ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

29.12.2021 Справа № 917/1677/20

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Лубнигаз" про відстрочку виконання рішення господарського суду Полтавської області від 09.03.2021 року по справі №917/1677/20

за позовною заявою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", вул. Б.Хмельницького, 6, м. Київ, 01001

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Лубнигаз", вул. Л. Толстого 87, м. Лубни, Полтавська область, 37500

про стягнення 296 572 557,93 грн. заборгованості ,

Суддя Тимощенко О.М.

Секретар судового засідання Отюгова О.І.

Представники сторін:

від стягувача: відсутні

від заявника (боржника): Кравченко Ю.В.

Обставини справи: 10.11.2021 року від Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Лубнигаз" до суду надійшла заява про відстрочку виконання рішення господарського суду Полтавської області від 09.03.2021 року по справі №917/1677/20.

В обґрунтування заяви відповідач (боржник) посилається на наявність обставин, що утруднюють виконання судового рішення.

Ухвалою від 11.11.2021 року суд прийняв до розгляду заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Лубнигаз" про відстрочку виконання рішення господарського суду Полтавської області від 09.03.2021 року по справі №917/1677/20 та призначив розгляд заяви на 23.11.2021 року.

23.11.2021 року від відповідача (боржника) до суду надійшов супровідний лист з додатком та додаткові пояснення.

Протокольною ухвалою від 23.11.2021 р. судом було оголошено перерву в засіданні до 30.11.2021 р. 10:20 год.

25.11.2021 року від позивача (стягувача) до суду надійшли заперечення на заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Лубнигаз" про відстрочку виконання рішення суду. В поданих запереченнях позивач (стягувач) заперечує проти задоволення заяви відповідача (боржника) з огляду на наступне.

Відповідач (боржник) є юридичною особою яка самостійно, на власний ризик здійснює свою господарську діяльність, в тому числі укладає господарські договори і відповідає за наслідки їх невиконання. Позивач як стягувач, який має право на отримання коштів за рішенням суду у даній справі, не повинен нести відповідальність за неефективну діяльність боржника.

Позивач (стягувач) вказує на те, що відповідачем (боржником) на підтвердження свого реального фінансового стану не надано суду: довідок про рух коштів з банківських установ, в яких відкриті рахунки боржника, а також підтверджуючих документів щодо відсутності коштів на усіх банківських рахунках; доказів відсутності майна, на яке можливо було б звернути стягнення; доказів на підтвердження наявності у відповідача реальної можливості виконання рішення Господарського суду Полтавської області від 09.03.2021 у справі №917/1677/20 з умовою відстрочення його виконання на один рік.

Згідно Єдиного веб-порталу використання публічних коштів (https://spending.gov.ua) практично щодня на рахунки відповідача відкриті у банківських установах, надходять грошові кошти. Отже, на думку позивача (стягувача), у боржника наявні грошові кошти, які можуть бути спрямовані на виконання рішення господарського суду у справі № 917/1677/20.

Посилання відповідача на Закон 1639, як на підставу для надання відстрочення, позивач вважає безпідставним, оскільки відповідач (боржник) не надав до суду жодних доказів, що заборгованість у справі № 917/1677/20 підлягає врегулюванню згідно Закону 1639. Не надано висновок суб`єкта аудиторської діяльності про підтверджені обсяги заборгованості, які підлягають врегулюванню, затверджені Національною комісією, не надано доказів, що боржника включено до Реєстру згідно Закону 1639.

Отже, на думку позивача, наведений відповідачем у заяві про відстрочку виконання рішення перелік обставин не є тими обставинами, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, а є лише способом для затягування виконання рішення суду у справі.

30.11.2021 року від відповідача (боржника) до суду надійшли додаткові пояснення.

Судове засідання, призначене на 30.11.2021 року, не відбулось в зв`язку з перебуванням судді Тимощенко О.М. на лікарняному з 29.11.2021 року по 17.12.2021 року включно.

Ухвалою від 20.12.2021 року суд призначив розгляд заяви у судове засідання на 29.12.2021 року на 10:00 год.

Позивач (стягувач) в судове засідання 29.12.2021 року не з`явився, повідомлявся судом належним чином про дату і час розгляду заяви, його явка обов`язковою судом не визнавалась.

Представник відповідача (боржника) в судовому засіданні підтримав заяву про відстрочку виконання рішення суду та просив її задовольнити.

В судовому засіданні 29.12.2021 суд оголосив вступну та резолютивну частини ухвали згідно з ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд встановив:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 09.03.2021 року по справі №917/1677/20 позовні вимоги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Лубнигаз" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 296 572 557,93 грн. заборгованості за договором № 18-526-Н від 20.11.2018 року, 735 700 грн. витрат по сплаті судового збору.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 04.10.2021 року рішення господарського суду Полтавської області від 09.03.2021 року у справі №917/1677/20 залишено без змін.

25.10.2021 року на виконання вказаного рішення господарського суду Полтавської області від 09.03.2021 року та постанови Східного апеляційного господарського суду від 04.10.2021 року, які набрали законної сили 04.10.2021 року, видано відповідний наказ по справі №917/1677/20.

10.11.2021 року від Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Лубнигаз" (відповідач, боржник) до суду надійшла заява про відстрочку виконання рішення господарського суду Полтавської області від 09.03.2021 року по справі №917/1677/20 строком на один рік з дня ухвалення постанови Східного апеляційного господарського суду від 04.10.2021 року, якою залишено в силі рішення суду першої інстанції.

В обґрунтування заяви про відстрочку виконання рішення відповідач посилається на те, що ТОВ «ТД «Лубнигаз» здійснювало діяльність з постачання природного газу населенню (у ході якої й виникла заборгованість перед «НАК «Нафтогаз України») не за власним бажанням, а на виконання постанови Кабіні Міністрів України «Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів процесі функціонування ринку природного газу» від 19.10.2018р. № 867. Заборгованість, яка була предметом розгляду у справі №917/1677/20, виникла через неповні та несвоєчасні розрахунки населення за отриманий газ.

Відповідач вказує на недбале правове регулювання ринку природного газу, а саме встановлення необґрунтованих норм споживання природного газу за відсутності лічильників та на судові рішення про скасування постанов Кабінету Міністрів України, якими встановлювались норми споживання природного газу, вказуючи, що фактично газопостачальні підприємства, в тому числі і боржник, придбали у оптового продавця обсяг більший ніж той, за який розрахувались кінцеві споживачі.

Також відповідач вказує на те, що з метою врегулювання такої заборгованості постачальників природного газу перед НАК «Нафтогаз України» 14.07.2021р. Верховною Радою України був прийнятий Закон України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу» № 1639-ІХ. Дія даного Закону поширюється на відносини до 31.12.2020 із врегулювання заборгованості за придбаний у НАК "Нафтогаз України" природний газ, послуги з його розподілу і транспортування та виключно на суб`єктів ринку природного газу, що включені до Реєстру. Заборгованість у цій справі на думку відповідача (боржника) підпадає під дію згаданого Закону.

Передбачений Законом Реєстр ще не сформовано відповідальним органом (НКРЕКП), а отже процедура списання заборгованості з цієї причини ще не розпочалася.

ТОВ «ТД «Лубнигаз» вживає усіх можливих заходів для включення до Реєстру та готує передбачений Законом пакет документів, що потребує значного часу.

Отже, на думку відповідача, через наявність визначеної Законом спеціальної процедури врегулювання боргів перед НАК «Нафтогаз України» виконання рішення суду у справі № 917/1677/20 звичайним шляхом є недоцільним та протиправним.

Виконання судового рішення шляхом примусового стягнення заборгованості призведе до погіршення без того скрутного фінансового стану підприємства, ймовірного банкрутства відповідача, перебоїв в поставці природного газу впродовж опалювального сезону, втрати роботи для співробітників відповідача та в цілому до зросту соціальної напруги в Лубнах - третьому за розміром місті Полтавської області.

Заявник як докази обґрунтованості своїх вимог надав копії: звіту про фінансові результати за І півріччя 2021 року; листа НКРЕКП за вих. №1793/16.4.2/5-21 від 23.09.2021 року; листа ТОВ ТД «Лубнигаз» за вих. №1629 від 24.09.2021 року; інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна; довідки про рух коштів по поточному рахунку ТОВ «Торговий дім «Лубнигаз» за період з квітня 2021 року по жовтень 2021 року; мирову угоду у справі 917/881/21 від 08.10.2021року; мирову угоду у справі 917/885/21 від 08.10.2021року; довідку про рух коштів по поточному рахунку ТОВ ТД «Лубнигаз» відкритому у філії Полтавське обласне управління АТ «Ощадбанк» за період з 01.01.2021 року по 31.10.2021 року; довідки про рух коштів по поточному рахунку НОМЕР_1 ТОВ ТД «Лубнигаз» відкритому АБ «Укргазбанк» за період з квітня 2021 року по жовтень 2021 року помісячно; журналу-ордеру по кредитному рахунку 10 в дебет рахунків (01.11.2021-01.11.2021); відомості до журналу-ордеру по дебету рахунку 10 з кредиту рахунків за період 01.11.2021р.

При прийнятті ухвали суд керується наступним.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною другою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Аналогічне положення міститься і в частині 1 статті 18 та часині 1 статті 326 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до часин 1, 2 статті 331 Господарського процесуального кодексу України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

В рішенні Конституційного Суду України від 13.12.2012 р. у справі №18-рп/2012 зазначено, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Конституційний Суд України у рішенні від 26.06.2013р. №5-пр/2013 вказав, що підставою для застосування відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є наявність обставин, які ускладнюють або роблять неможливим застосування загального порядку примусового виконання рішень. Розстрочка або відстрочка виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувана і боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 р., ратифікована Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР). Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов`язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Як вказано у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Глоба проти України» від 05.07.2012 р., пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначив, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторив, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД», Чечеткін та Оліус проти України» від 18 жовтня 2005 р., зазначено, що неможливість для заявника отримати результат виконання рішення суду, винесеного на його або її користь, складає втручання у право на мирне володіння майном, яке викладено у першому параграфі ст.1 Протоколу №1 до Конвенції.

В Рішенні Європейського суду з прав людини від 29 червня 2004 р. по справі «Войтенко проти України» (п.39) наголошено про те, що «ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок (див. «Іммобільяре Саффі проти Італії», заява N 22774/93, параграф 66, ЄСПЛ 1999-V).

У п. 49 рішення у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» Європейський суд в черговий раз наголосив на тому, що втручання, яким можна вважати відстрочення виконання рішення суду має забезпечити «справедливу рівновагу» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються, і поставленою метою.

Як передбачено частинами 3-5 статті 331 Господарського процесуального кодексу України, підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Аналогічні положення містяться в статті 33 Закону України «Про виконавче провадження».

За певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права.

Отже, в основу ухвали про надання розстрочки або відстрочки виконання рішення суду має бути покладений обґрунтований висновок про наявність обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення.

За висновками, викладеними Європейським судом з прав людини у рішенні від 20.07.2004 р. у справі «Шмалько проти України», межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом.

Стосовно системності виконання Європейський суд з прав людини підкреслив, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже, сама можливість надання відстрочки/розстрочки виконання судового акта повинна носити виключний характер.

Таким чином, питання щодо надання відстрочки виконання рішення суду повинно вирішуватися господарськими судами із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі.

Оскільки Господарський процесуальний кодекс України не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання, то суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами норм Господарського процесуального кодексу України.

Так, неможливість добровільного та негайного виконання рішення суду у справі №917/1677/20 відповідач обґрунтовує, зокрема, важким фінансовим становищем та тим, що виконання судового рішення шляхом примусового стягнення заборгованості призведе до погіршення без того скрутного фінансового стану підприємства, ймовірного банкрутства відповідача, перебоїв в поставці природного газу впродовж опалювального сезону, втрати роботи для співробітників відповідача та в цілому до зросту соціальної напруги в Лубнах - третьому за розміром місті Полтавської області.

Відповідно до частини 1 статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Стаття 42 Господарського кодексу України передбачає, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно з положеннями статті 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Відсутність у боржника необхідних коштів не вважаються обставиною, яка є підставою для звільнення боржника від господарсько- правової відповідальності.

Як вказано у частині 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Тобто, юридична особа самостійно, на власний ризик здійснює свою господарську діяльність, в тому числі укладає господарські договори і відповідає за наслідки їх невиконання.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини відсутність грошових коштів не може бути підставою відмови від виконання грошових зобов`язань (Справа «Бурдов проти Росії» від 07.05.2002 (заява №59498/00), Справа «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року (заява № 18357/91) та інші).

Суд звертає увагу заявника на те, що для господарсько-правових відносин характерна юридична рівність сторін, тобто суб`єкт господарювання не має будь-яких привілеїв чи пільг в залежності від кількості працівників, наявності у нього заборгованості перед контрагентами чи в інших осіб перед ним тощо.

Суд також зазначає, що чинне законодавство України не встановлює будь-яких привілей підприємствам за фактом їх належності до видів та організаційно-правових форм в аспекті неналежного виконання господарських зобов`язань чи відтермінування виконання рішень судів, що набрали законної сили. Необхідність відстрочення виконання рішення суду повинно обґрунтовуватися належними та допустимими доказами, що подаються заявником.

Суд, вирішуючи питання про відстрочку виконання рішення суду не може не враховувати балансу інтересів сторін, які у даному випадку є не лише сторонами конкретного спору, а й учасниками одного і того ж енергетичного ринку та стратегічної сфери надання послуг. Суд враховує, що позивач та відповідач знаходяться в рівних економічних умовах при здійсненні своєї господарської діяльності.

У обох сторін специфіка господарювання пов`язана зі своєчасністю розрахунків за придбану/поставлену продукцію.

При цьому варто зазначити, що обставини існування карантинних заходів та пов`язаних з цим обмежень негативно вплинули та можуть впливати не тільки на економічне становище боржника, а й таким самим чином і на становище будь-яких інших суб`єктів господарювання.

Скрутне фінансове становище відповідача, наявність у нього кредиторської заборгованості в істотному розмірі є результатом господарської діяльності відповідача, як самостійного суб`єкта господарювання, а тому вказані обставини не є самостійними та достатніми підставами для розстрочення виконання судового рішення.

Заявником жодним чином не обґрунтовано та не надано доказів на підтвердження наявності у нього реальної можливості в майбутньому (через один рік) виконати рішення господарського суду Полтавської області від 09.03.2021 року у даній справі.

Крім того, суд бере до уваги ту обставину, що позивачем наказ у даній справі не пред`являвся до органів виконавчої служби для примусового виконання. Викладене підтвердив представник відповідача (стягувача) в судовому засіданні. Виконавче провадження з примусового виконання рішення суду у цій справі на даний час не здійснюється.

Відповідачем не подано жодного доказу, що він намагається самостійно виконати рішення суду, яке набрало законної сили.

Твердження відповідача про те, що " через наявність визначеної Законом спеціальної процедури врегулювання боргів перед НАК «Нафтогаз України» виконання рішення суду у справі № 917/1677/20 звичайним шляхом є недоцільним та протиправним", свідчить про небажання виконувати рішення суду.

Закон України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу" від 14.07.021 № 1639-IX (далі - Закон №1639-ІХ), яким відповідач також обґрунтовує подану заяву, суд не розцінює як підставу для відстрочення виконання рішення суду з огляду на наступне.

Так, відповідно до положень статей 1 та 2 Закону №1639-ІХ дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості за придбаний у НАК «Нафтогаз України» природний газ, послуги з його розподілу і транспортування та виключно на суб`єктів ринку природного газу, що включені до Реєстру підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу (далі - Реєстр) - відкритого загальнодоступного переліку підприємств та організацій, які є учасниками процедури врегулювання заборгованості відповідно до цього Закону. Реєстр розміщується на офіційному веб-сайті Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Статтею 3 Закону №1639-ІХ передбачений порядок участі у процедурі врегулювання заборгованості. Зокрема, для включення до Реєстру суб`єкти ринку природного газу подають до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, заяву, до якої додаються цілий ряд документів (копії установчих документів; копії чинних ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності; довідку про обсяги та структуру дебіторської і кредиторської заборгованості із зазначенням кредиторів, дебіторів, величини і видів заборгованості станом на розрахункову дату та за останній звітний період; копії актів звіряння взаєморозрахунків між суб`єктами ринку природного газу; розрахунок неоплаченої вартості обсягів природного газу, відображеної в обліку постачальників природного газу у період з 1 жовтня 2014 року до розрахункової дати у зв`язку з визнанням судами незаконними та нечинними актів Кабінету Міністрів України про затвердження норм споживання природного газу населенням без лічильників, підтверджений висновком суб`єкта аудиторської діяльності. Такий розрахунок затверджується на підставі зазначеного висновку Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг тощо).

При цьому, згідно Закону №1639-ІХ рішення про включення або про відмову у включенні до Реєстру приймається Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, та оприлюднюється на її офіційному веб-сайті.

Відповідачем (боржником) не надано до суду доказів того, що заборгованість у справі №917/1677/20 підлягає врегулюванню згідно Закону №1639-ІХ, а саме: висновку суб`єкта аудиторської діяльності про підтверджені обсяги заборгованості, які підлягають врегулюванню, затверджені Національною комісією, не надано доказів, що боржника включено до Реєстру згідно Закону №1639-ІХ.

Надані відповідачем лист НКРЕКП за вих. №1793/16.4.2/5-21 від 23.09.2021 року та лист ТОВ ТД «Лубнигаз» за вих. №1629 від 24.09.2021 року не підтверджують того, що заборгованість у даній справі буде підпадати під врегулювання згідно Закону №1639-ІХ.

Посилання заявника на недбале правове регулювання ринку природного газу, судом також до уваги не приймається, оскільки позивач не відповідає за дії чи бездіяльність третіх осіб щодо встановлення чи не встановлення норм споживання природного газу для ТД «Лубнигаз».

Жодних доказів щодо кількості наявних у відповідача рахунків у банківських установах та їх стану відповідач суду не надав.

Також відповідачем не обґрунтовано доцільність відстрочення рішення суду саме на 1 рік.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Як встановлено частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, у даному випадку відповідачем не доведено наявності виключних обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення у даній справі. Дані про фінансовий стан підприємства за 2021 рік за відсутності доказів щодо загальної кількості відкритих відповідачем рахунків у банківських установах та їх стану, не надають відповідачу переваги, тому, за досліджених обставин та доказів, відстрочення виконання рішення суду не забезпечить балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника. З урахуванням принципів розумності та справедливості, враховуючи те, що рішення суду є обов`язковим до виконання та має бути виконане, суд не вбачає правових підстав для відстрочення виконання рішення суду.

Керуючись ст. ст. 234, 331 ГПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Лубнигаз" про відстрочку виконання рішення господарського суду Полтавської області від 09.03.2021 року по справі №917/1677/20.

Ухвала підписана 29.12.2021 року

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення та може бути оскаржена протягом 10 днів (ст.ст.235,255 ГПК України). Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя О.М.Тимощенко