ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2021 року Справа № 902/354/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Гудак А.В. , суддя Мельник О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу керівника Вінницької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону на рішення Господарського суду Вінницької області від 07.10.2021 р. у справі № 902/354/21 (суддя Матвійчук В.В., повний текст рішення складено 18.10.2021 р.)

за позовом Виконувача обов`язків керівника Вінницької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Державного підприємства Міністерства оборони України "Вінницьке інженерно-будівельне управління"

до Житлово-будівельного кооперативу "Агрономічне 1"

про стягнення 66 788, 96 грн

ВСТАНОВИВ:

Виконувач обов`язки керівника Вінницької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Державного підприємства Міністерства оборони України "Вінницьке інженерно-будівельне управління" звернувся до суду з позовом до Житлово-будівельного кооперативу "Агрономічне 1" про стягнення заборгованості в загальному розмірі 66 793,48 грн, з яких: 55 000 грн - основний борг, 6 524, 92 грн - пеня, 3 671, 56 грн - інфляційні втрати та 1 597 грн - 3% річні.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором оренди баштового крану № 20/03-2019 від 20.03.2019 р. в частині сплати орендної плати за березень 2020 р.

Наявність порушення інтересів держави та підстав для їх представництва прокурор, з посиланням на положення ст. 129, 131-1 Конституції України, ст. 23 ЗУ "Про прокуратуру", ст. 53 ГПК України, обґрунтовує тим, що органами, до компетенції яких віднесені повноваження у спірних правовідносинах не здійснюють заходи щодо захисту інтересів держави у встановленому порядку, а невиконання відповідачем умов договору оренди баштового крану № 20/03-2019 від 20.03.2019 р. порушує економічні та оборонні інтереси держави.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 07.10.2021 р. у справі №902/354/21 в задоволенні позову виконувача обов`язків керівника Вінницької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Житлово-будівельного кооперативу "Агрономічне 1" про стягнення заборгованості за договором оренди баштового крану № 20/03-2019 від 20.03.2019 р. в загальному розмірі 66 793, 48 грн - відмовлено. Позов виконувача обов`язків керівника Вінницької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону в інтересах держави в особі Державного підприємства Міністерства оборони України "Вінницьке інженерно-будівельне управління" до Житлово-будівельного кооперативу "Агрономічне 1" про стягнення заборгованості за договором оренди баштового крану № 20/03-2019 від 20.03.2019 р. в загальному розмірі 66 793, 48 грн - залишено без розгляду.

Місцевий господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді у даній справі в інтересах держави в особі ДП Міністерства оборони України "Вінницьке інженерно-будівельне управління", а відтак позовну вимогу залишив без розгляду в цій частині на підставі п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України. Суд першої інстанції, встановивши обставини того, що права та охоронювані законом інтереси Міністерства оборони України у даній справі не були порушені, відмовив в задоволенні позову прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, керівник Вінницької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду, прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що ДП Міністерства оборони України "Вінницьке інженерно-будівельне управління" засноване на державній власності, метою якого є ефективне використання державного майна, одержання прибутку, виконання державного замовлення Міністерства оборони України, виконання програм житлового і військового будівництва для Міністерства оборони України, здійснення капітального і поточного ремонту казармено-житлового фонду та капітальних споруд, капітального будівництва житла, казарм, сховищ, складів та інших, пов`язаних з цим будівельних та ремонтних робіт на замовлення Міністерства оборони України, структур Збройних Сил України, тобто з метою забезпечення діяльності Міністерства оборони України в цілому.

Скаржник вказує, що несплата відповідачем боргу за договором є порушенням інтересів держави в особі Міністерства оборони України, оскільки державне майно використано неефективно, прибуток не отриманий, ускладнено виконання державного замовлення Міністерства оборони України, виконання програм житлового і військового будівництва для Міністерства оборони України, здійснення капітального і поточного ремонту казармено-житлового фонду та капітальних споруд, капітального будівництва житла, казарм, сховищ, складів та інших, пов`язаних з цим будівельних та ремонтних робіт на замовлення Міністерства оборони України, структур Збройних Сил України, адже державне майно могло бути використано для забезпечення діяльності Міністерства оборони України в інший спосіб.

Апелянт посилається на положення ст. 10 Закону України "Про Збройні Сили України", якою передбачено, що Міністерство оборони України здійснює військово-політичне та адміністративне управління Збройними Силами України, тобто є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні сили України, тобто є суб`єктом владних повноважень.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.11.2021 р. відкрито провадження у справі; встановлено сторонам строк для подання до суду відзиву на апеляційну скаргу та відповіді на відзив; роз`яснено учасниками справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Дана ухвала суду направлена на адреси сторін 26.11.2021 р. та отримана всіма учасниками справи, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до абз. 1 ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За приписами ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи (абз. 2 ч. 10 ст. 270 ГПК України).

Від учасників справи клопотань про розгляд апеляційної скарги у даній справі в судовому засіданні з повідомленням учасників справи не надходило.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги Керівника Вінницької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону на рішення Господарського суду Вінницької області від 07.10.2021 р. у справі № 902/354/21 за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено апеляційним господарським судом, 20.03.2019 р. між Державним підприємством Міністерства оборони України "Вінницьке інженерно-будівельне управління" (позивач-2, за договором орендодавець) та Житлово-будівельним кооперативом "Агрономічне-1" (відповідач, за договором орендар) укладено договір оренди баштового крану № 20/03-2019.

Згідно п. 1.1. договору, орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування баштовий кран КБ-403А зав. № 143 в комплекті (далі - баштовий кран) разом з елементами підкранової колії довжиною 25 метрів.

Відповідно до п. 2.1. договору, передача майна в оренду здійснюється відповідними спеціально уповноваженими на те фахівцями сторін за актом приймання - передачі.

Об`єкт, що орендується, вважається переданим в оренду з моменту підписання акту приймання - передачі (п. 2.2. договору).

Після закінчення терміну оренди орендар зобов`язаний протягом 15 календарних днів повернути майно, що орендується, орендодавцю за актом передачі (п. 2.3. договору).

Пунктом 4.1. договору, сторони погодили, що орендна плата нараховується з дня отримання дозволу Управління державного технічного нагляду Збройних Сил України на початок експлуатації баштового крана.

Розмір орендної плати за баштовий кран в комплекті, елементи підкранової колії довжиною 25 м, що орендується, складає 55 000 грн в місяць, у тому числі ПДВ. Орендна плата сплачується орендарем щомісячно в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок орендодавця не пізніше 10 числа кожного після підписання актів виконаних робіт (п. 4.2. договору).

Договір набуває чинності з дати підписання його сторонами і діє до 31.12.2019 р. Кожна із сторін має право на дострокове розірвання цього договору за згодою іншої сторони (п. 8.1. договору)

Прокурор доводить у позовні заяві суду, що ДП Міністерства оборони України "Вінницьке інженерно-будівельне управління" передало, а Житлово-будівельний кооператив "Агрономічне-1" прийняв в тимчасове користування кран баштовий КБ-403А, зав. № 143 в комплекті, який є державним майном.

Відповідно до акту №1 приймання виконаних робіт за травень 2019 р, ДП Міністерства оборони України "Вінницьке інженерно-будівельне управління" здійснило перебазування баштового крану до місця, вказаного відповідачем.

Факт використання відповідачем об`єкту оренди в період із 27.05.2019 р. по 31.03.2020 р. підтверджується підписаними актами № 1 за травень 2019 р.; № ОУ-1 здачі прийняття робіт (надання послуг); № ОУ-33 здачі - прийняття робіт (надання послуг); № ОУ-34 здачі - прийняття робіт (надання послуг); № ОУ-110 здачі - прийняття робіт (надання послуг); № ОУ-142 здачі-прийняття робіт (надання послуг); № ОУ-145 здачі - прийняття робіт (надання послуг); № ОУ-148 здачі - прийняття робіт (надання послуг); № ОУ-0000001 здачі - прийняття робіт (надання послуг); № ОУ-0000007 здачі - прийняття робіт (надання послуг), актом № ОУ- 0000012 здачі - прийняття робіт (надання послуг).

05.05.2020 р. позивачем-2 отримано лист від відповідача, в якому містилось повідомлення про розірвання в односторонньому порядку договору без зазначення у ньому дати складання. У повідомленні вказано, що із 12.03.2020 р. відповідач вважає розірваним укладений договір від 20.03.2019 р. щодо оренди баштового крану № 20/03-2019 через настання в цей день форс-мажорних обставин, а саме: початок дії карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2. Також відповідач зазначив по необхідність демонтажу крану з будівельного майданчику силами та засобами позивача-2.

Прокурор вважає, що вказані дії відповідача суперечать нормам чинного законодавства та п. 7 договору оренди баштового крану № 20/03-2019 від 20.03.2019 р., оскільки таке повідомлення надіслано з порушення установленого договором 3 (трьох) денного календарного строку.

Відповідно до п. 1.1 статуту ДП Міністерства оборони України "Вінницьке інженерно-будівельне управління", який затверджений 06.08.2018 р. тимчасово виконуючим обов`язки Мініcтра оборони України І. Руснак, Державне підприємство Міністерства оборони України "Вінницьке інженерно-будівельне управління" (Підприємство) засноване на державній власності, діє як державне унітарне, спеціалізоване підприємство та належить до сфери управління Міністерства оборони України (Уповноважений орган управління).

Підприємство утворено Уповноваженим органом управління з метою ефективного використання державного майна, одержання прибутку, виконання державного замовлення Міністерства оборони України, виконання програм житлового і військового будівництва для Міністерства оборони України, здійснення капітального і поточного ремонту казармено-житлового фонду та капітальних споруд, капітального будівництва житла, казарм, сховищ, складів та інших, пов`язаних з цим будівельних та ремонтних робіт на замовлення Міністерства оборони України, структур Збройних Сил України, інших замовників юридичних та фізичних осіб та іншого призначення, виробництва продукції (робіт, послуг) для потреб національної економіки, іншої діяльності, яка не суперечить законодавству України (п. 2.1. статуту)

Предметом діяльності Підприємства, зокрема, є здійснення орендної діяльності згідно з вимогами законодавства України (п.п. 8 п. 2.2. статуту)

Держава та Уповноважений орган управління не несуть відповідальності за зобов`язаннями Підприємства, крім випадків, передбачених Господарським кодексом України та іншими законами України (п. 3.7. статуту)

Підприємство не несе відповідальності за зобов`язаннями держави та Уповноваженого органу управління (п. 3.8. статуту).

Підприємство має право укладати угоди, договори (контракти), набувати майнові та особисті немайнові права, обов`язки, нести зобов`язання, у передбачених законодавством України випадках бути позивачем, відповідачем, третьою особою, потерпілим у суді (п. 3.9. статуту).

Предметом позову у справі, що розглядається є вимога прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та ДП Міністерства оборони України "Вінницьке інженерно-будівельне управління" до Житлово-будівельного кооперативу "Агрономічне 1" про стягнення заборгованості в загальному розмірі 66 793,48 грн, з яких: 55 000 грн - основний борг, 6 524, 92 грн - пеня, 3 671, 56 грн - інфляційні втрати та 1 597 грн - 3 % річні у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором оренди баштового крану № 20/03-2019 від 20.03.2019 р. в частині сплати орендної плати за березень 2020 р.

При цьому, позовні вимоги, прокурора мотивовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором оренди баштового крану № 20/03-2019 від 20.03.2019 р. в частині сплати орендної плати за березень 2020 р.

Обґрунтовуючи наявність підстав для представництва інтересів держави органами прокуратури в цій справі, прокурор посилається на те, що органами, до компетенції яких віднесені повноваження у спірних правовідносинах, є Міністерство оборони України та ДП Міністерства оборони України "Вінницьке інженерно-будівельне управління". Прокурор обґрунтовує вимоги тим, що органами, до компетенції яких віднесені повноваження у спірних правовідносинах не здійснюють заходи щодо захисту інтересів держави у встановленому порядку, а невиконання відповідачем умов договору оренди баштового крану № 20/03-2019 від 20.03.2019 р. порушує економічні та оборонні інтереси держави.

Надаючи оцінку звернення прокурора із даним позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та ДП Міністерства оборони України "Вінницьке інженерно-будівельне управління", суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно із ч. 3 ст. 41 ГПК України у справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Стаття 53 ГПК України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (ч. 3, 5 ст. 53 ГПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема, цивільних правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, в пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, пункт 26 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц).

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. пункт 35 постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. пункт 27 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц).

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII "Про прокуратуру", який набрав чинності 15.07.2015 р. Частина перша цієї статті визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Згідно з абзацами 1, 2 ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Здійснивши аналіз абзацу 1 ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", Велика Палата Верховного Суду в пункті 37 постанови від 26.06.2019 р. у справі № 587/430/16-ц дійшла висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

У пункті 76 постанови від 26.05.2020 р. у справі № 912/2385/18, Велика Палата Верховного Суду підтримала вищевказаний висновок та зазначила, що відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. При цьому поняття "компетентний орган" у цій постанові вживається в значенні органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (див. пункт 27 зазначеної постанови).

За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в пункті 69 постанови від 26.06.2019 р. у справі № 587/430/16-ц, оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 р. у справі № 755/10947/17, суди під час вирішення спору у подібних правовідносинах мають враховувати саме останню правову позицію.

У цій справі колегія суддів звертається до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2021 р. у справі № 911/2169/20 на розгляд якої було винесено питання щодо можливості подачі прокурором позову в інтересах держави в особі державного підприємства. У справі № 911/2169/20 Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків.

Абзац 3 ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачає заборону здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.07.2021 р. у справі № 911/2169/20 дійшла висновку, що заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру", має застосовуватись з урахуванням положень абзацу першого частини третьої цієї статті, який передбачає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень, незалежно від наявності статусу юридичної особи.

Наявність державно-владних повноважень відокремлює органи державної влади від інших державних установ, які також утворюються державою для здійснення завдань і функцій держави, але, на відміну від органів державної влади не наділяються владними повноваженнями. Органи державної влади є складовою частиною державного апарату - системи органів та осіб, які наділяються певними правами та обов`язками щодо реалізації державної влади. Водночас державні організації (установи, заклади), на відміну від державного органу, не мають державно-владних повноважень, не виступають від імені держави та є частиною механізму, а не апарату держави. Державна організація - це створений державою колектив працівників чи службовців, що характеризується організаційною єдністю, а також наявністю нормативно визначених повноважень в одній зі сфер суспільних відносин. При цьому така організація має власний кошторис. Такий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 25.11.2020 р. у справі № 204/6292/18 (провадження № 61-17873св19) та від 17.06.2020 у справі № 204/7119/18 (провадження № 61-20542св19).

У даній справі, як вже зазначалося вище, прокурор стверджував, що ДП Міністерства оборони України "Вінницьке інженерно-будівельне управління" є органом, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження у спірних правовідносинах.

Позов у даній справі прокурор подав в інтересах держави в особі ДП Міністерства оборони України "Вінницьке інженерно-будівельне управління" з посиланням на його бездіяльність щодо захисту економічних та оборонних інтересів держави, які порушуються через невиконання умов договору оренди баштового крану № 20/03-2019 від 20.03.2019 р.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до положень статуту ДП Міністерства оборони України "Вінницьке інженерно-будівельне управління", підприємство є заснованим на державній власності, діє як державне унітарне, спеціалізоване підприємство та належить до сфери управління Міністерства оборони України (Уповноважений орган управління) (п. 1.1. статуту). Предметом діяльності підприємства, зокрема, є здійснення орендної діяльності згідно з вимогами законодавства України (п. п. 8 п. 2.2. статуту). Держава та Уповноважений орган управління не несуть відповідальності за зобов`язаннями підприємства, крім випадків, передбачених Господарським кодексом України та іншими законами України (п. 3.7. статуту). Підприємство не несе відповідальності за зобов`язаннями держави та Уповноваженого органу управління (п. 3.8. статуту). Підприємство має право укладати угоди, договори (контракти), набувати майнові та особисті немайнові права, обов`язки, нести зобов`язання, у передбачених законодавством України випадках бути позивачем, відповідачем, третьою особою, потерпілим у суді (п. 3.9. статуту).

З урахуванням наведеного, оскільки ДП Міністерства оборони України "Вінницьке інженерно-будівельне управління" не є органом державної влади чи місцевого самоврядування, як відповідно і не є воно суб`єктом владних повноважень, тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої про те, що звернення прокурора до суду у цій справі в інтересах держави в особі ДП Міністерства оборони України "Вінницьке інженерно-будівельне управління" є безпідставним.

Суд апеляційної інстанції вказує, що, звертаючись до суду в інтересах держави в особі ДП Міністерства оборони України "Вінницьке інженерно-будівельне управління", яке не є органом державної влади або іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого належить захист інтересів держави, прокурор порушив норми ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", згідно з якою здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній не допускається.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 р. у справі № 912/2385/18 наведено правову позицію, відповідно до якої, якщо суд після відкриття провадження у справі з урахуванням наведених учасниками справи аргументів та наданих доказів установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, суд залишає позовну заяву, подану прокурором в інтересах держави в особі компетентного органу, без розгляду відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України.

Отже, враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду, встановивши відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі ДП Міністерства оборони України "Вінницьке інженерно-будівельне управління", дійшла висновку про залишення без розгляду позовної заяви прокурора в цій частині на підставі п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України.

Ураховуючи наведене, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів відхиляє як неналежні з огляду на викладені вище висновки.

В позовній заяві та апеляційній скарзі, прокурором також стверджується, що Міністерство оборони України до сфери управління якого входить ДП Міністерства оборони України "Вінницьке інженерно-будівельне управління" та яке є уповноваженим центральним органом виконавчої влади (суб`єктом владних повноважень), уповноважене на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах.

Колегія суддів вказує, що з огляду на зазначені приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Як встановлено апеляційним судом, Міністерство оборони України не є стороною договору оренди баштового крану № 20/03-2019 від 20.03.2019 р., а позовні вимоги прокурора спрямовані на стягнення коштів саме з ДП Міністерства оборони України "Вінницьке інженерно-будівельне управління" як самостійного суб`єкта господарювання, а не на користь Міністерства оборони України.

Тобто наведене свідчить про те, що прокурором визначено порушення прав саме ДП Міністерства оборони України "Вінницьке інженерно-будівельне управління" як суб`єкта даних правовідносин, а не безпосередньо центрального органу виконавчої влади (суб`єкта владних повноважень) в особі Уповноваженого органу управління - Міністерства оборони України.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що, з врахуванням предмету та підстав даного позову, відсутнє порушення прав чи інтересу Міністерства оборони України, тому в задоволенні позовних вимог прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України про стягнення заборгованості за договором оренди баштового крану № 20/03-2019 від 20.03.2019 р. в загальному розмірі 66 793,48 грн слід відмовити.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що в рішенні ЄСПЛ "Кузнєцов та інші проти Росії" від 11.01.2007 р., аналізуючи право особи на справедливий розгляд її справи відповідно до статті 6 Конвенції, зазначено, що обов`язок національних судів щодо викладу мотивів своїх рішень полягає не тільки у зазначенні підстав, на яких такі рішення ґрунтуються, але й у демонстрації справедливого та однакового підходу до заслуховування сторін.

ЄСПЛ у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. ЄСПЛ зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення ЄСПЛ у справі "Трофимчук проти України").

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції належно виконав свій обов`язок щодо мотивації прийнятого ним рішення у даній справі та дійшов вірних висновків.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки встановлених судом обставин у справі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, Північно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення Господарського суду Вінницької області від 07.10.2021 р. у справі № 902/354/21 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу керівника Вінницької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону - без задоволення.

Судові витрати покладаються на скаржника згідно ст. ст. 129, 282 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу керівника Вінницької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону на рішення Господарського суду Вінницької області від 07.10.2021 р. у справі № 902/354/21 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строк оскарження до Верховного Суду встановлений статтями 286-291 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Вінницької області.

Головуючий суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Гудак А.В.

Суддя Мельник О.В.