ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" грудня 2021 р. Справа №909/1109/20

м.Львів

Західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого - судді МАТУЩАКА О.І.

суддів БОНК Т.Б.

ЯКІМЕЦЬ Г.Г.

За участю секретаря судового засідання Гулик Н.

За участю представників учасників у справі:

від апелянта: Воришко М.В. (в порядку самопредставництва) в режимі відеоконференції;

арбітражного керуючого: Ловаса В.О. в режимі відеоконференції;

розглянувши апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано- Франківській області б/н б/д (вх.ЗАГС №01- 05/3570/21 від 26.10.2021)

на ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 21.09.2021 (повний текст ухвали- 27.09.2021, суддя Шкіндер П.А.)

у справі №909/1109/20

за заявою Фізичної особи-підприємця Дащака Олександра Петровича, м.Івано-Франківськ

до Товариства з обмеженою відповідльністю Скайсолар, м.Івано-Франківськ

про визнання банкрутом

ВСТАНОВИВ:

Суть спору.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 20.04.2021 відкрито провадження у справі про банкрутство ТОВ "Скайсолар"; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника та процедуру розпорядження майном строком на 170 календарних днів; призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Ловаса Василя Олексійовича.

Офіційне оприлюднення про відкриття справи про банкрутство було здійснено 27.04.2021 та встановлено кредиторам граничний строк на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника: протягом тридцяти з дня офіційного оприлюднення про порушення справи про банкрутство.

На адресу суду надійшли заяви про визнання грошових вимог до боржника від: Нижньовербізької сільської ради у розмірі 98 395, 84 грн; Івано-Франківської обласної прокуратури у розмірі 10 443,75 грн; ГУ ДПС в Івано-Франківській області у розмірі 541 082, 80грн.

Ухвалою суду від 21.09.2021 заяву Нижньовербівської сільської ради задоволено та визнано грошові вимоги в сумі 98 395,84 грн; заяву Івано-Франківської обласної прокуратури задоволено та визнано грошові вимоги в сумі 10 443,75 грн; заяву ГУ ДПС в Івано-Франківській області задоволено частково, визнано грошові вимоги в сумі 442 686, 96 грн, а у задоволені заяви про визнання вимог в сумі 98 395,84 грн відмовлено.

Ухвалу суду першої інстанції в частині відмови у визнанні грошових вимог у сумі 98 395,84 грн мотивована тим, що вказана сума, яка є розміром несплаченої орендної плати за період жовтень-листопад 2020 року, заявлена Нижньовербівською сільською радою та ґрунтується на рішенні Господарського суду Івано-Франківської області від 20.04.2021 у справі №909/52/21, яке набрало законної сили.

Узагальнення доводів особи, яка подала апеляційну скаргу та інших учасників справи.

ГУ ДПС в Івано-Франківській області подало апеляційну скаргу, в якій просить частково скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким визнати заявлені грошові вимоги до боржника у сумі 98 395, 84 грн. Покликається на те, що зобов`язання орендаря щодо сплати орендної плати є податковим зобов`язанням, а тому його адміністрування має здійснюватися відповідно до вимог Податкового кодексу України. При цьому органами стягнення вказаної плати є виключно контролюючі органи.

Не погоджується із посиланням суду першої інстанції, в оскаржуваній ухвалі, на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 20.04.2021 у справі №909/52/21, оскільки вказаний спір про стягнення орендної плати є публічно-правовим, а тому мав розглядатися в порядку адміністративного, а не господарського судочинства. Більше того, захищати інтереси держави мали відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор.

Івано-Франківською обласною прокуратурою та арбітражним керуючим Ловасом В.О. подано близькі за змістом відзиви на апеляційну скаргу, в яких просять залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін. Доводи поданих відзивів зводяться до того, що рішенням суду, яке набрало законної сили, вже було вирішено спір про стягнення орендної плати за період жовтень-листопад 2020 року та стягнуто грошові кошти у сумі 98 395, 84 грн на користь Нижньовербівської сільської ради. Вказані грошові вимоги було визнано ухвалою суду від 21.09.2021 та включено до реєстру вимог кредиторів. З огляду на це, визнання грошових вимог апелянта призведе до безпідставного подвійного стягнення коштів з боржника.

Інших додаткових заяв чи клопотань, в порядку ст. 207 Господарського процесуального кодексу України, учасниками у справі подано не було.

В судовому засіданні в режимі відеоконференції взяли участь представник апелянта та арбітражний керуючий, які навели доводи та заперечення по суті апеляційної скарги. Представники інших учасників у справі в судове засідання не з`явилися, хоча про дату час та місце розгляду апеляційної скарги були завчасно повідомленні шляхом надсилання копії ували суду від 16.11.2021 про призначення справи до розгляду на електронні пошти учасників справи, а також рекомендованими поштовими відправленнями, повідомлення про вручення яких містяться в матеріалах справи.

Водночас в поданому відзиві Івано-Франківська обласна прокуратура просила здійснювати розгляд справи без участі її представника.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що явку сторін у судове засідання не визнано обов`язковою, а в матеріалах справи достатньо доказів для прийняття обґрунтованого рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників учасників справи, які не з`явилися.

Фактичні обставини справи та оцінка суду.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства (КУзПБ) провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Згідно із ч.1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи те, що предметом апеляційного оскарження є ухвала суду першої інстанції в частині відмови у визнанні грошових вимог ГУ ДПС в Івано-Франківській області до боржника у сумі 98 395, 84 грн, суд апеляційної інстанції перевіряє дотримання судом першої інстанції норм процесуального та правильне застосування норм матеріального права лише у цій частині.

Згідно зі ст. 1 КУзПБ кредитор - юридична або фізична особа, а також контролюючий орган, уповноважений відповідно до Податкового кодексу України здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у межах своїх повноважень, та інші державні органи, які мають вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника; забезпечені кредитори - кредитори, вимоги яких до боржника або іншої особи забезпечені заставою майна боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли після відкриття провадження у справі про банкрутство.

Відповідно до ч. 1 ст. 45 КУзПБ конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Частиною 3 вказаної статті визначено, що заява кредитора має містити, зокрема, розмір вимог кредитора до боржника з окремим зазначенням суми неустойки (штрафу, пені); виклад обставин, що підтверджують вимоги до боржника, та їх обґрунтування. До заяви в обов`язковому порядку додаються, зокрема, документи, що підтверджують грошові вимоги до боржника.

Обґрунтовуючи грошові вимоги до боржника, зокрема на суму 147 593,88 грн, кредитор зазначав, що такі нараховані згідно податкової декларації з плати за землю від 20.02.2020 за період жовтень-грудень 2020 року.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, із заявою про визнання грошових вимог до боржника у розмірі 98 395, 84 грн звернулася Нижньовербізька сільська рада. Вказані грошові вимоги ґрунтуються на рішенні Господарського суду Івано-Франківської області від 20.04.2021 по справі №909/52/21 за позовом Заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Нижньовербізької сільської ради, яким позовні вимоги задоволено, розірвано договір оренди землі та стягнуто з ТОВ «Скайсолар» заборгованість по сплаті орендної плати за землю в сумі 98 395,84 грн за період жовтень - листопад 2020 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що преюдиційність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (аналогічна за змістом правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №922/643/19).

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиційного установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії (аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.12.2019 по справі №910/6356/19).

Таким чином, факт несплати орендної плати за період жовтень-листопад 2020 року в сумі 98 395,84 грн та правомірності стягнення такої із ТОВ «Скайсолар» на користь Нижньовербізької сільської ради вже встановлено рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 20.04.2021 по справі №909/52/21, яке набрало законної сили. При цьому вказані грошові вимоги було визнано ухвалою суду від 21.09.2021 та включено до реєстру вимог кредиторів. Ухвала суду в частині визнання грошових вимог Нижньовербізької сільської ради не оскаржувалася, а тому набрала законної сили і є обов`язковою до виконання.

Не погоджуючись із мотивами суду першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали, апелянт покликається на те, що спір про стягнення орендної плати є публічно-правовим, а тому мав розглядатися в порядку адміністративного, а не господарського судочинства. Більше того, захищати інтереси держави мали відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор.

Суд апеляційної інстанції не погоджується із зазначеними доводами апелянта та вказує таке.

Відповідно до ст. 18 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права чи інтереси.

У разі незгоди особи із прийнятим судовим рішенням, в межах процесуального права існує інститут оскарження судових рішень.

Статтею 129 Конституції України передбачено, що однією із основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. Частина 2 ст. 124 Конституції України передбачає право особи на захист судом його прав.

Рішення суду у справі №909/52/21 набрало законної сили і не оскаржувалося апелянтом у цій справі. Доказів протилежного скаржником не надано. Відтак вказане рішення є обов`язковим до виконання.

Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами арбітражного керуючого, що визнання грошових вимог апелянта призведе до безпідставного подвійного стягнення коштів з боржника.

Таким чином, місцевий господарський суд правомірно відхилив заявлені грошові вимоги ГУ ДПС в Івано-Франківській області в сумі 98 395,84 грн по сплаті орендної плати за землю за період жовтень - листопад 2020 року, оскільки такі заявлені Нижньовербізькою сільською радою в межах справи про банкрутство та ґрунтуються на рішенні Господарського суду Івано-Франківської області від 20.04.2021 по справі №909/52/21, яке набрало законної сили.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 05.02.2009 у справі "Олюджіч проти Хорватії" зазначив, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення. Принцип справедливості, закріплений у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення Європейського суду з прав людини від 03.07.2014 у справі "Мала проти України", від 07.10.2010 у справі "Богатова проти України").

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення Європейського суду з прав людини від 03.07.2014 у справі "Мала проти України"). Проте це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

За таких обставин апеляційний господарський суд вважає, що надав відповідь на всі істотні, вагомі та доречні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, та дійшов висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції. Тому колегія суддів погоджується з позицією місцевого господарського суду про те, що грошові вимоги ГУ ДПС в Івано-Франківській області до боржника в сумі 98 395,84 грн не підлягають визнанню.

Відповідно ст. 13, 76, 77, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, ухвала місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Судові витрати.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням наведеного вище, апеляційний господарський суд дійшов висновку про залишення судового збору за подання апеляційної скарги за апелянтом.

Керуючись ст. 11, 74, 129, 269 - 270, 275, 276, 281- 284 ГПК України,

Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 21.09.2021 у справі №909/1109/20 в частині відмови у визнанні грошових вимог ГУ ДПС в Івано-Франківській області без змін.

2. Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції залишити за апелянтом.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок оскарження постанови встановлено Господарським процесуальним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Кодексом України з процедур банкрутства.

Справу повернути до Господарського суду Івано-Франківської області.

Головуючий суддя О.І. МАТУЩАК

Судді Т.Б. БОНК

Г.Г. ЯКІМЕЦЬ