ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" грудня 2021 р. Справа№ 910/2094/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Тищенко А.І.

Шаптали Є.Ю.

при секретарі Пнюшкову В.Г.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 15.12.2021.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Панамедікус"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 24.05.2021 (повний текст складено 04.08.2021)

у справі №910/2094/21 (суддя Ковтун С.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Новокиївське"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Панамедікус"

про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Новокиївське» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Панамедікус» (далі - відповідач, скаржник) про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.05.2021 задоволено повністю позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Новокиївське" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Панамедікус".

Визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю "Новокиївське" право власності на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, розташоване за адресом: АДРЕСА_1, загальною площею 161,9 кв. м., житловою площею 107,3 кв. м.

Витребувано із чужого незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю "Панамедікус" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Новокиївське" нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, розташоване за адресом: АДРЕСА_1, загальною площею 161,9 кв. м., житловою площею 107, 3 кв. м.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Панамедікус" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Новокиївське" 142 165,38 грн. судового збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Панамедікус" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2021 у справі №910/2094/21 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Також скаржник звернувся з клопотанням про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2021 у справі №910/2094/21, обґрунтовуючи клопотання тим, що повний текст рішення складено 04.08.2021 та не отримано скаржником, станом на момент подання апеляційної скарги.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального та порушено норми процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що Господарський суд міста Києва своїм рішенням прирівнює позивача у справі до титульного власника спірного майна, що не відповідає обставинам справи, крім того, скаржник вказує на те, що судом першої інстанції рішення прийняте без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 13.04.2021 у справі №910/11702/18.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.08.2021 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Панамедікус" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2021 у справі №910/2094/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Куксова В.В., суддів: Тищенко А.І., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.08.2021 відкладено вирішення питання щодо апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Панамедікус" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2021 у справі №910/2094/21 до надходження матеріалів справи до Північного апеляційного господарського суду. Витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/2094/21.

Від Господарського суду міста Києва надійшли матеріали справи №910/2094/21.

Суддя Шаптала Є.Ю. перебував у відпустці з 20.09.2021 до 01.10.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.10.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Панамедікус" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2021 у справі №910/2094/21. Призначено справу до розгляду на 10.11.2021.

У зв`язку із перебуванням судді Тищенко А.І. з 01.11.2021 по 15.11.2021 на лікарняному та з 16.11.2021 по 19.11.2021 у відпустці, а також судді Шаптали Є.Ю. на лікарняному з 08.11.2021 по 19.11.2021, розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Панамедікус" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2021 у справі №910/2094/21 не відбувся.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.12.2021 призначено справу до розгляду на 08.12.2021.

В судовому засіданні 08.12.2021 оголошено перерву до 15.12.2021.

В судове засідання 08.12.2021 з`явився представник позивача, який надав свої пояснення по суті апеляційної скарги. Зокрема, в обґрунтування своєї правової позиції, позивач зазначив про наявність у матеріалах справи доказів порушення відповідачем його прав на спірне нерухоме майно, які він набув за правочином у порядку правонаступництва, що підтверджуєтеся фактами встановленими судом під час розгляду справі №757/23249/17-ц, які мають преюдиціальне значення для вирішення даного спору. Натомість, висновки Верховного суду викладені в постанові від 13.04.2021 у справі №910/11702/18 не підлягають до застосування судом апеляційної інстанції у цій справі, оскільки, відповідач не посилався на них при розгляді справи у суді першої інстанції, а спірні правовідносини у справах не є подібними.

В судове засідання 08.12.2021 з`явився представник відповідача який підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2021 у справі №910/2094/21 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні 08.12.2021 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 19.12.2013 ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено попередній договір купівлі-продажу нежитлових приміщень (далі - Попередній договір), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л. В. за реєстровим №4246.

Відповідно до п. 1.1 Попереднього договору сторони зобов`язуються в майбутньому в строк, обумовлений у п. 6.1 цього договору, укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу нерухомого майна, на умовах і в порядку визначеному цим договором. Нерухомим майном, що буде предметом основного договору є квартира м. Київ, вул. Червоноармійська, буд. 23, складається з 3 жилих кімнат, загальна площею 161,9 кв. м. (далі - об`єкт нерухомості).

23.04.2014, для забезпечення повного виконання особистого зобов`язання ОСОБА_1 за Попереднім договором, між Публічним акціонерним банком (далі - ПАТ) «Старокиївський Банк» (іпотекодавцем) та гр. Ізраїлю ОСОБА_3 (іпотекодержателем) укладено іпотечний договір (без видачі заставної), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. за реєстровим № 916 (далі - Іпотечний договір), згідно з п. 2.1 якого предметом іпотеки за цим договором, є таке нерухоме майно, яке належить іпотекодавцю: квартира 2-3, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, розташована за адресом: АДРЕСА_1 , що складається з 3 жилих кімнат, загальна площа 161,9 кв. м., житлова площа 107,30 кв. м., належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановим П.Ю. 23.12.2013 за реєстровим № 913. Право власності іпотекодавця зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (далі - ПН КМНО) Івановим П.Ю. за номером запису 4006374 (дата, час реєстрації заяви та державної реєстрації права власності 23.12.2013, 16:44:26), витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформований державним реєстратором ПН КМНО Івановим П. Ю. 23.12.2013 за індексним номером витягу 15218872.

02.09.2014 ОСОБА_3 на підставі іпотечного застереження, передбаченого п. 6.7 Іпотечного договору, звернув стягнення на предмет іпотеки за цим договором та зареєстрував за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

19.09.2014 ОСОБА_3 , як новий власник нерухомого майна передав його до статутного капіталу товариству з обмеженою відповідальністю «Панамедікус».

17.06.2014 виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО) на підставі постанови Правління Національного банку України №365 від 17.06.2014 прийняла рішення № 50 «Про виведення з ринку та запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Старокиївський Банк» та призначення уповноваженої особи ФГВФО на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Старокиївський Банк», відповідно до якого в ПАТ «Старокиївський Банк» (далі - Банк) було запроваджено тимчасову адміністрацію строком з 18.06.2014 по 18.09.2014 включно.

У 2017 році ПАТ «Старокиївський Банк» звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним іпотечного договору, укладеного 23.04.2014 між ОСОБА_3 та ПАТ «Старокиївський Банк», предметом якого була 3-х кімнатна квартира під номером АДРЕСА_1 .

02.11.2018 Печерський районний суд м. Києва ухвалив заочне рішення по справі №757/23249/17-ц про визнання недійсним іпотечного договору, укладеного 23.04.2014 між ОСОБА_3 та ПАТ «Старокиївський Банк». Зокрема, суд встановив, що наявні ознаки нікчемності Іпотечного договору, передбачені пунктами 1 та 5 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Також Іпотечний договір не відповідає статтям 59, 71 Закону України «Про акціонерні товариства», ст. 47 Закону У країни «Про банки і банківську діяльність», статтям 1, 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

19.08.2020 Київський апеляційний суд залишив без змін заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 02.11.2018.

15.05.2019 за результатами проведення ФГВФО відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом UA-EA-2019-03-27-000100-b від 17.04.2019, Публічне акціонерне товариство «Старокиївський Банк» (продавець) та Товариство з обмеженою відповідальністю «Новокиївське» (покупець) уклали договір купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, яке є відмінним від права власності, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яковенко В.І. за реєстровим №238 (далі - Договір купівлі-продажу від 15.05.2019).

Відповідно до п. 1.1 Договору купівлі-продажу від 15.05.2019, за цим договором, в порядку та на умовах, визначених цим договором продавець передає у власність покупцеві, а покупець приймає у власність майнові права щодо квартири 2-3 за адресом: м. Київ, вулиця Червоноармійська будинок 23, загальна площа 161,9 кв. м., житлова площа 107,3 кв. м. За Договором купівлі-продажу від 15.05.2019 ПАТ «Старокиївський Банк» передало у власність ТОВ «Новокиївське» майнові права на нерухоме майно, які є відмінними від права власності та які виникли та / або можуть виникнути в майбутньому, а саме: визнання права власності на нерухоме майно: визнання правочину щодо припинення права власності продавця недійсним; припинення дій третіх осіб, яка порушує право власності, відновлення становища, яке існувало до порушення прав продавця; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб; та інші майнові права, які пов`язані із виникненням та припиненням права власності продавця на нерухоме манно, зокрема, але не виключно:

витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння; оскарження у судовому порядку недійсності правочину за яким продавцем було набуто право власності на нерухоме майно, або припинено право власності на нерухоме майно; звернення до державних органів, установ та організацій всіх форм власності, в межах прав та повноважень, на підставі майнових прав, які передбачені законодавством та Укладеними договорами, включаючи, але не обмежуючись органів нотаріату, Міністерства юстиції та його територіальних органів, суб`єктів державної реєстрації прав, державних реєстраторів; набуття у власність нерухомого майна, а також інші права, що випливають з майнових прав щодо нерухомого майна, в тому числі ті, які виникнуть в майбутньому, у зв`язку із встановленням обставин неправомірності припинення права власності продавця на нерухоме майно, або скасування рішень судів про недійсність правочинів на підставі яких продавець набув право власності; отримання грошових коштів / відшкодування вартості нерухомого майна за наслідками недійсності /нікчемності правочинів, на підставі яких право власності на нерухоме майно було набуте продавцем; інші права, що пов`язані або випливають із правочинів, на підставі яких виникло / існувало право власності продавця на нерухоме майно; пред`явлення позову про визнання права власності покупця, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, з подальшою реєстрацією права власності за покупцем ( надалі - майнові права).

Пунктами 1.3, 1.4 Договору купівлі-продажу від 15.05.2019 визначено, що майнові права вважаються переданими з моменту підписання цього договору. На підставі цього договору покупець має право замінити продавця як правонаступник у судових справах, що стосується нерухомого майна, або вступити у справу третьою особою із самостійними вимогами на предмет спору, або без самостійних вимог.

Київський апеляційний суд своєю ухвалою № 757/23249/17-ц від 16.10.2019 замінив Публічне акціонерне товариство «Старокиївський Банк» його правонаступником Товариством з обмеженою відповідальністю «Новокиївське».

Верховний суд (постанова справі №757/23249/17-ц від 17.06.2020) за результатами розгляду касаційної скарги ОСОБА_3 на ухвалу Київського апеляційного суду від 16.10.2019 залишив без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_3 , залишив без змін ухвалу суду апеляційної інстанції.

Позовні вимоги мотивовані тим, що нерухоме майно (квартира, розташована за адресом: АДРЕСА_1 , що складається з 3 жилих кімнат загальною площею 161,9 кв. м.) вибуло з володіння ТОВ «Новокиївське», як правонаступника публічного акціонерного товариства «Старокиївський Банк» (договір від 15.05.2019 купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, відмінних від права власності, укладений між товариством обмеженою відповідальністю «Новокиївське» та публічним акціонерним товариством «Старокиївський Банк») без встановленої законом правової підстави та поза його волею та передано безоплатно ТОВ «Панамедікус».

Обґрунтовуючи свої доводи позивач посилається на те, що договір іпотеки щодо спірного майна, який укладено 23.04.2014 між ПАТ «Старокиївський Банк», як іпотекодавцем, та ОСОБА_3 , як іпотекодержателем, визнано рішенням суду недійсним, а тому ОСОБА_3 не набув права власності на майно в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки. Відсутність права власності на майно у ОСОБА_3 свідчить про неправомірність внесення майна до статутного капіталу ТОВ «Панамедікус».

Заперечуючи позовні вимоги відповідач вказував не те, що позивач пропустив строк позовної давності.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції керувався тим, що наявні в матеріалах справи докази спростовують правомочність Едуарда Майберга здійснювати розпорядження нерухомим майном шляхом внесення його до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Панамедікус», і відповідно такі дії не є підставою для набуття останнім права власності на це майно, визвавши при цьому, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Панамедікус» є титульним володільцем майна і це володіння пов`язане з припиненням титульного володіння позивача як власника поза його волею.

Вирішуючи питання про позовну давність суд першої інстанції виходив з того, що до моменту набрання рішенням суду законної сили щодо недійсності Іпотечного договору останній вважався правомірним, і обставини наявності прав на спірне майно у ПАТ «Старокиївський Банк» були спірними, а тому перебіг позовної давності слід обчислювати з 19.08.2020 - момент набрання законної сили рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02.11.2018. Отже, за висновком суду, на час звернення позивача з позовом до суду трьохрічних строк позовної давності за заявленими вимогами не сплив.

Суд першої інстанції погодився із доводами позивача щодо того, що обставини встановлені заочним рішенням від 02.11.2018 Печерського районного суду м. Києва по справі №757/23249/17-ц залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 19.08.2020 щодо визнання недійсним іпотечного договору, укладеного 23.04.2014 між ОСОБА_3 та ПАТ «Старокиївський Банк», та, та обставина, що Київський апеляційний суд своєю ухвалою від 16.10.2019 по справі №757/23249/17-ц залишеною без змін постановою Верховного суду від 17.06.2020 замінив Публічне акціонерне товариство «Старокиївський Банк» його правонаступником Товариством з обмеженою відповідальністю «Новокиївське» мають преюдиціальне значення для вирішення даного спору.

Розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Панамедікус", колегія суддів дійшла висновку, що вона підлягає задоволенню з огляду на наступне.

За змістом ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини; інші юридичні факти.

Першочерговим завданням, яке постало перед колегією суддів є оцінка наявності порушених прав позивача. З цього приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо преюдиціального значення для вирішення даного спору тієї обставини, що Київський апеляційний суд при розгляді справи №757/23249/17-ц замінив Публічне акціонерне товариство «Старокиївський Банк» його правонаступником Товариством з обмеженою відповідальністю «Новокиївське».

Згідно з ч. 4 ст. 75 ГПК обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тобто факти, установлені у прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі, для суду при розгляді інших справ. Подібний за змістом правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26.11.2019 по справі №922/643/19.

Верховний Суд у своїх постановах від 10.10.2019 у справі № 910/2164/18, від 08.07.2019 у справі № 908/156/18 зазначив, що преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Подібні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №902/201/19, від 15.10.2019 у справі №908/1090/18.

У постанові від 18.05.2020 по справі № 522/13192/15-ц Верховний Суд дійшов висновку, що преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності. Тобто, преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин.

Колегією суддів встановлено, що вирішуючи питання щодо правонаступництва своєю ухвалою від 16.10.2019 по справі №757/23249/17-ц Київський апеляційний суд зауважив на те, що, договір, на підставі якого ТОВ «Новокиївське» просило залучити його у справу як правонаступника позивача, оплатний, нотаріально посвідчений та внесений у відповідний реєстр, є чинним та не визнаний недійсним у передбаченому законом порядку, обставини нікчемності такого договору учасниками справи не порушувались і апеляційним судом не встановлені.

Отже, Київський апеляційний суд не вважав договір від 15.05.2019 купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, відмінних від права власності, укладений між Товариством обмеженою відповідальністю «Новокиївське» та Публічним акціонерним товариством «Старокиївський Банк» нікчемним, втім, на предмет відповідності його закону суд договір не розглядав. Так, у постанові від 17.06.2020 Верховний суд зауважив на те, що доводи касаційної скарги про невідповідність положень договору від 15.05.2019, укладеного між ПАТ «Старокиївський банк», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» - Грошової С.В. та ТОВ «Новокиївське» не містять підстав для скасування оскарженого судового рішення, оскільки законність такого договору не є предметом розгляду даної справи.

За наведеного колегія суддів приходить до висновку, що договір на який позивач посилається як на підставу виникнення в нього прав на спірне нерухоме майно у порядку правонаступництва, в ухвалі Київського апеляційного суду від 16.10.2019 по справі №757/23249/17-ц знайшов лише згадку, щодо його існування як документу і не оцінювався на предмет законності, а відтак обставин, які мають преюдиціальне значення для вирішення даного спору, ухвалою Київського апеляційного суду від 16.10.2019 по справі №757/23249/17-ц не встановлено.

Водночас, колегія суддів зазначає, що згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, у ст. 204 ЦК України проголошується презумпція правомірності правочину. Усі інші треті особи, у тому числі державні органи, не можуть нехтувати правами і обов`язками, що виникли в учасників такого правочину, а відтак не повинні порушувати ці права та не перешкоджати здійсненню їх обов`язків. Однак така презумпція може бути спростована у двох випадках.

По-перше, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2 ст.215 ЦК України). По-друге, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 ЦК України).

Вирішуючи питання про правонаступництво, суд досліджує обставини передачі прав кредитора новому кредитору та встановлює відповідність їх підставам, визначеним законодавством. У процесі дослідження цих обставин судом може бути встановлено недійсність передання кредитором своїх прав іншій особі (наприклад, нікчемність відповідного договору відступлення права вимоги) (постанова Верховного суду від 13.04.2021 у справі №910/11702/18).

Колегія суддів відхиляє доводи позивача, щодо неможливості оцінки судом питання законності договору у межах цієї справи в силу презумпції правомірності правочину з огляду на процесуальний обов`язок суду належним чином дослідити подані стороною докази та надати їм правову оцінку.

Колегія суддів звертає увагу, що витребування майна із чужого незаконного володіння передбачено статтями 16, 387 ЦК України саме як форма захисту права власності, а не як окреме оборотоздатне майнове право, яке може відчужуватися в порядку передбаченому статтею 656 цього Кодексу, на користь інших осіб, оскільки речові права безпосередньо пов`язані з конкретною річчю і переходять у зв`язку з переходом об`єктів нерухомості. На підтвердження наявності у позивача суб`єктивного матеріального права на витребування майна із чужого незаконного володіння позивач повинен надати суду відповідні належні докази, що підтверджують його право на зазначене майно, проте до таких доказів не належить договір купівлі-продажу майнових прав, предметом відчуження за яким є такі способи судового захисту цивільних прав, як визнання права власності на нерухоме майно та витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння.

Також колегія суддів зазначає, що виходячи із системного аналізу змісту положень статей 177, 190, 656 ЦК України, статті 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" та статей 3, 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", як речові права на нерухоме майно, похідні від права власності, так і майнові права, відмінні від права власності на нерухоме майно (за винятком права очікування на отримання у майбутньому права власності на нерухоме майно), є правами, нерозривно пов`язаними з нерухомим майном, а тому такі права підлягають державній реєстрації та виникають з моменту відповідної реєстрації. Натомість нездійснення послідовної державної реєстрації майнових (речових) прав на нерухоме майно за їх покупцями свідчить про відсутність переходу прав та обов`язків позивача до правонаступника, як наслідок, виключає підстави для заміни сторони її процесуальним правонаступником".

Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 13.04.2021 у справі №910/11702/18.

Відповідно до частини першої ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Водночас колегія суддів звертає увагу позивача, що сам лише факт, що відповідач не посилався на відповідний висновок Верховного Суду під час розгляду справи судом першої інстанції не позбавляє його права посилатися на такій висновок під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, адже, висновок Верховного Суду не є доказом у тому значенні, у якому це поняття застосовується у ГПК і має в силу закону застосовуватись на будь-якій стадії судового процесу за умови подібності правовідносин.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц).

Для встановлення подібності справ і відносин касаційні суди, зокрема, звертаються до таких критеріїв, як подібність фактичних обставин, суб`єктний склад, об`єкт і предмет правового регулювання, а також умови застосування правових норм.

Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин у даній справі та у справі №910/11702/18, колегія суддів виходить з наступного.

У справі № 910/11702/18 предметом позову було витребування у відповідача нерухомого майна і визнання за позивачем права власності на зазначене нерухоме майно. Відповідачем у справі виступало господарське товариство до статутного капіталу якого нерухоме майно було внесено фізичною особою, яка зареєструвала права власності на нерухоме майно на підставі іпотечного застереження, передбаченого Іпотечним договором укладеним із позивачем, звернув стягнення у позасудовому порядку на предмет іпотеки - нерухоме майно. Ухвалою суду апеляційної інстанції, під час розгляду справи, було вирішено питання про залучення особи - покупця за договорами купівлі-продажу майнових прав, які є відмінними від права власності в якості процесуального правонаступника на стороні позивача у відносинах щодо витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на майно (тобто тих, щодо яких виник спір) як остаточного набувача майнових прав на нерухоме майно, стосовно якого виник спір.

Проаналізувавши вищевикладене, колегія суддів знаходить спірні правовідносини у справі, яка розглядається і правовідносини у справі №910/11702/18 подібними за предметом та підставами спору, змістом позовних вимог і встановленими судом фактичними обставинами, та однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Водночас, колегія суддів відзначає, що визнання заочним рішенням від 02.11.2018 Печерського районного суду міста Києва у справі №757/23249/17-ц недійсним іпотечного договору, укладеного 23.04.2014 між ОСОБА_3 та ПАТ «Старокиївський Банк» є певним розходженням фактично-доказової бази (обставин справи та зібраних у них доказів) у справі, що розглядається і у справі №910/11702/18, втім, з огляду на встановлені ст. 216 ЦК України правові наслідки недійсності правочину, зазначена обставина не може впливати на висновок про подібність правовідносин.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями ст. 20 ГК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28.05.2020 зі справи № 910/7164/19 від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30.11.2021 у справі № 908/737/20.

Отже, колегія суддів не знаходить підстав для незастосування у справі яка розглядається висновків Верховного Суду викладених у постанові від 13.04.2021 у справі № 910/11702/18, та відповідно вважає встановленим відсутність факту порушення прав позивача за відсутності у нього порушеного права на спірне нерухоме майно за захистом якого він звернувся до суду.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів дійшла до переконання, що доводи скаржника у своїй апеляційній скарзі про не встановлення судом першої інстанції обставин, що маються суттєве значення для правильного вирішення спору, та винесення рішення на підставі недопустимих доказів знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Стосовно поданої до суду першої інстанції заяви відповідача про застосування строку позовної давності, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу

Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц, від 07.11.2018 у справі № 575/476/16-ц).

Відповідно до п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 «Про деякі практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Оскільки судовою колегією встановлено відсутність у позивача порушеного права за захистом якого він звернувся до суду, відповідно, позовна давність у даній справі не застосовується.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) не з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, Північний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, крім того неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні місцевого господарського суду, не відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Судові витрати, понесені скаржником у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, в порядку ст. 129 ГПК України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 271, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Панамедікус" - задовольнити.

Рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2021 у справі №910/2094/21 - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Новокиївське" (вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 22, м. Київ, 01601, код 42942070) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Панамедікус" (вул. Миколи Пимоненка, буд. 13-к, оф. 8, м. Київ, 04050, код 35466942) 213 248 (двісті тринадцять тисяч двісті сорок вісім грн.) 37 коп. судового збору за подання апеляційної скарги

Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

Матеріали справи №910/2094/21 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови складено 23.12.2021.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді А.І. Тищенко

Є.Ю. Шаптала