ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.12.2021 Справа № 917/1601/21

Суддя Мацко О.С., розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

за позовною заявою Фізичної особи-підприємця Сіонської Олени Миколаївни, АДРЕСА_1 ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Полтавський ремонтний завод залізничної техніки», 36015, м. Полтава, вул. Старокотелевська, 2,

про стягнення 59 173,04 грн.

Представники сторін не викликалися

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 03.11.21р. прийнято до розгляду дану позовну заяву, справу вирішено розглядати у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті спору.

Позовна заява обґрунтована порушенням відповідачем умов укладеного між сторонами договору про надання транспортних послуг №2912/20 від 29.12.2020р.

23.11.21р. до суду надійшов відзив на позов, у якому відповідач проти позову заперечує в повному обсязі, посилаючись на те, що він не отримував рахунків від позивача; єдиний отриманий ним рахунок був оплачений, проте у ньому немає посилання на номер та дату договору, тому він не може вважатися доказом визнання свого боргу відповідачем; договором конкретно не встановлено термін оплати наданих послуг, а будь-яких вимог щодо оплати коштів у сумі 57100,00 грн. не надходило; Акти виконаних робіт, надані позивачем, не є належними доказами надання послуг відповідачу (зокрема, і через те, що за договором повинні надаватися послуги, а не виконуватися роботи, тому така назва не є коректною); відповідаючи на претензію, відповідач не звірився з даними бухгалтерського обліку.

26.11.2021р. від позивача надійшла відповідь на відзив, де позивач акцентує увагу суду на надуманості доводів відповідача, покладених в основу відзиву, з метою уникнути відповідальності за невиконання зобов"язання.

Суд, вирішуючи спір, дослідив усі наявні у справі письмові докази, надані сторонами та встановив наступне:

Між сторонами існують договірні відносини з договору про надання транспортних послуг №2912/20 від 29.12.2020р., згідно з умовами якого:

- перевізник (позивач) зобов"язується надавати транспортні послуги по перевезенню працівників відповідача по визначеному п.1.1 договору маршруту до місця роботи у визначений у п.1.2 час;

- ціна послуг за 1 день перевезення - 1100,00 грн.з ПДВ; вартість послуг визначається згідно рахунків, які перевізник зобов"язався вчасно надавати, а відповідач-оплачувати;

- розрахунки за отримані послуги замовник зобов`язався проводити протягом 10 банківських днів згідно фактичного обсягу виконаної роботи;

- термін дії договору 01.01.2021р. - 30.06.2021р. (копія договору, підписаного сторонами, скріпленого печаткою відповідача - а.с.6).

Позивач вказує, що ним були виставлені рахунки відповідачу на загальну суму 67100,00 грн. (копії рахунків від 16.01.21р., 29.01.21р., 12.02.21р., 26.02.21р., 16.03.21р., 31.03.21р. - в матер.справи, доказів направлення чи вручення іншим чином рахунків відповідачу не надано). Також між сторонами було складено Акти виконаних робіт: від 16.01.21р. на суму 9900,00 грн., 29.01.21р. на 11000,00 грн., 12.02.21р. на 11 000,00 грн., 26.02.21р. на 11000,00 грн., від 16.03.21р. на 12 100,00 грн., 31.03.21р. - 12 100,00 грн., які підписані від відповідача виконавчим директором та скріплені печаткою товариства (копії - а.с.13-18).

Згідно платіжного доручення №334 від 25.06.2021р. відповідачем було перераховано позивачу 10 000, 00 грн., признач.платежу - оплата за послуги згідно рах.б/н від 26.02.2021р.

Позивачем була направлена відповідачу претензія (копія а.с.20), у якій зазначено про виникнення заборгованості у останнього перед позивачем, вказано реквізити договору, посилання на Акти виконаних робіт та суму заборгованості; відповіддю на претензію (підписана виконавчим директором, скріплена печаткою, копія - а с 21) відповідач повідомив, що ним підтверджуються «безумовні та безвідкличні зобов"язання щодо заборгованості перед Вами в розмірі 77800,00 грн. за надання транспортних послуг згідно Договоро №2912/20 від 29.12.2020р.» та гарантував погашення заборгованості у добровільному порядку (копія відповіді на претензію - а.с.21).

Однак, як вбачається у відзиві на позов, відповідач при розгляді справи у суді зайняв протилежну позицію та не визнає заборгованість з мотивів, викладених вище.

Суд при вирішенні спору виходить з наступного:

Проаналізувавши умови укладеного між сторонами договору, суд приходить до висновку, що між сторнами склалися правовідносини з договору про надання послуг. Згідно ст..901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. ьЯкщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ст.904 ЦК).

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 610, ст. 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Добросовісність слід розглядати як вірність з виконання своїх зобов`язань та повага і довіра до контрагентів за зобов`язаннями. Це поняття означає прагнення сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків.

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 Господарського процесуального кодексу України).

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша статті 77 Господарського процесуального кодексу України).

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 Господарського процесуального кодексу України).

17 жовтня 2019 року набув чинності Закон України від 20 вересня 2019 року № 132-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким були внесені зміни до Господарського процесуального кодексу України, зокрема змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів», викладено її у новій редакції, та фактично впроваджено в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту статті 79 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що ця стаття покладає на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Аналогічний висновок Верховного Суду викладений у пункті 7.44. постанови від 16 лютого 2021 року у справі № 927/645/19.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 4 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з вищенаведеного, у даній справі суд погоджується з твердженнями позивача та відхиляє твердження відповідача, оскільки доводи, викладені у відзиві на позов, не спростовують правомірності та обґрунтованості позовних вимог. Так, позивачем дійсно не подано доказів направлення чи вручення іншим чином рахунків на оплату іншій стороні, проте за своєю правовою природою рахунок на оплату не є первинним документом, а є документом, який містить реквізити, на які слід перерахувати кошти; саме по собі ненадання рахунків не є відкладальною умовою у розумінні ст..212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні ст.613 ЦК України (див.постанови ВС у справі №905/2245/17 від 29.08.2019р., від 26.02.2020р. №915/400/18 і ін..). Сама по собі назва документу - Акт виконаних робіт замість Акту прийняття виконаних послуг - не впливає на суть правовідносин сторін та на обов`язок відповідача здійснити розрахунки. Суд також не погоджується з відповідачем, що строк виконання зобов`язання не настав, оскільки договором передбачено оплату наданих послуг з прив`язкою до моменту фактично виконаної роботи, якою слід вважати підписання вищевказаних Актів.

Як уже зазначалося вище, згідно ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч.2 даної статті, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Тобто, з огляду на приписи ч.2 ст.530 ЦК України, не слід залишати поза увагою факт направлення претензії відповідачу та її отримання останнім, отже, у будь-якому випадку строк виконання зобов"язання з оплати наданих послуг настав.

Стосовно позовних вимог про стягнення річних та інфляційних, суд керується ч.2 ст.625 ЦК України, за якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок річних та інфляційних, заявлених до стягнення, та здійснив власний розахунок вказани сум з урахуванням періодів початку прострочення виконання грошового зобов"язання та того факту, що сума основного боргу протягом періоду розрахунку змінювалася; за висновками суду, сума, визначена позивачем, не перевищує суму, визначену за розрахунками суду, отже, позовні вимоги в частині стягнення річних та інфляційних підлягають задоволенню.

Судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується йому за рахунок відповідача з огляду на приписи ст.129 ГПК України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 129, 232-233,237-238 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Полтавський ремонтний завод залізничної техніки" (, 36015, м.Полтава, вул.Старокотелевська,2) на користь фізичної особи-підприємця Сіонської Олени Миколаївни ( АДРЕСА_1 , ідент.номер НОМЕР_1 ) 57100,00 грн. основного боргу, 868,23 грн. річних, 1204,81 грн. інфляційних, 2270,00 грн. судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку і строки, встановлені ст.ст.256,257 ГПК України.

Повне рішення складено 29.12.2021р.

Суддя О.С.Мацко