ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2021 року Справа № 906/737/20

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Розізнана І.В., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Грязнов В.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Головинський камінь" на рішення Господарського суду Житомирської області від 28.07.2021 у справі №906/737/20 (суддя Прядко О.В.)

за позовом Керівника Коростишівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Черняхівської селищної ради Черняхівського району Житомирської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Головинський камінь"

за участю у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях

за участю у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Акціонерного товариства "Житомиробленерго"

про стягнення 151130,57 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 28.07.2021 у справі №906/737/20 позов задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Головинський камінь" (код ЄДРЮОФОПГФ 42890500) на користь Черняхівської селищної ради (код ЄДРЮОФОПГФ 04344156) 151 130,57 грн. безпідставно збережених коштів за користування земельними ділянками і 2 266,96 грн. - витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням від 28.07.2021 у справі Товариство з обмеженою відповідальністю "Головинський камінь" звернулось до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 28.07.2021 у справі №906/737/20 та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Вважає помилковими висновки викладені у рішенні суду першої інстанції про належне обґрунтування прокурором підстав для представництва інтересів органу місцевого самоврядування при зверненні до суду з позовом по даній справі. Прокурор належно не обґрунтував підстави його звернення до суду в інтересах Головинської селищної ради Черняхівського району і в його позовній заяві не конкретизовано, в чому саме полягає неналежна поведінка органу місцевого самоврядування, в інтересах якого він звернувся до суду: чи це "не здійснення Головинською селищною радою захисту своїх інтересів" (пасивна поведінка), чи це "здійснення Головинською селищною радою захисту своїх інтересів неналежним чином" (активна поведінка).

Звертає увагу суду на недотримання розумного строку, оскільки повідомлення Коростишівської місцевої прокуратури від 22.06.2020 за вих.№ 34-92-2547вих-20 про вжиття прокуратурою заходів представницького характеру рада отримала 25.06.2020, тобто в день подання прокуратурою позовної заяви до канцелярії Господарського суду Житомирської області.

Вважає, що оскільки договори оренди не підписані уповноваженими особами Головинської селищної ради та ТОВ "Головинський камінь", а також не зареєстровані відповідно до положень Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", то на даний час у відповідача відсутні підстави та обов`язок сплачувати орендну плату селищній раді за користування земельними ділянками.

Звертає увагу, що договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером :02:005:0082, укладений 05.09.2013 між Головинською селищною радою та ПАТ "Головинський граніт", був припинений 07.07.2021 за заявою голови Черняхівської селищної ради Ревчук Н.М. на підставі рішення дев`ятої сесії VIII скликання Черняхівської селищної ради від 11.06.2021 "Про припинення договору оренди земельної ділянки у зв`язку із закінченням терміну дії", що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 12.07.2021.

Вважає, що до моменту внесення вищевказаної інформації про припинення права оренди землі за ПАТ "Головинський граніт" до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, державна реєстрація договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером :02:005:0082 за ТОВ "Головинський камінь", якби договір був укладений в 2020 році, не була б проведена, що у свою чергу доводить безпідставність позову по даній справі.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.11.2021 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Головинський камінь" строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Житомирської області від 28.07.2021 у справі №906/737/20; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Головинський камінь" на рішення Господарського суду Житомирської області від 28.07.2021 у справі №906/737/20. Зупинено дію оскаржуваного рішення Господарського суду Житомирської області від 28.07.2021 у справі №906/737/20. Роз`яснено учасникам справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Також запропоновано прокурору та позивачу у строк до 23.11.2021 надати суду обґрунтований відзив на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому статтею 263 ГПК України та докази надсилання копії відзиву та доданих до нього документів учасникам справи. Запропоновано третім особам у строк до 23.11.2021 надіслати до Північно-західного апеляційного господарського суду письмові пояснення щодо апеляційної скарги та докази надсилання копій цих пояснень та доданих до них документів учасникам справи.

Матеріалами справи стверджується що ухвалу суду від 05.11.2021 було отримано учасниками справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

23.11.2021 до Північно-західного апеляційного господарського суду від Черняхівської селищної ради надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому, з підстав викладених у ньому просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Головинський камінь" на рішення Господарського суду Житомирської області від 28.07.2021 у справі №906/737/20 залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

24.11.2021 на поштову адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від Коростишівської окружної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому, з підстав викладених у ньому просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Головинський камінь" на рішення Господарського суду Житомирської області від 28.07.2021 у справі №906/737/20 залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, стосовно дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Під час дослідження матеріалів справи апеляційним судом встановлено наступне.

15.05.2019 між Регіональним відділення Фонду державного майна України по Житомирській області (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Головинський камінь" (покупець) укладено договір купівлі - продажу об`єкта малої приватизації єдиного майнового комплексу Державного підприємства "Головинський кар`єр" на аукціоні із зниженням стартової ціни (а.с.45-51 т.1), за умовами якого передано у власність ТОВ "Головинський камінь" об`єкт малої приватизації єдиного майнового комплексу Державного підприємства "Головинський кар`єр" за адресою: 12325, Житомирська область, Черняхівський район, смт.Головине, вул. Адміністративна, 8, що включає рухоме та нерухоме майно.

Об`єкт приватизації розташований, зокрема на земельних ділянках: площею 0,2914 га за кадастровим номером: :02:005:0081; площею 0,9922 га за кадастровим номером: :02:005:0082; площею 0,3135 га за кадастровим номером: :02:005:0031 за цільовим призначенням для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємствами, що пов`язані з користуванням надрами, зареєстровано право власності за Територіальною громадою в особі Головинської селищної ради Черняхівського району Житомирської області.

У витягах з Державного земельного кадастру про земельні ділянки зазначено, що на земельні ділянки за кадастровими номерами: :02:005:0081, :02:005:0082, :02:005:0031 встановлена комунальна форма власності територіальної громади в особі Головинської селищної ради Черняхівського району Житомирської області.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державною реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що 07.06.2019 проведено державну реєстрацію права власності у формі приватної за власником ТОВ "Головинський камінь" об`єкта нерухомого майна - єдиного майнового комплексу Державного підприємства "Головинський кар`єр".

Отже, у ТОВ "Головинський камінь" як власника нежитлових будівель, починаючи з 07.06.2019, виникло право одержати вищевказані земельні ділянки у користування на праві оренди без проведення земельних торгів, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в порядку та в строки, встановлені статтею 123 цього Закону, зобов`язана була Головинська селищна рада.

Як вбачається з матеріалів справи, за зверненням ТОВ "Головинський камінь" (а.с.155 т.1) рішенням 33 сесії 7 скликання Головинської селищної ради від 14.06.2019 ТОВ "Головинський камінь" надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування: електропідстанції площею 0,3135 га, кадастровий номер :02:002:0031 за адресою: смт. Головине Черняхівського району Житомирської області; будинку культури площею 0,2914 га, кадастровий номер :02:005:0081 за адресою: вул. Адміністративна, 7, смт. Головине, Черняхівського району Житомирської області; адміністративний будинок площею 0.9922 га, кадастровим номером :02:005:0082 за адресою: вул. Адміністративна, 8, смт. Головине Черняхівського району Житомирської області, з подальшою передачею в оренду (а.с.22 т.1).

Рішенням 35 сесії 7 скликання Головинської селищної ради від 04.11.2019 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі на місцевості з передачею в оренду вищевказаних земельних ділянок (а.с.23 т.1).

Рішенням 23 сесії 7 скликання Головинської селищної ради від 15.06.2018 затверджено Положення про порядок надання в оренду земельних ділянок. Розділом 5 цього Положення, передбачено, що розмір річної орендної плати встановлюється на рівні 6 (шести) відсотків від нормативно грошової оцінки для земель, на яких розміщені об`єкти промисловості (а.с.41-44 т.1).

Відповідно до витягів із технічної документації по визначенню нормативної грошової оцінки земельних ділянок вбачається що: за кадастровим номером земельної ділянки: :02:005:0081 площею 2914 кв.м. нормативно грошова оцінка становить 508376,44 грн; за кадастровим номером земельної ділянки: :02:005:0082 площею 9922 кв.м. нормативно грошова оцінка становить 1730992,12 грн.; за кадастровим номером земельної ділянки: :02:002:0031 площею 3135 кв.м. нормативно грошова оцінка становить 576244,35 грн (а.с. 38-40 т.1).

В подальшому, 24.03.2020 між ТОВ "Головинський камінь" та ОСОБА_1 укладено договір купівлі - продажу, за яким останньому було продано об`єкт нерухомого майна - будівлю клубу, загальною площею 613,6 кв. м, розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :02:005:0081 (а.с. 86-87 т.1), право власності на об`єкт було зареєстровано 24.03.2020 (а.с.88 т.1).

Згідно розрахунку Головинської селищної ради за період з 07.06.2019 по 07.05.2020 заборгованість у виді завданих збитків бюджету Головинської селищної ради за: користування земельною ділянкою площею 0,9922 та за кадастровим номером :02:005:0082 ТОВ "Головинський камінь" складає 95204 грн. 56 коп.; користування земельною ділянкою площею 0,3135 га за кадастровим номером :02:002:0031 ТОВ "Головинський камінь" складає 31693 грн. 42 коп.; користування земельною ділянкою площею 0,2914 га за кадастровим номером :02:005:0081 за період з 07.06.2019 по 23.03.2020 ТОВ "Головинський камінь" складає 24 232грн. 59 коп. (а.с. 19-21 т.1, 195 т.1).

Таким чином, прокурор доводить, що загальна сума заборгованості у виді завданих збитків бюджету селищної ради за користування вказаними земельними ділянками ТОВ "Головинський камінь" складає 151 130,57грн.

Відповідно до листа від 28.04.2020 № 34-92-1840вих-20 Коростишівська місцева прокуратура на підставі ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" просила Головинську селищну раду в строк 30.04.2020 надати інформацію, зокрема, детальний розрахунок завданих збитків за весь період використання земельних ділянок ТОВ "Головинський камінь" (а.с. 150, т. 1).

Листом №133 від 29.04.2020 Головинська селищна рада на лист Коростишівської місцевої прокуратури від 28.04.2020 надала копії документів стосовно використання земельних ділянок ТОВ "Головинський камінь" (а.с. 151, т1).

Листом №139 від 07.05.2020 Головинська селищна рада повідомила Коростишівську місцеву прокуратуру, що до суду з позовними заявами стосовно ТОВ "Головинський камінь" селищна рада не зверталась (а.с. 57 т. 1).

На виконання частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" Коростишівською місцевою прокуратурою повідомлено Головинську селищну раду Житомирської області про вжиття заходів представницького характеру, що підтверджується листом від 22.06.2020 за вих.№34-92-2547вих-20, отриманого Головинською селищною радою 25.06.2020 (а.с. 147-149 т. 1).

Даний спір пов`язаний із реалізацією прокурором повноважень згідно зі статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", зокрема представництва інтересів держави у суді.

Згідно ч.2 ст.2 ЦК України одним з учасників цивільних відносин є держава Україна, яка відповідно до статтей 167, 170 ЦК України набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом частини 3 статті 4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Статтею 53 ГПК України визначено участь у судовому процесі органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Передумовою участі органів та осіб, передбачених статтею 53 ГПК України, в господарському процесі у будь-якій із п`яти форм є набуття ними господарського процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, та наявність процесуальної правосуб`єктності, яка передбачає процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність.

На відміну від осіб, які беруть участь у справі (позивач, відповідач, третя особа, представник), відповідні органи та особи повинні бути наділені спеціальною процесуальною правоздатністю, тобто здатністю мати процесуальні права та обов`язки органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Така процесуальна правоздатність настає з моменту виникнення у цих осіб відповідної компетенції або передбачених законом повноважень. Необхідною умовою такої участі є норми матеріального права, які визначають випадки такої участі, тобто особи, перелічені статтею 53 ГПК України, можуть звернутися до суду із позовною заявою або беруть участь в процесі лише у випадках, чітко встановлених законом.

Так, відповідно до частин третьої-п`ятої статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

У рішенні від 05.06.2019 №4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Так, відповідно до частини першої, абзацу першого частини третьої та абзацу першого частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Про необхідність обґрунтування прокурором підстав представництва у суді зазначено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц.

Аналіз положень частин третьої-п`ятої статті 53 ГПК України у взаємозв`язку зі змістом частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

Поняття "нездійснення захисту" має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача (аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 04.04.2019 №914/882/17, від 22.10.2019 № 926/979/19).

Отже, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень. При цьому, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Аналогічна правова позиція викладена у низці постанов Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17, від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 05.12.2018 у справі №923/129/17 та від 20.03.2019 у справі №905/1135/18, від 26.05.2020 у справі №912/2385/18.

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів відзначає, що підстави представництва прокурором інтересів держави з`ясовуються, насамперед, судом першої інстанції, який має досить широкий розсуд (дискрецію) в оцінці підстав звернення прокурора.

Велика Палата Верховного Суду своєю постановою від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц конкретизувала висновок Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладений у постанові від 07.12.2018 у справі №924/1256/17, вказавши, що процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону, застосовується до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом таких підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (аналогічна правова позиція викладена об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи у постанові від 25.10.2019 у справі № 911/1107/18).

У свою чергу, врегульовуючи розбіжності у правових позиціях, Велика Палата Верховного Суду постановою від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 уточнила висновки, зроблені у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.02.2019 у справі № 927/246/18, від 16.04.2019 у справах №910/3486/18 та №925/650/18, від 17 та 18 квітня 2019 року у справах №923/560/18 та №913/299/18 відповідно, від 13.05.2019 у справі №915/242/18; Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10.10.2019 у справі №0440/6738/18, та вказала, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що органом, який уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах є Черняхівська селищна рада.

Судом встановлено, що позивач не вживав заходів щодо примусового стягнення з відповідача нарахованих безпідставно збережених коштів з 2019 року.

Так, між прокурором та позивачем мала місце переписка з метою встановлення наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Головинської селищної ради Житомирської області.

Зокрема, листом від 28.04.2020 №34-92-1840вих-20 Коростишівська місцева прокуратура на підставі ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", просила Головинську селищну раду в строк до 30.04.2020 надати детальний розрахунок завданих збитків за весь період використання земельних ділянок ТОВ "Головинський камінь" (а.с. 150, т. 1) у відповідь на який 29.04.2020 Головинська селищна рада надала копії документів стосовно використання земельних ділянок ТОВ "Головинський камінь" (а.с. 151, т1).

Листом №139 від 07.05.2020 Головинська селищна рада повідомила Коростишівську місцеву прокуратуру, що до суду з позовними заявами стосовно ТОВ "Головинський камінь" селищна рада не зверталась (а.с. 57 т. 1) у зв`язку з чим, на виконання частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" Коростишівською місцевою прокуратурою повідомлено Головинську селищну раду про вжиття заходів представницького характеру, що підтверджується листом від 22.06.2020 за вих.№34-92-2547вих-20 (а.с. 147-149 т. 1).

Колегія суддів враховує, що Головинська селищна рада наділена владними повноваженнями та неналежно виконувала дії, спрямовані на захист інтересів держави у спірних правовідносинах, що вбачається із вищевказаних листів. Тому на думку суду апеляційної інстанції прокурор дотримався порядку, передбаченого статтею 23 Закону, а позивач мав можливість спростувати стверджуване ним порушення інтересів держави або самостійно звернутись до суду з позовом в інтересах держави протягом розумного строку (з моменту першого звернення прокурора до селищної ради). Водночас, позивач листом №139 від 07.05.2020 повідомив Коростишівську місцеву прокуратуру, що до суду з позовними заявами стосовно ТОВ "Головинський камінь" селищна рада не зверталась (а.с. 57 т. 1). В даному випадку дії Головинської селищної ради можна кваліфікувати як бездіяльність.

Апелянт доводить про недотримання розумного строку, оскільки повідомлення Коростишівської місцевої прокуратури від 22.06.2020 за вих.№ 34-92-2547вих-20 про вжиття прокуратурою заходів представницького характеру рада отримала 25.06.2020, тобто в день подання прокуратурою позовної заяви до канцелярії Господарського суду Житомирської області.

Однак, з огляду на вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що прокуратурою були виконані вимоги статті 23 Закону України "Про прокуратуру" і обґрунтовані підстави представництва інтересів держави в суді. В Головинської селищної ради було достатньо часу для звернення до суду, і цей строк обраховувався з часу коли раді стало відомо з переписки з прокурором про наявність конклюдентних зобов`язань у відповідача.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в межах доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Особа, яка звертається до господарського суду з позовом, самостійно обирає спосіб захисту, визначає відповідача, предмет та підстави позову та зазначає у позовній заяві яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Особа, яка звертається до господарського суду з позовом, самостійно обирає спосіб захисту, визначає відповідача, предмет та підстави позову та зазначає у позовній заяві яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами регулюються, зокрема, положеннями Земельного кодексу України, Закону України "Про оренду землі", Господарського кодексу, Цивільного кодексу України, Податкового кодексу України.

Статтею 13 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 206 Земельного кодексу України передбачено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Статтею 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України у вказаній редакції).

З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття "земельний податок" і "орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Статтею 2 Закону України "Про оренду землі" унормовано, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Відповідно до ч. 1 ст. 93 ЗК України, ст. 1 Закону України "Про оренду землі" право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

За приписами ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням ч. 1 ст. 21 Закону України "Про оренду землі" визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 Земельного кодексу України).

Частинами 1, 2 ст. 123 Земельного кодексу України передбачено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки).

За змістом статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Зважаючи на ці положення, новий власник чи орендар земельної ділянки не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до вимог законодавства.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що з моменту виникнення права власності на нерухоме майно у власника виникає обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під цією будівлею.

З матеріалів справи слідує, що 07.06.2019 проведено державну реєстрацію права власності у формі приватної за власником ТОВ "Головинський камінь" об`єкта нерухомого майна - єдиного майнового комплексу Державного підприємства "Головинський кар`єр".

Отже, у ТОВ "Головинський камінь" як власника нежитлових будівель, починаючи з 07.06.2019, виникло право одержати вищевказані земельні ділянки у користування на праві оренди без проведення земельних торгів, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в порядку та в строки, встановлені статтею 123 цього Закону, зобов`язана була Головинська селищна рада.

Оскільки будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідач є власником чи постійним землекористувачем земельних ділянок кадастрові номера :02:005:0081, :02:005:0082, :02:002:0031 не надано, відповідач не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, а тому формою здійснення плати за землю для нього як особи, яка користується земельною ділянкою, є орендна плата (Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07.07.2020 у справі №922/3208/19).

Матеріалами справи стверджується, що відповідач з 07.06.2019 володів в т.ч. об`єктом нерухомості (цілісний майновий комплекс), який розташований на земельних ділянках кадастрові номери :02:005:0081, :02:005:0082, :02:002:0031 по вул. Адміністративній, 8 у смт. Головине.

З огляду на встановлене, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що у відповідача виник обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, яка знаходиться під належним їй нерухомим майном, проте відповідач вказаних дій не вчинив та фактично користуючись цією ділянкою, плату за користування земельною ділянкою у встановленому законодавчими актами розмірі не вносив.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером :02:005:0082, який укладений 05.09.2013 між Головинською селищною радою та ПАТ "Головинський граніт", був припинений лише 07.07.2021, тому раніше не було можливим проведення реєстрації нового договору, що у свою чергу доводить безпідставність позову по даній справі.

Враховано при цьому, що відповідно до частини 1 статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти.

Згідно з ст. 31 Закону України "Про оренду землі " (станом на 07.06.2019) договір оренди землі припиняється в раз набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці.

Враховуючи викладене договір припиняється у разі відчуження об`єкта нерухомості, що знаходиться на орендованій земельній ділянці.

Отже, договір укладений 05.09.2013 між Головинською селищною радою та ПАТ "Головинський граніт", щодо оренди земельної ділянки з кадастровим номером :02:005:0082 був припинений з 07.06.2019, а у відповідача виник обов`язок оформити право користування на вказану земельну ділянку.

Предмет позову у даній господарській справі становить вимога позивача про стягнення з відповідача на підставі ст. 1212 ЦК України безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за земельну ділянку без оформлення документів, які би посвідчували право користування нею.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами гл. 83 ЦК України. Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави (ч. 1 ст. 1214 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1212 ЦК України встановлено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Зі змісту ст. 1212 ЦК України слідує, що зобов`язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов: по-перше, є факт набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння; по-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; по-третє, обов`язково має бути наявною відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК України).

Отже, оскільки до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання власником земельної ділянки доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними, відповідач як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Аналогічні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі №905/1680/20, від 04.12.2019 у справі №917/1739/17, від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі №922/3412/17, а також у постановах Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі №922/1008/15, від 07.12.2016 у справі №922/1009/15, від 12.04.2017 у справах № 922/207/15, №922/5468/14.

Згідно з частинами 1-4, 9 статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах 6-7 цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Отже, земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.

З урахуванням правової позиції Верховного Суду, зокрема, викладеної у постановах від 11.02.2019 у справі №922/391/18, від 11.06.2019 у справі №922/551/18, від 01.10.2019 у справі №922/2082/18, для вирішення спору про стягнення безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за земельну ділянку, необхідно з`ясувати, зокрема, чи є земельна ділянка об`єктом цивільних прав, а також установити обґрунтованість порядку та підстав нарахування орендної плати за користування земельною ділянкою.

При цьому, згідно з абзацом 3 частини 1 статті 13 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки, зокрема, комунальної власності. Крім того, згідно з абзацом 1 пункту 289.1 Податкового кодексу України для визначення розміру орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Відповідно до частини 2 статті 20 та частини 3 статті 23 Закону України "Про оцінку земель" дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Колегія суддів враховує висновки Великої Палати Верховного суду викладені у постанові від 09.11.2021 у справі №905/1680/20, де зазначено, що пунктом 162 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051 (далі - Порядок № 1051) визначено відомості, які можуть надаватися державними кадастровими реєстраторами у такій формі: 1) витягу з Державного земельного кадастру про об`єкт Державного земельного кадастру; 2) довідки, що містить узагальнену інформацію про землі (території), за формою згідно з додатком 41; 3) викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану); 4) копій документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру. Витяги, довідки, викопіювання та копії документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру, в паперовій та електронній формі відповідно до Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" мають однакову юридичну силу.

Форма довідки з Державного земельного кадастру, яка ідентифікує земельну ділянку за її кадастровим номером, місцем знаходження, площею, а також поряд з іншими даними містить відомості про економічну та нормативну грошову оцінку земель.

Відповідно до пункту 179 Порядку №1051 довідки з Державного земельного кадастру, що містять узагальнену інформацію про землі (території), надаються органам державної влади, органам місцевого самоврядування для здійснення своїх повноважень, визначених законом, особам, які в установленому законом порядку включені до Державного реєстру сертифікованих інженерів-землевпорядників, Державного реєстру сертифікованих інженерів-геодезистів та Державного реєстру оцінювачів з експертної грошової оцінки земельних ділянок.

Отже, така довідка, поряд з витягом про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, може бути належним доказом на обґрунтування її нормативної грошової оцінки, що є основою для розрахунку орендної плати.

В матеріалах справи наявні витяги із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок, відомості з яких є обов`язковими при визначенні орендної плати, згідно яких нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :02:005:0081 площею 2914 кв.м. становить 508376,44 грн.; кадастровим номером земельної ділянки: :02:005:0082 площею 9922 кв.м. становить 1730992,12 грн.; кадастровим номером земельної ділянки: :02:002:0031 площею 3135 кв.м. становить 576244,35 грн. (а.с. 38-40 т.1).

В даних правовідносинах мова йде про стягнення з відповідача безпідставно збережених ним сум орендної плати, які він мав би сплачувати за фактичне користування земельною ділянкою, тому площа земельної ділянки, що фактично використовується має визначальне значення для розрахунку таких сум.

Також, на необхідність підтвердження розміру земельної ділянки, якою фактично користувалася особа, до якої подано позов органом місцевого самоврядування про стягнення неодержаних доходів у розмірі орендної плати, зокрема, актом обстеження (визначення меж, площі та конфігурації) земельної ділянки звернула увагу Велика Палата у постанові від 20.11.2018 у справі №922/3412/17 та у постанові від 04.12.2019 зі справи №917/1739/17, а також Верховний Суд у постанові від 20.12.2019 у справі №917/266/19.

На необхідності достеменного встановлення розміру земельної ділянки, яка використовується відповідачем (чи користується відповідач земельною ділянкою лише у межах належних йому об`єктів нерухомого майна або більшою площею, а отже, чи не ґрунтується на припущеннях площа, яку покладено в основу обрахунку заявленої до стягнення суми), наголосив також Верховний Суд у постанові від 05.02.2020 у справі №924/196/19.

Також, у постанові від 20.12.2019 у справі №917/266/19 Верховний Суд звернув увагу на необхідність підтвердження розміру земельної ділянки, якою фактично користується особа, до якої подано позов органом місцевого самоврядування про стягнення неодержаних доходів у розмірі орендної плати, зокрема, актом обстеження земельної ділянки з доданими до нього фото матеріалами або іншої інформації про площу земельної ділянки.

Площі земельних ділянок у спірний період підтверджуються наданими до матеріалів справи витягами з Державного земельного кадастру про земельні ділянки з кадастровими номерами: :02:005:0081, :02:005:0082, :02:005:0031 площами відповідно 0,2914 га, 0,9922 га, 0,3135 га (а.с. 24-32 т.1).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що матеріалами справи не підтверджено довід відповідача на те, що на земельній ділянці з кадастровим номером :02:002:0031 наявні об`єкти нерухомого майна, що належать Акціонерному товариству "Житомиробленерго", однак підтверджено наявність електропідстанції з трансформатором, що належить відповідачу.

Також не має значення та обставина, що відповідач заявами від 03 та 11 червня 2020 року звертався до Головинської селищної ради про надання дозволу на виготовлення технічної документації щодо поділу земельних ділянок з кадастровими номерами :02:005:0082 та :02:002:0031, оскільки безпідставно отримані кошти заявлені до стягнення за період до 07.05.2020.

Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю "Головинський камінь" як фактичний користувач земельних ділянок, у спірний період без достатньої правової підстави за рахунок власника цих ділянок, а саме: Головинської селищної ради Черняхівського району зберіг у себе кошти у розмірі 151130,57 грн., які мав заплатити за користування ними, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для їх стягнення на підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, колегія суддів вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними та документально необґрунтованими. Суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді справи судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі судового рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

На підставі ст.129 ГПК України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Головинський камінь" на рішення Господарського суду Житомирської області від 28.07.2021 у справі №906/737/20 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і відповідно до частини 3 статті 287 ГПК України не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Житомирської області.

Головуючий суддя Розізнана І.В.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Грязнов В.В.