ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2021 р. Справа№ 911/1732/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Станіка С.Р.

Куксова В.В.

за участю секретаря судового засідання Рудь Н.В.

розглянувши без виклику учасників справи апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Москаленко Марини Володимирівни на рішення Господарського суду Київської області від 18.08.2021 (повний текст рішення складено 25.08.2021)

у справі №911/1732/21 (суддя Ейвазова А.Р.)

за позовом Фізичної особи - підприємця Москаленко Марини Володимирівни

до Фізичної особи - підприємця Мироненка Анатолія Юрійовича

про стягнення 30 484 грн.

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа - підприємець Москаленко Марина Володимирівна (далі - ФОП Москаленко М.В.) звернулась до Господарського суду Київської області з позовом до фізичної особи - підприємця Мироненка Анатолія Юрійовича (далі - ФОП Мироненко А.Ю.) про стягнення 30 484 грн в рахунок повернення сплачених грошових коштів.

В обґрунтування заявлених вимог, позивачка зазначає, що переплатила 30484грн за договором найму №10/2 від 15.09.2019, який припинено 31.10.2020, однак, на вимогу від 30.03.2021 відповідач такі кошти не повернув.

Рішенням Господарського суду Київської області від 18.08.2021 відмовлено повністю у задоволенні позову Фізичної особи - підприємця Москаленко Марини Володимирівни до Фізичної особи - підприємця Мироненка Анатолія Юрійовича про стягнення 30 484 грн в рахунок повернення сплачених грошових коштів.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову Фізичної особи - підприємця Москаленко Марини Володимирівни, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано суду доказів, що договір припинено саме 31.10.2020.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Фізична особа - підприємець Москаленко Марина Володимирівна звернулася безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить суд повністю скасувати рішення Господарського суду Київської області від 18.08.2021 у справі №911/1732/21 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Вирішити питання щодо розподілу судового збору.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказав, що місцевий господарський суд не повно та не об`єктивно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, а тому, на думку скаржника, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не надав оцінку доказам позивача, а саме, що останнім на адресу відповідача було направлено претензію б/н від 30.03.2021 та Акт звірки взаєморозрахунків з відповідачем за Договором за період з 01.10.2019 по 31.10.2020, що разом з описом вкладення у цінний лист також було долучено інформацію з сайту Укрпошта, за номером 126, згідно якої відправлення вручено відповідачу 23.04.2021 о 09:50. З урахуванням вищенаведеного позивачем разом із апеляційною скаргою були надані докази про отримання відповідачем претензії б/н від 30.03.2021 та Акту звірки взаєморозрахунків з відповідачем за Договором за період з 01.10.2019 по 31.10.2020.

Крім того позивач у своїй скарзі зазначав, що акт здачі-приймання приміщення не був підписаний з відповідачем після припинення Договору найму нежитлового приміщення № 10/2 від 15.09.2020, так як позивачу не було повернуті відповідачем надлишково перераховані кошти згідно Договору. Також, позивач не мала змоги передати відповідачу приміщення за актом здачі-приймання протягом 3(трьох) робочих днів з моменту його припинення, тому що відповідачем 30.10.2020 було продане вказане приміщення Сівкову Олександру Аналійовичу, що підтверджується Договором купівлі-продажу нежитлового приміщення № 6802.

Позивач зазначав, що 30.10.2020 після продажу нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 відповідач повідомив позивачку, що продав вказані приміщення і, що з 01.11.2020 буде інший власник. 01.11.2020 між Фізичною особою - підприємцем Сівковим Олександром Андрійовичем (Наймодавець за Договором) та Фізичною особою - підприємцем Москаленко Мариною Володимирівною - (Наймачем за Договором, далі по тексту - позивач) був укладений Договір найму нежитлового приміщення № 10/3, згідно умов якого Сівков Олександр Андрійович зобов`язувався передати, а позивач прийняти в строкове платне користування нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №911/1732/21 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В. судді: ОСОБА_3, Станік С.Р.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.09.2021 поновлено Фізичній особі - підприємцю Москаленко Марині Володимирівні пропущений строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Київської області від 18.08.2021, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Москаленко Марини Володимирівни на рішення Господарського суду Київської області від 18.08.2021, розгляд справи призначено на 18.11.2021.

У зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_3 у відставку, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 16.11.2021 у справі №911/1732/21 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Станік С.Р., Куксов В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.11.2021 прийнято справу №911/1732/21 за апеляційною скаргою Москаленко Марини Володимирівни на рішення Господарського суду Київської області від 18.08.2021 колегією суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Станік С.Р., Куксов В.В.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечив проти задоволення скарги, мотивуючи тим, що доводи, викладені у апеляційній скарзі, не відповідають фактичним обставинам, суперечать вимогам чинного законодавства та ґрунтуються на припущеннях позивача, а рішення місцевого господарського суду від 18.08.2021 прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з чим відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

В обґрунтування свого відзиву відповідач зазначав, що сторони не вчиняли жодних усних правочинів про припинення договору найму, про що свідчить відсутність у матеріалах справи жодних доказів, які б підтверджували б цю обставину. Стосовно посилань позивача, щодо припинення договору найму у зв`язку із продажем відповідачем нежитлових приміщень, відповідач зазначав, що у п. 14.3. договору найму зазначено, у разі зміни власника приміщення, до нового власника переходять права та обов`язки за даним договором, в порядку правонаступництва. Отже, на переконання відповідача, права та обов`язки за договором найму на підставі договору та закону перейшли до нового власника приміщень. Тому посилання позивача на продаж відповідачем нежитлових приміщень як на підставу припинення договору найму є незаконним. Крім того відповідач звертав увагу суду, що на момент укладення договору купівлі-продажу приміщень від 30.10.2020 позивач залишалась в орендованому приміщенні, а укладання договору оренди з новим власником лише підтверджує факт, що позивач не припиняла користуватись орендованим майном.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Згідно з ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу малозначними справами є, зокрема, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. При цьому, частиною 7 вказаної статті визначено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Частиною 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що від учасників справи клопотань про розгляд справи в порядку загального позовного провадження з викликом сторін у справі не надходило. Отже, справа №911/1732/21 призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 18.08.2021 залишенню без змін з наступних підстав.

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Стаття 181 Господарського кодексу України визначає загальний порядок укладання господарських договорів, зокрема, у частині 1 цієї статті йдеться, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками; допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, 15.09.2019 між відповідачем (наймодавець) та позивачем (наймач) укладено договір найму №10/2 нежитлового приміщення (далі - договір), відповідно до умов якого наймодавець передає, а наймач приймає в строкове платне користування нежитлове приміщенням належне наймодавцю на праві власності, що є об`єктом вказаного договору (п. 1.1 договору).

Як визначено п.п. 1.2, 1.3, 1.4 договору, адреса приміщення: АДРЕСА_1; площа приміщення - 71,5кв.м; поверх 1.

Згідно п. 2.1 договору приміщення надається наймачу в оренду для здійснення ним господарської діяльності наймача, а саме розташування медичного центру.

Приміщення повинно бути передано наймодавцем та прийнято наймачем згідно акту прийому-передачі, який є невід`ємною частиною вказаного договору, протягом 3 робочих днів з моменту укладення вказаного договору (п. 3.1 договору).

Як погоджено сторонами п. 3.2 договору, у момент підписання акту прийому-передачі наймодавець передає наймачу ключі від входу в приміщення та внутрішніх кімнат.

Відповідно до п. 4.1 договору вказаний договір укладається на строк з 15.10.2019 по 14.09.2022, тобто строком на 2 роки 11 місяців. При цьому, п.4.2 договору визначено, що строк найму приміщення може бути продовжено за взаємною згодою сторін.

Згідно п. 5.1 договору щомісячна орендна плата за користування наймачем приміщенням сторонами погоджена у розмірі 21 000грн, яка сплачується наймачем наймодавцю не пізніше 15 числа кожного місяця (п. 5.2 договору).

У випадку розірвання договору орендна плата сплачується за час фактичного користування приміщенням з моменту попередження наймодавцем про розірвання договору до фактичного звільнення приміщення (п. 5.3 договору).

Сторонами узгоджено, що орендна плата починає нараховуватись з 15.10.2019 (п.5.5 договору).

Як визначено сторонами п. 5.6 договору, протягом трьох днів з моменту укладення договору наймач сплачує наймодавцю орендну плату з перший та останній місяці оренди (тобто 15.10.2019 по 14.09.2022); сума орендної плати складає 21 000 грн.

Крім того, у відповідності до п. 6.1 договору наймач компенсує наймодавцю у строк не пізніше 10-го числа поточного місяця по рахункам минулого місяця витрати по утриманню приміщення, які не включаються до орендної плати (експлуатаційні витрати), а саме: опаленню, водопостачанню та водовідведенню, електрозабезпеченню, газопостачанню, вивозу побутових відходів.

Згідно пп. 8.1.3 договору наймач зобов`язується своєчасно здійснювати оплату орендної плати за користування приміщенням, а у відповідності з пп. 8.2.6 договору наймач має право відмовитись від цього договору в односторонньому порядку, попередивши про це наймодавця в строк не менше як за 2 місяці до дати припинення договору.

У відповідності до п. 9.1 договору після закінчення строку його дії або після припинення договору наймач зобов`язаний передати наймодавцю приміщення за актом здачі-приймання протягом 3 робочих днів з моменту закінчення строку дії договору або його припинення.

Приміщення вважається фактично переданим наймодавцю з моменту підписання акту здачі-приймання (п.9.3 договору).

Відповідно до умов Договору, сторони погодили, що якщо наймодавець за відсутністю письмово обґрунтованих причин не підписує акт здачі-приймання приміщення, такий акт здачі-приймання вважається підписаним наймодавцем, а приміщення - повернутим наймодавцю на третій день після направлення наймачем наймодавцю акту здачі-приймання, підписаного наймачем (п.9.4 договору).

01.04.2020 сторонами укладено додаткову угоду №1К, якою визначили, що сума орендної плати за квітень 2020 року складає 10 500грн.

Додатковою угодою №2к від 01.05.2020 сторонами погоджено, що орендна плата за травень 2020 року становить 12 600 грн, а за червень 2020 року - 16 800 грн.

Судом встановлено, що 15.10.2019 відповідачем передано, а позивачем прийнято приміщення, що є об`єктом найму за договором, що підтверджується актом прийому-передачі нежилого приміщення.

На підтвердження виконання обов`язків за договором в частині сплати орендної плати позивачем надана розписка відповідача про отримання ним від Пилипенко В.В. 42 000 грн в рахунок оплати за перший та останній місяці оренди офісу за адресою АДРЕСА_2. При цьому, позивачкою, у підтвердження повноважень у Пилипенко В.В. діяти від її імені, надано довіреність від 02.09.2019, що посвідчена нотаріально та зареєстрована у реєстрі за №939.

Також, на рахунок відповідача позивачем перераховано у період з 14.11.2019 по 15.06.2020 за оренду за відповідним договором кошти у загальному розмірі 228 900грн, що підтверджуються виписками з рахунку позивачки. Отже, загалом в рахунок орендної плати за договором сплачено 270 900 грн.

Звертаючись із позовом до суду Москаленко М.В. вказувала, що сторони за взаємною згодою вирішили припинити дію договору 31.10.2020 та зазначала, що за період оренди мала б сплатити в рахунок орендної плати 240 416 грн, між тим сплатила більше на 30 484 грн 16), у зв`язку з чим звернулась до відповідача з вимогою від 30.03.2021 про повернення таких коштів.

Позивач зазначала, що на підтвердження факту направлення вимоги про повернення коштів відповідачу надано опис вкладення у цінний лист.

Дослідивши обставини справи колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно; особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Як визначено ч.2 такої статті, положення відповідної глави ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

Укладений сторонами договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно ч.1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За своєю правовою природою укладений сторонами договір є договором найму (оренди), в силу якого у позивачки виникли зобов`язання сплачувати плату за користування майном у встановлених договором розмірі та строк.

Так, відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк, а згідно ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Звертаючись до суду з даним позовом позивачка посилалась на те, що відповідне зобов`язання за договором - сплачувати оренду плату припинилось внаслідок припинення дії договору за взаємною згодою сторін 31.10.2020.

Як визначено ч. 1 ст. 793 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі.

Водночас, як визначено ч.ч. 1, 3 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом; у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

У відповідності до ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

При цьому, згідно ст. 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

При укладенні сторонами договору ними дотримано письмової форми договору, встановленої ст.793 ЦК України, отже, розірвання договору за згодою сторін мало бути вчинено у відповідній формі - письмовій.

Колегія суддів зазначає, що у матеріалах справи наявна копія опису вкладення у цінний лист (т. 1, а.с. 21), відповідно зі змісту якого убачається, що позивач направив на адресу відповідача лист-вимогу про сплату надлишково перерахованих коштів, акт звірки взаєморозрахунків з ФОП Мироненко А.Ю. Однак, колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що факт відправки вказаних документів не є доказом отримання відповідачем саме вказаної поштової кореспонденції.

Посилання позивача у апеляційній скарзі на «нові докази», номеру трекінгу поштового відправлення та відстеження останнього на сайті пошти колегією суддів не беруться до уваги з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1-3, та 5 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Наведені положення передбачають наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як: «винятковість випадку» та «причини, що об`єктивно не залежать від особи», і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою).

Колегія суддів зазначає, що докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і, виходячи з принципу змагальності сторін, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції саме в суді першої інстанції.

Отже, вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 43 ГПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

На переконання колегії суддів апелянт не надав суду обґрунтованих доказів неможливості подання останніх у суді першої інстанції.

З урахуванням вищенаведеного можна дійти висновку, що оскільки судом не встановлено факту отримання відповідачем вимоги про припинення дії Договору найму нежитлового приміщення №10/2 від 15.09.2019, Договір не є припиненим із 31.10.2021 за взаємною згодою.

Крім того, необґрунтованими є доводи скаржника щодо припинення договору найму, як на підставу відчуження відповідачем орендованого позивачем приміщення за договором купівлі-продажу власних приміщень.

Так, у відповідності до ч. 1 ст. 770 ЦК України, у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця. Крім того відповідно до п. 14.3. Договору найму, що у разі зміни власника приміщення, до нового власника переходять права та обов`язки за даним договором, в порядку правонаступництва.

З урахуванням вищенаведеного, посилання позивача на продаж відповідачем нежитлових приміщень як на підставу припинення договору найму є безпідставним та необґрунтованим.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїс-Матеос проти Іспанії" від 23.06.1993).

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

У Рекомендаціях R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на удосконалення судової системи, наголошується на тому, що суд повинен, принаймні в ході попереднього засідання, а якщо можливо, і протягом всього розгляду, відігравати активну роль у забезпеченні швидкого судового розгляду, поважаючи при цьому права сторін, в тому числі і їх право на неупередженість. Зокрема, він повинен володіти повноваженнями proprio motu, щоб вимагати від сторін пред`явлення таких роз`яснень, які можуть бути необхідними; вимагати від сторін особистої явки, піднімати питання права; вимагати показань свідків, принаймні в тих випадках, коли мова йде не тільки про інтереси сторін, що беруть участь у справі, тощо. Такі повноваження повинні здійснюватися в межах предмета розгляду.

Обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів" від 27.10.1993).

У відповідності до ст. 42 Господарського процесуального кодексу України учасники справи користуються рівними процесуальними правами. Учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції Фізичною особою - підприємцем Москаленко Мариною Володимирівною не було подано належних та переконливих доказів на підтвердження своїх вимог. Колегія суддів звертає увагу, що доводи, викладені у апеляційній скарзі Фізичної особи - підприємця Москаленко Марини Володимирівни на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Київської області від 18.08.2021 прийнято після повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв`язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону та є обґрунтованим.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги Фізичної особи - підприємця Москаленко Марини Володимирівни слід відмовити, а оскаржуване рішення Господарського суду Київської області від 18.08.2021 у справі №911/1732/21 - залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 129, 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Москаленко Марини Володимирівни на рішення Господарського суду Київської області від 18.08.2021 у справі №911/1732/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 18.08.2021 у справі №911/1732/21 залишити без змін.

3. Судові витрати (судовий збір) за розгляд апеляційної скарги покладаються на Фізичну особу - підприємця Москаленко Марину Володимирівну.

4. Матеріали справи №911/1732/21 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням приписів п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст підписано 20.12.2021.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді С.Р. Станік

В.В. Куксов