ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

"23" грудня 2021 р. Справа № 924/57/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Гудак А.В.

судді Олексюк Г.Є.

судді Саврій В.А.

секретар судового засідання Орловська Т.Й.

за участю представників:

позивача: Демчук Л.Г. самопредставництво

відповідача (заявника): Вайналович О.М. адвокат

третьої особи: Голдзіцька О.К. адвокат

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду заяву ПрАТ "Хмельницький завод експериментального виробництва" про перегляд за виключними обставинами постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.09.2019 р. ухвалену за результатами розгляду апеляційних скарг Хмельницької міської ради та ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Хмельницької області від 28.05.2019 у справі № 924/57/19

за позовом Хмельницької міської ради, м.Хмельницький

до Приватного акціонерного товариства "Хмельницький завод експериментального виробництва", м.Хмельницький

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_1 , м.Хмельницький

про зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В :

У січні 2019 року Хмельницька міська рада звернулася до Господарського суду Хмельницької області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Хмельницький завод експериментального виробництва" (далі ПрАТ "Хмельницький завод експериментального виробництва") про зобов`язання відповідача вчинити дії з передачі кімнат № № 5, 6, 14, 16 у гуртожитку, розташованому по АДРЕСА_1 , у власність територіальної громади м. Хмельницького шляхом підписання акта прийому-передачі.

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 28.05.2019 у позові Хмельницької міської ради до Приватного акціонерного товариства "Хмельницький завод експериментального виробництва", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити дії, відмовлено.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.09.2019 рішення Господарського суду Хмельницької області від 28.05.2019 скасовано. Прийнято нове рішення, яким позовні вимоги Хмельницької міської ради до Приватного акціонерного товариства Хмельницький завод експериментального виробництва за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити дії, задоволено у повному обсязі. Зобов`язано Приватне акціонерне товариство Хмельницький завод експериментального виробництва вчинити дії щодо передачі кімнат 5, 6, 14, 16 в гуртожитку по АДРЕСА_1 у власність територіальної громади міста Хмельницького шляхом підписання акту-приймання передачі.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.02.2020 року касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Хмельницький завод експериментального виробництва" залишено без задоволення. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.09.2019 у справі №924/57/19 залишено без змін.

16 листопада 2021 року на адресу суду від ПрАТ "Хмельницький завод експериментального виробництва" надійшла заява про перегляд постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.09.2019 року у справі №924/57/19 за виключними обставинами. Просить суд заяву про перегляд Постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.09.2019 задовольнити. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.09.2019 скасувати повністю. Прийняти нове рішення, яким в задоволенні апеляційної скарги Хмельницької міської ради відмовити.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.11.2021 року відкрито провадження за заявою ПрАТ "Хмельницький завод експериментального виробництва" про перегляд за виключними обставинами постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.09.2019 р. у справі №924/57/19 та розгляд заяви призначено на 09 грудня 2021 року о 12:00 год.

30 листопада 2021 року на адресу суду від Хмельницької міської ради надійшов відзив на заяву відповідача в якій позивач зазначає те, що постанова Північно-Західного апеляційного господарського суду від 26.09.2019 року у справі №924/57/19 була прийнята на підставі норм, які були чинними, а рішення Конституційним Судом прийнято після вирішення справи по суті, а тому відсутні підстави для перегляду вказаної постанови за виключними обставинами.

У зв`язку із тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Гудак А.В. судове засідання 09 грудня 2021 року у справі №924/57/19 не відбулось.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.12.2021 року розгляд заяви ПрАТ "Хмельницький завод експериментального виробництва" про перегляд за виключними обставинами постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.09.2019 р. у справі №924/57/19 призначено на 23 грудня 2021 року.

Представник ПрАТ "Хмельницький завод експериментального виробництва" (заявника) в судовому засіданні 23.12.2021 року підтримав доводи заяви відповідача про перегляд постанови Північно-Західного апеляційного господарського суду від 26.09.2019 року у справі №924/57/19 за виключними обставинами та просив суд постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.09.2019 скасувати повністю. Прийняти нове рішення, яким в задоволенні апеляційної скарги Хмельницької міської ради відмовити.

Представники Хмельницької міської ради та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні 23.12.2021 року заперечили щодо задоволення поданої відповідачем заяви про перегляд постанови Північно-Західного апеляційного господарського суду від 26.09.2019 року у справі №924/57/19 за виключними обставинами, надали відповідні пояснення та просили суд відмовити у її задоволенні.

Перевіривши доводи заяви відповідача про перегляд постанови Північно-Західного апеляційного господарського суду від 26.09.2019 року у справі №924/57/19 за виключними обставинами, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що підстави для задоволення заяви ПрАТ "Хмельницький завод експериментального виробництва" відсутні враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.09.2019 рішення Господарського суду Хмельницької області від 28.05.2019 скасовано. Прийнято нове рішення, яким позовні вимоги Хмельницької міської ради до Приватного акціонерного товариства Хмельницький завод експериментального виробництва за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити дії, задоволено у повному обсязі. Зобов`язано Приватне акціонерне товариство Хмельницький завод експериментального виробництва вчинити дії щодо передачі кімнат 5, 6, 14, 16 в гуртожитку по АДРЕСА_1 у власність територіальної громади міста Хмельницького шляхом підписання акту-приймання передачі.

Вказана постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що гуртожитки, які увійшли до статутного фонду (капіталу) під час приватизації чи корпоратизації і були фактично викуплені у держави в ході приватизації, у тому числі ті, що у подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, є лише однією із (але не виключною) категорій гуртожитків, на які поширюється дія Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" та які, відповідно, мають бути передані у власність територіальних громад. Судом апеляційної інстанції встановлено, що спірна будівля за адресою: м. Хмельницький, вул. Вінницьке шосе, 12 є гуртожитком, який увійшов до статутного фонду товариства, у подальшому реорганізоване у ПрАТ "Хмельницький завод експериментального виробництва", у процесі приватизації, доказів того, що спірний гуртожиток побудовано або придбано до 01.12.1991 приватними або колективними власниками за власні або залучені кошти, у матеріалах справи немає, отже спірні кімнати у гуртожитку мають бути передані у комунальну власність територіальної громади м.Хмельницького з урахуванням вимог Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" в один із таких способів, а саме: на безкомпенсаційній основі всі гуртожитки передаються, зокрема, без згоди власника - за рішенням суду (п.п. «б» п.1 ч.3 ст.14 вказаного Закону).

16 листопада 2021 року на адресу суду від ПрАТ "Хмельницький завод експериментального виробництва" надійшла заява про перегляд постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.09.2019 року у справі №924/57/19 за виключними обставинами. Просить суд заяву про перегляд постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.09.2019 задовольнити. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.09.2019 скасувати повністю. Прийняти нове рішення, яким в задоволенні апеляційної скарги Хмельницької міської ради відмовити.

В обґрунтування зазначеної заяви відповідач посилається на те, що рішенням Конституційного Суду України від 20.10.2021р. №7-р(ІІ)/2021 у справі №3-181/2020(440/20) за конституційною скаргою Приватного акціонерного товариства „Чернігівоблбуд щодо відповідності Конституції України (конституційності) підпункту „б пункту 1 частини третьої статті 14 Закону України „Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), підпункт „б пункту 1 частини третьої статті 14 Закону України „Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків від 4 вересня 2008 року № 500-VI зі змінами. Таким чином, Конституційним Судом України встановлена неконституційність положення закону, який застосований судом апеляційної інстанції при вирішенні даної справи. Оскільки, підпункт „б пункту 1 частини третьої статті 14 Закону України „Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), то позовні вимоги Хмельницької міської ради в даній справі не підлягають задоволенню.

При цьому, заявник додає докази того, що згідно інформації з Автоматизованої системи виконавчих проваджень, виконавче провадження №60940590 від 27.12.2019 р. по виконанню судового наказу Господарського суду Хмельницької області №924/57/19 від 16.10.2019 року на сьогоднішній день не закінчене, тобто постанова Північно-західного апеляційного суду від 26.09.2019 р. не виконана.

Відповідно до ч. 1 ст. 320 ГПК України рішення, постанови та ухвали господарського суду, Вищого суду з питань інтелектуальної власності, якими закінчено розгляд справи, а також ухвали у справах про банкрутство (неплатоспроможність), які підлягають оскарженню у випадках, передбачених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно із ч. 3 ст. 320 ГПК України підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є: 1) встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане; 2) встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом; 3) встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні кримінального правопорушення, внаслідок якого було ухвалено судове рішення.

Отже, частина 3 ст. 320 ГПК України містить вичерпний перелік обставин, за якими судові рішення можуть бути переглянуті за виключними обставинами.

Таким чином, з поданої заяви вбачається, що підставою для перегляду постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.09.2019 у даній справі за виключними обставинами відповідач вказав визнання рішенням Конституційного Суду України від 20.10.2021р. №7-р(ІІ)/2021 у справі № 3-181/2020(440/20) положення підпункту „б пункту 1 частини третьої статті 14 Закону України „Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків від 4 вересня 2008 року № 500-VІ зі змінами, яке було застосовано судом апеляційної інстанції при вирішенні справи, неконституційним.

Так, рішенням Конституційного Суду України від 20.10.2021р. №7-р(ІІ)/2021 у справі №3-181/2020(440/20) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), підпункт „б пункту 1 частини третьої статті 14 Закону України „Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків від 4 вересня 2008 року № 500-VІ зі змінами.

Частиною другою статті 152 Конституції України встановлено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Конституційний Суд України у рішенні від 24 грудня 1997 року №8-зп у справі за конституційним поданням народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) розпоряджень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів обласних, Київської міської державних адміністрацій, виданих протягом липня - грудня 1996 року, січня 1997 року (справа щодо призначення заступників голів місцевих державних адміністрацій) зазначив, що частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.

У Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2010 року №20-рп/2010 в справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України від 08.12.2004 №2222-IV «Про внесення змін до Конституції України» (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, за змістом статті 152 Конституції України рішення Конституційного Суду України не має ретроспективності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення.

Статтею 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» також встановлено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Окрім цього у ст. 97 цього Закону визначено, що Конституційний Суд України у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання.

У пункті 2 резолютивної частині рішення від 20.10.2021р. №7-р(ІІ)/2021 у справі №3-181/2020(440/20) Конституційний Суд України вирішив, що положення підпункту „б пункту 1 частини третьої статті 14 Закону України „Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків від 4 вересня 2008 року № 500-УІ зі змінами визнане неконституційним і втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Рішенням КСУ у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Постанови Верховної Ради України «Про чинність Закону України «Про Рахункову палату», офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 150 Конституції України, а також ч. 2 ст. 70 Закону України «Про Конституційний Суд України» стосовно порядку виконання рішень Конституційного Суду України (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України) від 14 грудня 2000 року (справа №1-31/2000) визначено, що рішення КСУ мають пряму дію.

Тобто, саме з 20.10.2021 втратили чинність положення підпункту „б пункту 1 частини третьої статті 14 Закону України „Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків від 4 вересня 2008 року № 500-VІ зі змінами.

Рішення Конституційного Суду України є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено.

Таким чином, аналіз норм розділу ХІІ Конституції України («Конституційний Суд України») та Закону України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України» дає підстави дійти висновку про те, що рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які виникли після його ухвалення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Конституційного Суду України від 20.10.2021р. №7-р(ІІ)/2021 у справі № 3-181/2020(440/20) на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки правовідносини у справі №924/57/19 виникли до прийняття такого рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали свою дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.11.2020 у справі №4819/49/19 викладений висновок, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням.

Аналогічної позиції щодо оцінки, як виключної обставини, рішень Конституційного Суду України дотримується Верховний Суд, зокрема у постановах від 25.07.2019 у справі №804/3790/17, від 23.12.2019 у справі №814/1274/17, від 10.06.2021 у справі №813/1208/17.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (пункт 61 рішення ЄСПЛ у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], No. 28342/95, ECHR 1999-VII).

В основі принципу юридичної визначеності, як одного з істотних елементів принципу верховенства права, лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися.

У низці своїх рішень ЄСПЛ, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, також указав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права частиною спільної спадщини Договірних Сторін.

Базове тлумачення принципу res judicata вміщено в рішеннях ЄСПЛ від 03.12.2003 у справі «Рябих проти Росії», від 09.11.2004 у справі «Науменко проти України», від 18.11.2004 у справі «Праведная проти Росії», від 19.02.2009 у справі «Христов проти України», від 03.04.2008 у справі «Понамарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності.

Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (пункт 52 рішення ЄСПЛ у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), №52854/39, ECHR 2003-IX, пункт 46 рішення ЄСПЛ у справі «Устименко проти України» №32053/13).

Отже, забезпечення принципу res judicata є однією з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд.

Враховуючи викладене, здійснення перегляду судового рішення, яке набрало законної сили та є чинним, є порушенням принципу правової певності як однієї з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд, оскільки таке рішення не може бути поставлено під сумнів, а здійснення перегляду цього рішення не є виправданим та обґрунтованим, оскільки може мати наслідком порушення прав інших осіб, які покладаються на чинність рішення, здійснюючи свої права та обов`язки протягом усього часу чинності цього рішення.

У справі «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» має на увазі не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства. До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика. Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія (ЄСПЛ аналогічної позиції дотримується у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).

Відповідно до частин 1, 3 статті 3 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Порядок застосування господарськими судами норм матеріального права врегульовано статтею 11 ГПК України, частиною 2 якої передбачено, що суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Загальний принцип права, закріплений в частині 1 статті 58 Конституції України, передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

У рішенні Конституційного суду України від 09.02.99 №1-рп/99 "У справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини 1 статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів)" зазначено, що принцип незворотності дії законів та нормативно-правових актів у часі закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України. Цей принцип треба розуміти так, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, дія закону чи іншого нормативно-правового акта поширюється тільки на ті відносини, які виникли після набуття ним чинності. Це є однією з гарантій правової стабільності. Надання зворотної дії в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що судочинство у господарських судах, здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи, але визначаючи, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 237 ГПК України, яку правову норму належить застосувати до спірних правовідносин, суд керується нормами матеріального права, якими такі правовідносини регулювалися на час їх виникнення.

Судом апеляційної інстанції на момент розгляду апеляційних скарг Хмельницької міської ради та ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Хмельницької області від 28.05.2019 у справі № 924/57/19 встановлено, що до спірних правовідносин, які виникли між сторонами у даній справі застосовуються приписи Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" в редакції на момент виникнення спірних правовідносин.

Так, частиною 1 ст. 14 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" встановлено, що гуртожитки (як об`єкти нерухомого майна, житлові комплекси та/або їх частини), на які поширюється дія цього Закону, передаються у власність відповідних територіальних громад згідно з цим Законом у порядку та строки, визначені затвердженою законом Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад.

Відповідно до ч. 3 ст. 14 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, передаються у власність територіальних громад відповідно до цього Закону в один із таких способів:

1) на безкомпенсаційній основі всі гуртожитки передаються: а) за згодою власника гуртожитку - за його рішенням; б) без згоди власника гуртожитку - за рішенням суду;

2) на частково-компенсаційній основі всі гуртожитки передаються: а) на договірних засадах з виплатою компенсації у розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням власника гуртожитку та рішенням відповідної місцевої ради; б) відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, у розмірі, меншому за розмір, визначений відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням суду за позовом місцевої ради;

3) на компенсаційній основі, за умови попередньої повної компенсації в розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, гуртожитки передаються: а) за згодою місцевої ради - за рішенням відповідної місцевої ради за поданням власника гуртожитку; б) без згоди місцевої ради - за рішенням суду за позовом власника гуртожитку.

Статтею 25-1 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" встановлено судовий порядок вирішення спорів щодо забезпечення майнових прав територіальних громад та власників гуртожитків:

1. Спори, пов`язані з порушенням майнових прав територіальних громад та власників гуртожитків, на які поширюється дія цього Закону, незалежно від форми власності розглядаються та вирішуються в судовому порядку, якому може передувати (за згодою сторін) досудовий (договірний) розгляд, що здійснюється відповідно до законодавства.

2. Спори про порушення майнових прав територіальних громад розглядаються судами за позовами органів місцевого самоврядування.

Згідно з п. 3 Прикінцевих положень Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" з метою захисту житлових прав мешканців гуртожитків, недопущення їх незаконного виселення із займаних ними на визначених цим Законом правових підставах жилих приміщень, недопущення відчуження гуртожитків, що будувалися за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) за загальнодержавні кошти, запроваджується мораторій на виселення з гуртожитків мешканців (крім виселення мешканців гуртожитків за рішенням суду) та відчуження (крім передачі у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських рад відповідно до цього Закону) гуртожитків, що перебувають у повному господарському віданні або оперативному управлінні підприємств, організацій, установ незалежно від форми власності або увійшли до статутних фондів чи капіталів акціонерних чи колективних товариств (організацій), створених у процесі приватизації чи корпоратизації (у тому числі тих, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб), протягом строку реалізації Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад на 2017-2021 роки. Цей мораторій діє на відчуження у будь-який спосіб зазначених гуртожитків як об`єктів нерухомого майна, житлових комплексів та/або їх частин, їх окремих будівель, споруд, жилих та нежилих приміщень та іншого майна, а також відповідних земельних ділянок та їх прибудинкових територій на користь фізичних чи юридичних осіб приватного права до 1 січня 2022 року.

Поряд з цим, колегія суддів відзначає, що дія вказаного Закону направлена на реалізацію конституційного права на житло мешканців гуртожитків, які, як свідчать встановлені обставини, зверталися щодо забезпечення їх житлових прав, зокрема, на приватизацію займаних кімнат.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Таким чином, колегією суддів були враховані при ухваленні постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.09.2019 у справі №924/57/19 вищевикладені правові норми чинні на момент виникнення спірних правовідносин.

Водночас, судова колегія звертає увагу, що постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.02.2020 року касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Хмельницький завод експериментального виробництва" залишено без задоволення. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.09.2019 у справі №924/57/19 залишено без змін.

Враховуючи вищевикладене, постанова Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.09.2019 у справі №924/57/19 набрала законної сили 26.09.2019 року.

Щодо наданої відповідачем інформації з Автоматизованої системи виконавчих проваджень, яка підтверджує, що виконавче провадження №60940590 від 27.12.2019 р. по виконанню судового наказу Господарського суду Хмельницької області №924/57/19 від 16.10.2019 року, який виданий на виконання постанови Північно-західного апеляційного суду від 26.09.2019 р. станом на дату подання заяви не закінчене, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з вказаної інформації, 27.12.2019 року Першим ВДВС м. Хмельницький ГТУЮ у Хмельницькій області було відкрито виконавче провадження за №60940590 з виконання наказу Господарського суду Хмельницької області від 16.10.2019 року №924/57/19 про зобов`язання ПАТ «ХЗЕВ» вчинити дії щодо передачі кімнат 5, 6, 14, 16 в гуртожитку по вул.Вінницьке шосе, 12 в м.Хмельницькому шляхом підписання акту-приймання передачі.

Постановою Першого ВДВС у місті Хмельницькому Центрально-Західного МРУМЮ (м.Хмельницький) від 20.01.2020 у зв`язку із ліквідацією Першого ВДВС м. Хмельницький ГТУЮ у Хмельницькій обл. та створення нового відділу - Перший ВДВС у місті Хмельницькому ЦЗ МУ МЮ (м. Хмельницький), на підставі постанови КМУ від 09 жовтня 2019 р. № 870, виконавче провадження за №60940590 з виконання наказу Господарського суду Хмельницької області від 16.10.2019 року №924/57/19 передано до новостворенного відділу ДВС.

Постановою Першого ВДВС у місті Хмельницькому Центрально-Західного МРУМЮ (м.Хмельницький) від 29.01.2020 прийнято виконавче провадження №60940590 з примусового виконання наказу Господарського суду Хмельницької області від 16.10.2019 року №924/57/19 про зобов`язання ПАТ «ХЗЕВ» вчинити дії щодо передачі кімнат 5, 6, 14, 16 в гуртожитку по вул.Вінницьке шосе, 12 в м.Хмельницькому шляхом підписання акту-приймання передачі.

Проте, відомостей щодо вчинення будь-яких виконавчих дій з дати винесення постанови Першого ВДВС у місті Хмельницькому Центрально-Західного МРУМЮ (м.Хмельницький) від 29.01.2020 інформація з Автоматизованої системи виконавчих проваджень надана суду відповідачем не містить.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що результат виконання постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.09.2019 у справі №924/57/19 впливає на права третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_1 , який відповідно до ст. 47 Конституції України має право на житло.

В письмових поясненнях від 07.03.2019 року зазначено, що ОСОБА_1 тривалий час працював на підприємстві "Хмельницький дослідно - експериментальний завод" на різних посадах. У 1993 році завод був перейменований у ЗАТ "Хмельницький завод експериментального виробництва" та став правонаступником колишнього підприємства, а його акціонерами стали колишні працівники заводу, у тому числі і ОСОБА_1 . До статутного фонду ЗАТ увійшов і гуртожиток по АДРЕСА_1 , що належав підприємству. У 1985 році ОСОБА_1 із сім`єю було заселено у гуртожиток підприємства за адресою: Вінницьке шосе, 12. У 2012 році усі житлові кімнати гуртожитку були розподілені і частково викуплені його мешканцями. Кімнати №№ 5, 6, 14,16 залишилися перебувати у власності ПрАТ "Хмельницький завод експериментального виробництва". Звертає увагу суду, що на неодноразові звернення ОСОБА_1 Хмельницька міська рада 24.12.2014 року прийняла рішення "Про надання згоди на безоплатну передачу в комунальну власність територіальної громади міста в гуртожитку по АДРЕСА_1 що перебувають у власності ПрАТ "Хмельницький завод експериментального виробництва". Проте, адміністрація відповідача рішення сесії не виконує і акти прийому - передачі кімнат гуртожитку для їх затвердження не надала (а.с. 56-60 т.1).

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Примусова передача за рішенням суду у комунальну власність гуртожитку, який є колективною власністю юридичної особи, для забезпечення конституційних гарантій права на житло соціально незахищеним громадянам України, здійснена з дотримання визначеної законом процедури, не може визнаватися порушенням Конституції України, оскільки така можливість позбавлення власника майна для забезпечення суспільних потреб гарантується зазначеними статтями Конституції України. Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 06.09.2018 по справі №904/10435/17.

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Україна має зобов`язання гарантувати право на житло і на міжнародному рівні. Так, відповідно до пунктів 1. 2 статті 31 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язується вживати заходів, спрямованих на сприяння доступові до житла належного рівня та запобігання бездомності, її скорочення з метою поступової ліквідації.

З аналізу положень другого речення частини першої, частини другої статті 47 Основного Закону України випливає, що право на житло може бути реалізоване у спосіб будівництва житла, придбання його у власність або взяття в оренду, а громадянами, які потребують соціального захисту, - у спосіб отримання соціального житла від держави або органів місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону (абзац третій підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2019 року № 12-р/2019).

Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру. У справі Горнсбі проти Греції Європейський суд з прав людини (далі за текстом -ЄСПЛ) зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін. Крім того, невиконання рішення є втручанням у право на мирне володіння майном, гарантоване ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Слід зауважити, що у справі Півень проти України ЄСПЛ встановив порушення ст. 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. Суд дійшов висновку щодо відсутності в законодавстві України нормативної бази щодо завдань, покладених на органи виконавчої влади, та констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.

Визнання неконституційної правової норми, яка надавала надію ОСОБА_1 отримати житло для себе та своєї сім`ї, яке реалізоване через постанову суду апеляційної інстанції в даній справі призведе до можливого прийняття власником гуртожитку ПрАТ "Хмельницький завод експериментального виробництва" про їх виселення.

У п. 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 р. у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення ст. 8 Конвенції.

Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає особа на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно зі ст. 1 першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте ці положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у ч. 1 ст. 1 першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та незалежне від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж, по суті, захищається ст. 1 першого протоколу до Конвенції.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 першого протоколу до неї, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна дійти висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та право на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ПрАТ "Хмельницький завод експериментального виробництва" намагається домогтися перегляду судового рішення, що набрало законної сили, з мотивів його незаконності шляхом його перегляду за виключними обставинами за його заявою, що не узгоджується із положеннями ГПК України та свідчить про порушення принципу обов`язковості судового рішення (п.7 ч.3 ст.2 ГПК України).

Наведене у сукупності виключає можливість задоволення заяви ПрАТ "Хмельницький завод експериментального виробництва" про перегляд за виключними обставинами постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.09.2019 р. у справі №924/57/19 в порядку п.1 ч.3 ст. 320 ГПК України.

За таких обставин, у задоволенні заяви ПрАТ "Хмельницький завод експериментального виробництва" про перегляд за виключними обставинами постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.09.2019 р. ухвалену за результатами розгляду апеляційних скарг Хмельницької міської ради та ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Хмельницької області від 28.05.2019 у справі №924/57/19 слід відмовити, а зазначену постанову суду апеляційної інстанції у даній справі - залишити без змін.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 325 ГПК України за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд може, зокрема, відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі. У разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали, постанови за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу.

Керуючись статтями 234, 235, 320-325 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ПрАТ "Хмельницький завод експериментального виробництва" про перегляд за виключними обставинами постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.09.2019 р. ухвалену за результатами розгляду апеляційних скарг Хмельницької міської ради та ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Хмельницької області від 28.05.2019 у справі № 924/57/19, відмовити.

Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.09.2019 р. у справі №924/57/19 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в порядку, передбаченому главою 2 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст ухвали складений "24" грудня 2021 р.

Головуючий суддя Гудак А.В.

Суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Саврій В.А.