РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.12.2021Справа № 910/14370/21
Суддя Господарського суду міста Києва Спичак О.М., за участю секретаря судового засідання Тарасюк І.М., розглянувши у судовому засіданні матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Газові автомобільні заправки»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Екотехноінвест»

про розірвання договору

Представники сторін:

від позивача: Харицька А.М.;

від відповідача: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

02.09.2021 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Газові автомобільні заправки» з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Екотехноінвест» про розірвання Договору №146 на постачання природного газу від 14.06.2019.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що між сторонами було укладено Договір №146 на постачання природного газу. Однак, у червні 2021 року позивач виявив бажання змінити постачальника природного газу, про що повідомив відповідача шляхом застосування засобів телефонного зв`язку. Крім того, 14.07.2021 позивач повторно повідомив відповідача про намір змінити постачальника газу, однак відповіді на вказані звернення позивача від відповідача не отримав. За твердженням позивача, оскільки природний газ постачається відповідачем з першого числа кожного місяця, а позивач повідомив 14.07.2021 відповідача про намір розірвати договір, то такий договір вважається розірваним з 01.09.2021.

За таких обставин, позивач у позовній заяві просить суд розірвати Договір №146 на постачання природного газу від 14.06.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.09.2021 відкрито провадження у справі №910/14370/21, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 06.10.2021, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

У підготовчому засіданні 06.10.2021 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 03.11.2021.

03.11.2021 позивачем подані письмові пояснення у справі, в яких позивач зауважив, що Договір №146 на постачання природного газу від 14.06.2019 припинив свою дії 30.06.2021.

У підготовчому засіданні 03.11.2021 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та про відкладення підготовчого засідання на 17.11.2021.

16.11.2021 відповідачем подано письмові пояснення, в яких відповідач повідомив, що позивачем не було дотримано порядку зміни постачальника природного газу, як це передбачено Правилами постачання природного газу, зокрема, позивач не направляв відповідачу письмової пропозиції про намір змінити постачальника. При цьому, за твердженням відповідача, Договір №146 на постачання природного газу від 14.06.2019 є чинним.

У підготовчому засіданні 17.11.2021 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 01.12.2021.

23.11.2021 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, яку суд долучив до матеріалів справи.

29.11.2021 до Господарського суду міста Києва надійшла заява про зміну предмета позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.12.2021 заяву про зміну предмета позову повернуто позивачу.

У підготовчому засіданні 01.12.2021 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 15.12.2021.

Представник позивача у судовому засіданні 15.12.2021 надав усні пояснення по справі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання 15.12.2021 не з`явився, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується інформацією з офіційного сайту АТ «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень, з якої вбачається, що ухвала суду була отримана відповідачем 09.12.2021 (за ідентифікатором пошуку 578).

У судовому засіданні 15.12.2021 судом було закінчено розгляд справи по суті та оголошено вступну і резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

14.06.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Газові автомобільні заправки» (споживач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Екотехноінвест» (постачальник) укладено Договір №146 на постачання природного газу, відповідно до умов якого постачальник постачає споживачу природний газ в обсягах і порядку, передбачених договором, для забезпечення потреб споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість газу і наданих послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами у розмірах, строках, порядку та на умовах, передбачених договором.

Відповідно до п. 2.3 Договору №146 на постачання природного газу від 14.06.2019 газ, що передається за договором, використовується виключно для потреб, що не є побутовими. Використання газу споживачем для інших потреб не є предметом даного договору.

Згідно з п. 5.1 Договору №146 на постачання природного газу від 14.06.2019 постачання природного газу здійснюється за ціною, що встановлюється окремою додатковою угодою до цього договору між постачальником та споживачем.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує на те, що між сторонами було укладено Договір №146 на постачання природного газу. Однак, у червні 2021 року позивач виявив бажання змінити постачальника природного газу, про що повідомив відповідача шляхом застосування засобів телефонного зв`язку. Крім того, 14.07.2021 позивач повторно повідомив відповідача про намір змінити постачальника газу, однак відповіді на вказані звернення позивача від відповідача не отримав. За твердженням позивача, оскільки природний газ постачається відповідачем з першого числа кожного місяця, а позивач повідомив 14.07.2021 відповідача про намір розірвати договір, то такий договір вважається розірваним з 01.09.2021.

За таких обставин, позивач у позовній заяві просить суд розірвати Договір №146 на постачання природного газу від 14.06.2019.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач повідомив, що позивачем не було дотримано порядку зміни постачальника природного газу, як це передбачено Правилами постачання природного газу, зокрема, позивач не направляв відповідачу письмової пропозиції про намір змінити постачальника. При цьому, за твердженням відповідача, Договір №146 на постачання природного газу від 14.06.2019 є чинним.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами Договору №146 на постачання природного газу від 14.06.2019, суд дійшов висновку, що вказаний договір за своєю правовою природою є договором постачання природного газу.

Відповідно до п. 3 глави 1 Правил постачання природного газу постачання природного газу споживачу здійснюється на підставі договору постачання природного газу між постачальником та споживачем, який укладається відповідно до вимог цих Правил, та після включення споживача до Реєстру споживачів постачальника в інформаційній платформі Оператора ГТС у відповідному розрахунковому періоді в порядку, визначеному Кодексом газотранспортної системи. Постачальник не має права реєструвати споживача у власному Реєстрі споживачів постачальника у розрахунковому періоді, не погодженому зі споживачем.

У п. 5 глави 1 Правил постачання природного газу зазначено, що діючий постачальник - постачальник природного газу, до Реєстру споживачів якого включений cпоживач у відповідному періоді постачання; новий постачальник - постачальник природного газу, з яким споживач, що має діючого постачальника, уклав договір постачання природного газу та який буде здійснювати постачання природного газу у періоді, наступному після періоду постачання природного газу діючим постачальником; реєстр споживачів постачальника - перелік споживачів, які в установленому Кодексом газотранспортної системи порядку закріплені в інформаційній платформі Оператора ГТС за певним постачальником у розрахунковому періоді.

Позивач у позовній заяві пояснив, що маючи бажання змінити постачальника природного газу він у червні 2021 року повідомив відповідача засобами телефонного зв`язку про намір розірвати Договір №146 на постачання природного газу від 14.06.2019.

У листі від 01.07.2021 вих. №157-21 відповідач повідомив позивача про те, що згідно з його даними бухгалтерського обліку впродовж липня 2019 року - жовтня 2020 року позивач жодного разу не виконав вимоги договору щодо строків оплати за спожитий природний газ, у зв`язку з чим відповідач просив позивача сплатити штраф у розмірі 1822547,90 грн.

У відповіді на вказаний лист відповідача позивач листом від 02.07.2021 вих. №01-07-02/1 повідомив, що умовами Договору №146 на постачання природного газу від 14.06.2019 не встановлено відповідальності позивача у вигляді штрафу.

Листом від 14.07.2021 вих. №01-07-14/1 позивач повідомив відповідача про те, що Договір №146 на постачання природного газу від 14.06.2019 є припиненим у зв`язку з закінченням строку, на який його було укладено.

У вказаному листі позивач також просив відповідача не вчиняти дії щодо перешкоджання постачанню позивачу природного газу діючим постачальником та просив підтвердити запит ТОВ «Газпроменерго» на закріплення позивача у своєму реєстрі з 21.07.2021.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про ринок природного газу» усім споживачам гарантується право вибору постачальника. Забороняється стягувати плату або вимагати будь-яку іншу фінансову компенсацію у зв`язку із зміною постачальника (крім випадків, коли така плата або компенсація прямо передбачена договором постачання із споживачем, що не належить до категорії побутових споживачів). Діючий постачальник не має права встановлювати умови для припинення договору постачання, які обмежують право споживача на зміну постачальника. За умови дотримання правил зміни постачальника, що затверджуються Регулятором як частина правил постачання природного газу: 1) зміна постачальника за ініціативою споживача має бути завершена протягом трьох тижнів з дня повідомлення таким споживачем про намір змінити постачальника; 2) до припинення договору постачання діючий постачальник зобов`язаний забезпечувати постачання природного газу споживачу на умовах чинного договору. Наявність спору між діючим постачальником і споживачем, який заявив про намір змінити постачальника, не є підставою для затримки в укладенні та виконанні договору постачання природного газу з новим постачальником. Регулятор здійснює регулярний моніторинг стану додержання положень цієї статті.

Відповідно до п. 1 глави 2 Правил постачання природного газу підставою для постачання природного газу споживачу є:

наявність у споживача, об`єкт якого підключений до газорозподільної системи, договору розподілу природного газу, укладеного в установленому порядку між споживачем та Оператором ГРМ, та присвоєння споживачу Оператором ГРМ персонального ЕІС-коду як суб`єкту ринку природного газу;

наявність у споживача, об`єкт якого підключений до газотранспортної системи, договору транспортування природного газу, укладеного в установленому порядку між споживачем та Оператором ГТС, та присвоєння споживачу Оператором ГТС персонального ЕІС-коду як суб`єкту ринку природного газу;

наявність у споживача укладеного з постачальником договору постачання природного газу та дотримання його умов;

включення споживача до Реєстру споживачів постачальника у відповідному розрахунковому періоді;

відсутність простроченої заборгованості споживача за поставлений природний газ перед діючим постачальником (за його наявності), що має підтверджуватися письмовою довідкою діючого постачальника або складеним з ним актом звірки взаєморозрахунків, або наявність письмового дозволу діючого постачальника на перехід споживача до нового постачальника.

Відповідно до п. 2 глави 2 Правил постачання природного газу постачання природного газу споживачу здійснюється за договором постачання природного газу, який укладається відповідно до вимог цього розділу, за яким постачальник зобов`язаний поставити споживачу природний газ у необхідних для споживача об`ємах (обсягах), а споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені договором.

Згідно з п. 3 глави 2 Правил постачання природного газу укладення договору постачання природного газу здійснюється з урахуванням таких вимог:

споживач має право укласти договір постачання природного газу з будь-яким постачальником за умови відсутності простроченої заборгованості за поставлений природний газ перед діючим постачальником, що підтверджується письмовою довідкою діючого постачальника або складеним з ним актом звірки взаєморозрахунків, або за умови наявності письмового дозволу діючого постачальника на перехід споживача до нового постачальника;

договір постачання природного газу не укладається в разі закупівлі природного газу постачальником на власні потреби з власного обсягу природного газу;

договір постачання природного газу укладається на весь очікуваний обсяг споживання природного газу в розрахунковому періоді, необхідний споживачу, або по його точці комерційного обліку, якій присвоєно окремий EIC-код.

Відповідно до п. 4 глави 2 Правил постачання природного газу для укладення договору постачання природного газу споживач має надати постачальнику такі документи: заяву про укладення договору, в якій зазначити свій персональний ЕІС-код та очікувані об`єми (обсяги) споживання природного газу на період дії договору; належним чином завірену копію документа, яким визначено право власності чи користування на об`єкт споживача; копії документів на право укладання договору, які посвідчують статус юридичної особи чи фізичної особи - підприємця та уповноваженої особи на підписання договору, та копію документа про взяття на облік у контролюючих органах; письмову довідку діючого постачальника (за його наявності) або складений з ним акт звірки взаєморозрахунків про відсутність простроченої заборгованості споживача за поставлений газ перед діючим постачальником, або письмовий дозвіл діючого постачальника (за його наявності) на перехід споживача до нового постачальника.

У п. 2 глави 4 Правил постачання природного газу зазначено, що кожен споживач має право на вільний вибір постачальника шляхом укладення з ним договору постачання природного газу відповідно до умов та положень, передбачених цими Правилами.

Зміні постачальника має передувати укладення договору постачання природного газу з новим постачальником та розірвання договору постачання природного газу з діючим постачальником або його призупинення в частині постачання природного газу в певному розрахунковому періоді. Для зміни постачальника у споживача має бути відсутня прострочена заборгованість за поставлений природний газ перед діючим постачальником, що підтверджується письмовою довідкою діючого постачальника або складеним з ним актом звірки взаєморозрахунків, або наявний письмовий дозвіл діючого постачальника на перехід споживача до нового постачальника.

Відповідно до п. 4 глави 4 Правил постачання природного газу кожен споживач, який має намір змінити постачальника, повинен виконати свої зобов`язання по розрахунках за природний газ перед діючим постачальником (або укласти з ним графік реструктуризації заборгованості за природний газ, якого має дотримуватись) та підписати з ним угоду про розірвання договору постачання природного газу або його призупинення в частині постачання природного газу з дати, з якої постачання природного газу буде здійснювати новий постачальник, відповідно до пункту 5 цього розділу.

Згідно з п. 5 глави 4 Правил постачання природного газу повідомлення споживачем діючого постачальника про намір змінити постачальника є пропозицією про розірвання договору постачання природного газу або його призупинення в частині постачання природного газу у певному розрахунковому періоді і повинно містити дату розірвання (призупинення) чинного договору постачання природного газу, яка визначається останнім календарним днем перед датою, з якої договір постачання природного газу з новим постачальником набере чинності. З метою забезпечення безперебійного постачання природного газу діючий постачальник поставляє природний газ споживачу до останнього дня терміну дії існуючого договору постачання природного газу відповідно до умов та положень, узгоджених у ньому, а договір постачання природного газу, укладений з новим постачальником, набирає чинності наступного дня після розірвання (призупинення) договору з діючим постачальником, але за умови, що споживач надав письмову довідку діючого постачальника або складений з ним акт звірки взаєморозрахунків про відсутність простроченої заборгованості споживача за поставлений газ перед діючим постачальником, або письмовий дозвіл діючого постачальника на перехід споживача до нового постачальника.

Якщо на початок періоду фактичного постачання природного газу новим постачальником чи протягом цього періоду у споживача виникне прострочена заборгованість за поставлений природний газ перед попереднім постачальником (через розбіжності між плановим і фактичним споживанням, настання терміну остаточного розрахунку після початку постачання газу новим постачальником тощо), або споживач не буде дотримуватись узгодженого графіка погашення заборгованості із попереднім постачальником, останній має право повідомити про це Оператора ГТС та здійснити заходи, передбачені цими Правилами, щодо припинення постачання природного газу споживачу-боржнику, у тому числі через Оператора ГРМ.

Згідно з п. 7.2 Договору №146 на постачання природного газу від 14.06.2019 споживач, який має намір змінити постачальника у відповідному розрахунковому періоді, повинен виконати свої зобов`язання по розрахунках за природний газ перед діючим постачальником та підписати з ним угоду про розірвання договору постачання природного газу або його призупинення в частині постачання природного газу з дати, з якої постачання природного газу буде здійснювати новий постачальник.

Відповідно до п. 7.3 Договору №146 на постачання природного газу від 14.06.2019 споживач, який має намір змінити постачальника у відповідному розрахунковому періоді, зобов`язаний письмово повідомити діючого постачальника за 20 робочих днів до початку місяця поставки природного газу.

За умови дотримання споживачем вищезазначених умов та отриманні постачальником письмового повідомлення споживача про намір зміни постачальника (п. 7.3 договору), діючий постачальник підписує зі споживачем угоду про розірвання договору постачання природного газу або його призупинення в частині постачання природного газу (п. 7.4 Договору №146 на постачання природного газу від 14.06.2019).

Таким чином, як Правилами постачання природного газу, так і умовами Договору №146 на постачання природного газу від 14.06.2019 передбачений певний порядок зміни споживачем, який не є побутовим, постачальника природного газу.

Зважаючи на ті обставини, що як умовами Договору №146 на постачання природного газу від 14.06.2019, так і Правилами постачання природного газу передбачене завчасне письмове повідомлення споживачем постачальника про намір змінити постачальника природного газу, тоді як позивачем вказаних вимог дотримано не було (позивач сам у позовній заяві вказує на те, що він засобами телефонного зв`язку нібито повідомив відповідача про свій намір), суд вважає обґрунтованими доводи відповідача відносно недотримання позивачем встановленого порядку зміни постачальника природного газу.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

У ч. 1 ст. 653 Цивільного кодексу України зазначено, що у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

Відповідно до ч. 2 ст. 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили (ч. 3 ст. 653 Цивільного кодексу України).

З наведеного випливає, що припинення дії договору у будь-якому випадку унеможливлює розірвання такого договору в судовому порядку, оскільки в силу положень чинного законодавства розірвати можливо лише діючий договір.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.10.2019 у справі №905/1705/18.

У п. 12.1 Договору №146 на постачання природного газу від 14.06.2019 зазначено, що договір набирає чинності з дня його підписання та укладається у частині постачання природного газу на період 23 місяці з 01.07.2019, а у частині оплати за надані послуги - до їх повного здійснення.

Відповідно до п. 12.2 Договору №146 на постачання природного газу від 14.06.2019 сторони домовились, що договір вважається продовженим на наступний період, якщо за місяць до закінчення строку дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

14.06.2019 між сторонами укладено Додаткову угоду №1 до Договору №146 на постачання природного газу від 14.06.2019.

У п. 5 Додаткової угоди №1 від 14.06.2019 сторони погодили, що термін чинності цього договору становить 24 місяці з дня початку першого місяця постачання.

Тобто, враховуючи умови Додаткової угоди №1 від 14.06.2019 та беручи до уваги, що першим місяцем постання є липень 2019 року (відповідно до актів, наданих позивачем), строк дії Договору №146 на постачання природного газу від 14.06.2019 було встановлено до 30.06.2021 включно.

Відповідно до п. 8 Додаткової угоди №1 від 14.06.2019 решта умов договору залишаються незмінними і обов`язковими для виконання сторонами.

Тобто, сторони залишили в силі умову п. 12.2 Договору №146 на постачання природного газу від 14.06.2019, відповідно до якої сторони домовились, що договір вважається продовженим на наступний період, якщо за місяць до закінчення строку дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

21.03.2020 між сторонами укладено Додаткову угоду №2, якою сторони доповнили п. 3 Додаткової угоди №1 від 14.06.2019 та вказали, що решта умов договору та додаткових угод залишаються незмінними.

Враховуючи викладені обставини, оскільки відповідно до п. 12.2 Договору №146 на постачання природного газу від 14.06.2019 договір не продовжується у тому випадку, якщо за місяць до закінчення строку дії договору жодною із сторін не буде заявлено про перегляд його умов, тоді як умови договору були змінені Додатковою угодою №2 від 21.03.2020, суд дійшов висновку що строк дії Договору №146 на постачання природного газу від 14.06.2019 закінчився 30.06.2021.

Крім того, у листі від 25.06.2021 відповідач повідомив позивача, що на ринках природного газу Європи та України відбулось суттєве зростання ціни, відповідно до результатів біржових аукціонів ціна на природний газ за умови пост оплати перевищила 13000,00 грн/тус.куб.м.

За таких обставин відповідач вказав за доцільне терміново 29.06.2021 провести переговори з зазначеного питання.

Отже, зважаючи на те, що припинення дії договору у будь-якому випадку унеможливлює розірвання такого договору в судовому порядку, оскільки в силу положень чинного законодавства розірвати можливо лише діючий договір, беручи до уваги, що строк дії Договору №146 на постачання природного газу від 14.06.2019 закінчився станом на дату звернення позивача з даним позовом до суду, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про розірвання Договору №146 на постачання природного газу від 14.06.2019.

При цьому, суд вважає за необхідне вказати про наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Виходячи з системного аналізу ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Тобто, відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів покладено саме на позивача.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Одночасно з цим, статтею Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України».

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Як вбачається з суті спору, тексту позовної заяви та пояснень позивача, порушене право позивача зводиться до того, що відповідачем неправомірно (за відсутності чинного договору між сторонами) було включено позивача до реєстру споживачів Товариства з обмеженою відповідальністю «Екотехноінвест», у зв`язку з чим позивач не має можливості придбавати природній газ в іншого обраного позивачем постачальника.

Відповідно до п. 3 глави 1 Правил постачання природного газу постачання природного газу споживачу здійснюється на підставі договору постачання природного газу між постачальником та споживачем, який укладається відповідно до вимог цих Правил, та після включення споживача до Реєстру споживачів постачальника в інформаційній платформі Оператора ГТС у відповідному розрахунковому періоді в порядку, визначеному Кодексом газотранспортної системи. Постачальник не має права реєструвати споживача у власному Реєстрі споживачів постачальника у розрахунковому періоді, не погодженому зі споживачем.

У п. 6 глави 4 Правил постачання природного газу зазначено, що фактичне постачання природного газу новим постачальником може починатись виключно з газової доби, з якої споживач включений до Реєстру споживачів нового постачальника в інформаційній платформі Оператора ГТС у порядку, визначеному Кодексом газотранспортної системи.

Відповідно до п. 7 глави 4 Правил постачання природного газу зміна постачальника в інформаційній платформі Оператора ГТС здійснюється в порядку, визначеному главою 5 розділу IV Кодексу газотранспортної системи, та з дотриманням вимог Закону України «Про ринок природного газу» щодо зміни постачальника протягом періоду, який не перевищує 21 день з моменту ініціювання споживачем (чи за дорученням споживача його постачальником) зміни постачальника.

Таким чином, зважаючи на встановлені судом фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту (розірвання договору) не спроможний відновити/захистити порушені права позивача в контексті спору, що виник між сторонами.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку відмовити у позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Газові автомобільні заправки» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Екотехноінвест» про розірвання Договору №146 на постачання природного газу від 14.06.2019.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у позові.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 256 та ст. 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено та підписано 28.12.2021.

Суддя О.М. Спичак