,3 га) сумарною площею 52,9900 га, висновком № 249 від 13.07.2021 про ґрунтовий покрив земельної ділянки з кадастровим номером :01:009:002 (18,69 га), висновком № 250 від 13.07.2021 про ґрунтовий покрив земельної ділянки з кадастровим номером :01:009:001 (34,3 га), довідкою № 251 від 13.07.2021 про стан родючості земельної ділянки з кадастровим номером :01:009:002 (18,69 га), довідкою № 252 від 13.07.2021 про стан родючості земельної ділянки з кадастровим номером :01:009:001 (34,3 га) (том 1, а.с. 84 - 111), витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань (том 1, а.с. 114), постановою про залучення потерпілого (том 1, а.с. 115), інформацією щодо закупівельних цін на насіння соняшнику (том 1, а.с. 116 - 118), протоколом допиту свідка (том 1, а.с. 121 - 123), висновком експертів № 4086/4087-21 (том 2, а.с. 28 - 52), виписками по рахунку позивача (том 2, а.с. 53 - 59), листом Новомосковської районної державної адміністрації (том 3, а.с. 62 - 63), рішеннями Вільненської сільської ради (том 3, а.с. 64 - 67), рапортом О/у ВКП Новомосковського РВП ГУНП в Дніпропетровській області від 02.10.2021 (том 3, а.с. 113), протоколом огляду ділянки місцевості від 07.10.2021 (том 3, а.с. 114 - 119), листом ДПС України від 19.04.2021 (том 3, а.с. 127 - 128), розпорядженням Новомосковської районної державної адміністрації від 05.10.2021 з додатками (том 3, а.с. 179 - 184).

Обставини, на які посилається відповідач-1, доводяться свідоцтвом про державну реєстрацію Фермерського господарства "Самара" (том 2, а.с. 126), рішеннями Новомосковської районної ради народних депутатів Новомосковського району Дніпропетровської області (том 2, а.с. 127, 129), Державними актами серії ДП Нв № 000148 (том 2, а.с. 128, 130), судовими рішеннями у справах №2а/0470/4313/12, № 183//8718/13-ц, № 904/1486/19 (том 2, а.с. 131 - 150), витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань (том 2, а.с. 151), постановою про залучення потерпілого (том 2, а.с. 152), витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (том 2, а.с. 153 - 163), технічними завданнями (том 2, а.с. 165 - 166), актами відновлення та узгодження меж земельної ділянки (том 2, а.с. 167 - 168), актами прийомки-передачі межових знаків (том 2, а.с. 169 - 170), матеріалами цивільної справи № 183/2482/21 (том 2, а.с. 171 183, 194 - 196), договором №2020/3-1 від 01.03.2020 (том 3, а.с. 209), договором підряду від 14.04.2021, завданням № 1 від 14.04.2021, актами приймання-передачі № 1 від 01.10.2021, № 2 від 02.10.2021, актом здачі-прийняття виконаних робіт № 1 від 02.10.2021, рахунком на оплату № 97 від 12.10.2021, платіжним дорученням № 3 від 12.10.2021 (том 3 а.с. 210 217), повідомленнями ДПС (том 3 а.с. 218 - 219).

ВИСНОВКИ СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ.

За результатами розгляду справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги про відшкодування шкоди слід задовольнити у частині стягнення 1 795 640 грн.

У задоволенні позовних вимог Селянського (фермерського) господарства "Сантос" до Фермерського господарства "Самара" про відшкодування шкоди у розмірі 497 126 грн. слід відмовити.

Відмовити у задоволенні позовних вимог Селянського (фермерського) господарства "Сантос" до Фермерського господарства Гайворонського А.І., Товариства з обмеженою відповідальністю "Фермерів та приватних землевласників" про солідарне стягнення шкоди у розмірі 2 292 766 грн.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ.

Відповідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору слід розподілити пропорційно задоволених позовних вимог.

Керуючись положеннями Господарського Кодексу України, Цивільного кодексу України, ст. 73, 74, 123, 129, 232, 233, 236-241, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Фермерського господарства "Самара" (місце реєстрації: 51260, Дніпропетровська область, с. Вільне; ідентифікаційний код: 21939299) на користь Селянського (фермерського) господарства "Сантос" (місце реєстрації: 51280, Дніпропетровська область, с. Знаменівка; ідентифікаційний код: 31648719) шкоду у розмірі 1 795 640 грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 26 934,60 грн.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відмовити у задоволенні позовних вимог Селянського (фермерського) господарства "Сантос" до Фермерського господарства "Самара" про відшкодування шкоди у розмірі 497 126 грн.

Відмовити у задоволенні позовних вимог Селянського (фермерського) господарства "Сантос" до Фермерського господарства Гайворонського А.І., Товариства з обмеженою відповідальністю "Фермерів та приватних землевласників" про солідарне стягнення шкоди у розмірі 2 292 766 грн.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення може бути оскаржено в порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України, протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений та підписаний 28.12.2021.

Суддя М.О. Ніколенко