ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

22.12.2021р. Справа №905/694/21 (266/2230/21)

за позовом ОСОБА_1 , м.Маріуполь

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю СРЗ, м.Маріуполь про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки при звільненні працівника та компенсації за весь час порушення строків виплати заробітної плати.

Суддя Левшина Г.В.

без повідомлення (виклику) учасників справи

Позивач звернулась до Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області з позовною заявою до ТОВ СРЗ про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 76755,26грн., середнього заробітку за час затримки при звільненні працівника в розмірі 24064,00 грн. та компенсації за весь час порушення строків виплати заробітної плати в розмірі 342,42 грн., та витрати на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Ухвалою Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 27.04.2021р. прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю СРЗ про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки при звільненні працівника та компенсації за весь час порушення строків виплати заробітної плати, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження із викликом сторін, призначено судове засідання на 26.05.2021р. о 08:40 год.

17.05.2021р. представник відповідача надав клопотання про зупинення провадження у справі у зв`язку з тим, що 28.04.2021 року господарський суд Донецької області відкрив провадження у справі № 905/694/21 про банкрутство ТОВ СРЗ.

Ухвалою Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 26.05.2021р. в задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю СРЗ про зупинення провадження у справі відмовлено, передано справу на розгляд господарському суду Донецької області.

01.07.2021р. до господарського суду Донецької області надійшла справа №266/2230/21 (2/266/742/21).

Згідно витягу з протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 01.07.2021р. встановлений єдиний унікальний номер судової справи №905/694/21 (266/2230/21), справу передано до провадження судді Левшиної Г.В. на підставі ст.7 Кодексу України з процедур банкрутства, у зв`язку з перебуванням у провадженні судді Левшиної Г.В. справи №905/694/21 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю СРЗ, м.Маріуполь ().

Ухвалою господарського суду Донецької області від 05.07.2021р. прийнято до провадження в межах справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю СРЗ, м.Маріуполь справу №905/694/21 (266/2230/21) за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю СРЗ () про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки при звільненні працівника та компенсації за весь час порушення строків виплати заробітної плати. Крім того, вказаною ухвалою суду було зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю СРЗ протягом п`яти днів з отримання даної ухвали подати до суду (разом з доказами направлення позивачу): довідку про розмір заборгованості перед ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , по заробітній платі та належнихдо виплати суми.

Згідно з ухвалою від 13.09.2021р. витребувано у відповідача докази по справі.

Згідно з ухвалою від 11.10.2021р. витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю СРЗ () наступні документи: розрахункові листи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , за лютий та березень 2021р.; витребувано у ОСОБА_1 наступні документи: докази понесення витрат на правничу допомогу в сумі 5000,00 грн.

07.12.2021р. відповідачем надано копії витребуваних документів.

16.12.2021р. позивачем суду надано заяву, згідно якої заявлено до стягнення з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 42467,61 грн., середній заробіток за несвоєчасний розрахунок по заробітній платі при звільненні за період затримки з 10.03.2021р. по день винесення рішення, компенсацію за невикористану відпустку в сумі 4881,33 грн. та компенсацію за весь час порушення строків виплати заробітної плати в сумі 342,42 грн.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані сторонами документи, за результатами оцінки матеріалів справи, суд встановив:

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За приписом ст.21 Закону України Про оплату праці працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа Суханов та Ільченко проти України) майно може являти собою існуюче майно або засоби, включаючи право вимоги відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні законне сподівання/правомірне очікування стосовно ефективного здійснення права власності.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Згідно ст.ст.115, 116 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Як встановлено, ОСОБА_1 працювала в Товаристві з обмеженою відповідальністю СРЗ на посаді начальника відділу.

Згідно з наказом Товариства з обмеженою відповідальністю СРЗ від 09.03.2021р. ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади.

Згідно з розрахунковим листом табельний №20844 за березень 2021р. борг перед позивачем із заробітної плати на кінець місяця - 32720,66 грн. (у тому числі оплата почасова, оплата простоїв, індексація зарплати, доплати, надбавка до посадового окладу).

Відповідачем вказані обставини не спростовані, у відзиві на позов підтверджено, всупереч вимог ст.ст.13, 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказів перерахування позивачу заробітної плати не надано.

Одночасно, позивачем доказів наявності заборгованості із заробітної плати в іншій сумі до матеріалів справи не надано.

Частиною 2 ст.233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю СРЗ заборгованості із заробітної плати в сумі 42467,61 грн. підлягають частковому задоволенню в сумі 32720,66 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки по день винесення судового рішення, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до п.20 Постанови від 24 грудня 1999 року №13 Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства про оплату праці зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той м& право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Також, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.І ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум в строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальним є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Стосовно визначення дати з якої повинно бути обраховано середній заробіток, суд виходить з того, що оскільки виплата середнього заробітку настає за умови невиплати з вини підприємства належних сум при звільненні, а такий факт встановлений судом, то обрахування суми середнього заробітку проводиться з наступного дня після дня звільнення, тобто у даному випадку з 10.03.2021р. року по день прийняття рішення, тобто по 22.12.2021р. включно.

Суд обраховує середньоденний заробіток наступним чином, виходячи з того, що останні відпрацьовані місяці, що передували звільненню позивача є січень та лютий 2021р. Заробітна плата позивача становила всього 28325,40 грн. При цьому, у січні 2021р. позивач відпрацював 19 днів, а у лютому 2021р. - 13 днів. Таким чином, середньоденна заробітна плата становить 885,19 грн. (28325,40 грн. /32 робочий день).

Згідно наданих відповідачем до матеріалів справи наказів №33 від 22.02.2021р., №47 від 30.03.2021р., №50 від 28.04.2021р., №53 від 13.05.2021р. в період з 23.02.2021р. встановлено вимушений простій (не з вини працівників) і призупинено роботи роботу усіх структурних підрозділів товариства. Згідно наказів підприємства №46 від 30.03.2021р., №49 від 28.04.2021р., №52 від 13.05.2021р. встановлено з 01.04.2021р. по 30.06.2021р. триденний робочий тиждень на підприємстві, а з 01.07.2021р. по 31.10.2021р. - п`ятиденний робочий тиждень.

Отже визначаючи кількість робочих днів, перевіривши правильність розрахунку зробленого позивачем, суд проводить розрахунок з 10.03.2021р. з урахуванням неповного робочого тижня підприємства, загалом за 172 робочих дня.

Як наслідок, суд вважає правомірним нарахування до стягнення з відповідача середнього заробітку за період затримки в розмірі 152252,68 грн.

При цьому, відкриття провадження у справі про банкрутство роботодавця не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов`язку сплатити зазначені кошти.

Між тим, встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Так, працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Наведене узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. в справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18), де касаційний суд, зокрема, зазначив, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплата такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016р. у справі №6-1 ІЗцсІб).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст.117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (п.91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Наведена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020р. у справі №711/4010/13-ц.

Враховуючи наведені обставини, зокрема розмір простроченої заборгованості відповідача щодовиплати позивачу всіх належних сум, передбачених на день звільнення, період прострочення, співмірність заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, приймаючи до уваги знаходження відповідача в процедурі банкрутства та наявність значної заборгованості із заробітної плати перед іншими працівниками, суд дійшов висновку про необхідність зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 152252,68 грн. до пропорційного розміру заборгованості відповідача з виплати позивачеві заробітної плати, тобто до 32720,66 грн.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в сумі 32720,66 грн.

Водночас, згідно ч.1 ст.67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Нормами п. 171.1 ст.171 та 14.1.180 ст.14 Податкового Кодексу України та ст.7 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування врегульовано порядок утримання податків з будь-яких виплат на користь громадян України, і суди не є суб`єктами, уповноваженими надавати тлумачення вимог чинного законодавства.

Оскільки, суд не є податковим агентом, тому обов`язок відрахувати зазначені податки і збори закон покладає на роботодавця.

Відповідно до листа ДФС від 09.06.2016 №12817/6/99-99-13-02-03-15 оскільки виплата доходу у вигляді суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, здійснюється звільненому працівнику і не пов`язана з відносинами трудового найму, то такий дохід оподатковується податковим агентом як інші доходи податком на доходи фізичних осіб за ставкою 18 відс. та військовим збором - 1,5 відсотка у місяці його фактичного нарахування.

Крім того, особи, які мають статус податкових агентів, зобов`язані подавати у строки, встановлені Кодексом податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу (п.п.б п. 176.2 ст.176 Кодексу).

Суд роз`яснює, що у разі задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні сумщг які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки та збори із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зменшується на суму податків і зборів.

Щодо вимог про стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку в сумі 4881,33 грн. суд виходить з наступного:

Згідно ч.1 ст.6 Закону України Про відпустки щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року Про практику застосування судами законодавства про оплату праці, розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Обчислення середньої заробітної плати для оплати компенсації за невикористані дні відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановленізаконодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.

Відповідно до ст.30 ЗУ Про оплату праці роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Як встановлено, згідно наданої відповідачем інформації про розмір заборгованості та належних до виплати сум позивачу відсутні жодні відомості щодо наявності заборгованості із виплати компенсації за невикористану відпустку перед позивачем.

Одночасно, позивачем всупереч вимог ст.ст.13, 73, 74, 80 Господарського процесуального кодексу України до матеріалів справи не надано документів, згідно яких розраховано розмір заявленої до стягнення суми (зокрема, копії трудового договору з відповідачем, наказу про попередню відпустку, відомості щодо заробітку за останні 12 місяців тощо).

Як наслідок, позов в частині вимог про стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку в сумі 4881,33 грн. підлягає залишенню без задоволення за недоведеністю.

Щодо вимог про стягнення про стягнення з відповідача компенсації за весь час порушення строків виплати заробітної плати в сумі 342,42 грн. суд зауважує наступне:

Згідно ст.34 Закону України Про оплату праці компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Порядок компенсації втрати доходів внаслідок порушення встановлених строків їх виплати передбачено Законом України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Згідно із статями 2, 3 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Основною умовою для виплати громадянам компенсації є порушення власником встановлених строків виплати нарахованих доходів, зокрема, заробітної плати. При цьому, компенсація за порушення строків виплати нарахованого доходу проводиться незалежно від вини органу, що здійснює відповідні виплати та незалежно від порядку і підстав нарахування цього доходу чи його частини: самим підприємством добровільно чи на виконання судового рішення.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 07 листопада 2012 року справа №6-13 Іцс 12.

Відповідно до статті 4 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Відповідно до п. 4 Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається.

Відповідно до правового висновку закріпленого в Постанові Верховного Суду України у від 7 листопада 2012 року (справа № 6-131цс12): основною умовою для виплати громадянину компенсації є порушення власником встановлених строків виплати нарахованих доходів (зокрема, заробітної плати, пенсії, соціальної виплати, страхових виплат). При цьому, компенсація за порушення строків виплати нарахованого доходу проводиться незалежно від вини органу, що здійснює відповідні виплати та незалежно від порядку і підстав нарахування цього доходу чи його частини: самим підприємством добровільно чи на виконання судового рішення.

Беручи до уваги, що відповідачем порушено строки виплати заробітної плати позивачу, суд,перевіривши наданий розрахунок сум компенсації втрати частини заробітної плати позивачу, який наведений в уточненій позовній заяві, вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача 342,42 грн. компенсації за невчасну виплату заробітної плати.

Судовий збір, а також витрати на правничу допомогу, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача та державного бюджету України, враховуючи, що спір у справі виник внаслідок неправильних дій відповідача.

Керуючись ст.ст.2, 7 Кодексу України з процедур банкрутства, ст.ст.13, 74, 76-79, 86, 91, 120, 129, 165, 210, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , м.Маріуполь до Товариства з обмеженою відповідальністю СРЗ, м.Маріуполь про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 42467,61 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку в сумі 4881,33 грн. та компенсації за весь час порушення строків виплати заробітної плати в сумі 342,42 грн. задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю СРЗ (87510 м.Маріуполь, пр.Луніна, буд.2, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , код НОМЕР_1 ) заборгованість із заробітної плати в сумі 32720,66 грн., середній заробіток за період затримки розрахунку в сумі 32720,66 грн., компенсацію за весь час порушення строків виплати заробітної плати в сумі 342,42 грн., витрати на правничу допомогу в сумі 5000,00 грн. Виплату середнього заробітку провести за вирахуванням податків та зборів.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю СРЗ (87510 м.Маріуполь, пр.Луніна, буд.2, ) на користь державного бюджету України судовий збір в сумі 908,00 грн.

Видати накази після набрання рішенням суду законної сили.

В задоволенні решти позовних відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 22.12.2021р.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи в порядку ст.257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Г.В. Левшина