ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2021 справа № 914/2185/21

Господарський суд Львівської області у складі судді Петрашка М.М. розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія управління проектами Акрополь»

до відповідача Фізичної особи-підприємця Кульчицького Ростислава Орестовича

про стягнення 136191,07 грн.

за участю представників:

від позивача Яцишин А.В.

від відповідача не з`явився.

Суть спору: Позовні вимоги заявлено Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія управління проектами Акрополь» до відповідача Фізичної особи-підприємця Кульчицького Ростислава Орестовича про стягнення (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог) 136191,07 грн., з яких: 81532,04 грн. сума основної заборгованості, 18435,04 грн. інфляційні втрати, 6422,07 грн. 3 % річних та 29801,92 грн. пеня.

Хід розгляду справи викладено в ухвалах суду та відображено в протоколах судового засідання.

13.12.2021р. відповідачем через канцелярію суду подано клопотання про відстрочку виконання рішення (вх.№ 5115/21) та клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій та скасування суми інфляційних втрат (вх.№ 30038/21).

Представник позивача в судове засідання 16.12.2021р. з`явився, позовні вимоги підтримав.

Відповідач явку представника в судове засідання 16.12.2021р. не забезпечив.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши доводи представника позивача, суд встановив таке.

01.05.2019р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія управління проектами Акрополь» (наймодавець) та Фізичною особою-підприємцем Кульчицьким Ростиславом Орестовичом (наймач) укладено договір найму 13/01-05-19 (договір), відповідно до умов пункту 1.1. якого в порядку та на умовах визначених даним договором та чинним законодавством України, наймодавець зобов`язується передати, а наймач зобов`язується прийняти в строкове, оплатне користування окремі нежитлові приміщення, що розміщені на території за адресою: м. Львів вул. Мучна, 32, а саме: приміщеннями першого поверху виробничого корпусу, що позначені в технічному паспорті цифрою №7 (11,10), №8 (3,20), №12 (285,90), загальною площею 300,20 кв.м.

Згідно пункту 1.2 договору вищезгаданні нежитлові приміщення є власністю ТзОВ «Львівська фабрика скла, кераміки та скульптури».

Вищезгаданні нежитлові приміщення надані в довірче управління Товариству з обмеженою відповідальністю «Компанія управління проектами «Акрополь» на підставі договору довірчого управління від 02 квітня 2008 року (пункт 1.3 договору).

Відповідно до пункту 4.1 договору передача найманого приміщення від наймодавця до наймача здійснюється у відповідності до акту приймання-передачі (додаток № 1 до даного договору), підписання якого свідчить про фактичну передачу майна у найм наймачу. У момент підписання акту приймання-передачі (додаток №1 до даного договору), наймодавець передає наймачеві ключі від приміщення, переданого у найм. У акті приймання-передачі (додаток №1 до даного договору) сторони зазначають фактичний стан найманого приміщення. Даний стан вважається станом відповідним даному договору. Підписання акта приймання-передачі може бути не пізніше десяти календарних днів з моменту укладення цього договору.

01.05.2019р. між сторонами підписано акт приймання-передачі приміщень, що є предметом даного договору.

Згідно пункту 5.1 договору орендна плата на місяць за наймані приміщення становить 17411,60 грн. без ПДВ.

Орендна плата оплачується у національній валюті України на поточний рахунок наймодавця щомісяця не пізніше 20 календарного дня місяця за поточний розрахунковий місяць (пункт 5.2 договору).

Відповідно до пункту 5.3 договору, розмір плати за кожний місяць визначається наймодавцем шляхом коригування місячної плати за попередній місяць на індекс інфляції.

Додатковою угодою від 01.01.2020р. до договору найму № 13/01-05-19 від 01 травня 2019 року сторони домовились внести зміни, зокрема до пункту 5.3. договору та викласти в наступній редакції: «За умов інфляції орендна плата, значена у пункті 5.1., коригується на офіційно встановлений індекс інфляції, а саме розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за попередній місяць».

Також у додатковій угоді сторони домовились внести зміни до пункту 3.1. договору та викласти його в наступній редакції: « 3.1. Цей договір діє до 31.12.2020р. але в будь - якому разі діє не довше моменту початку проведення наймодавцем реконструкції найманих приміщень та не більше строку дії договору довірчого управління.

Згідно пункту 6.1.2 договору наймач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі вносити передбачені цим договором платежі.

У випадку прострочення оплати платежів, передбачених статтею 5 цього договору, наймач сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла за період, за який нарахована пеня, від суми, підлягаючої до оплати, за кожний день прострочення (пункт 9.2.1. договору).

Як зазначає позивач, відповідач взяті на себе договірні зобов`язання з березня 2020 року належним чином не виконував, зокрема на момент подання позовної заяви до суду існує заборгованість у розмірі 156532,04 грн.

За прострочення виконання зобов`язань щодо оплати платежів, позивачем на підставі пункту пункт 9.2.1. договору, нараховано відповідачу пеню у розмірі 29801,92 грн.

Крім того, на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України позивачем нараховано 6422,07 грн. - 3% річних та 18435,04 грн. - інфляційних втрат.

Таким чином, позивач звернувся до Господарського суду Львівської області з позовною заявою про стягнення з відповідача на свою користь 211191,07 грн., з яких 156532,04 грн. - сума основної заборгованості; 18435,04 грн. - інфляційні втрати, 29801,92 грн. - пеня та 6422,07 грн. - 3% річних.

Відповідно до заяви про зменшення розміру позовних вимог (вх. № 4591/21 від 11.11.2021р.), прийнятої судом ухвалою від 23.11.2021р. до розгляду, позивач просить суд стягнути з Фізичної особи-підприємця Кульчицького Ростислава Орестовича на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія управління проектами «Акрополь» заборгованість в розмірі 136191,07 грн., з яких 81532,04 грн. сума основної заборгованості, 18435,04 грн. інфляційні втрати, 6422,07 грн. 3 % річних та 29801,92 грн. пеня.

Відповідач подав суду клопотання, в якому просить зменшити суму нарахованих позивачем штрафних санкцій з наступних підстав:

1) розмір штрафних санкцій є неспівмірним з розміром основної заборгованості.

Зокрема, відповідач зазначає, що розмір штрафних санкцій в сукупності з сумою інфляційних втрат та 3% річних становить більше третини від суми основної заборгованості, вказаної в позовній заяві, а з врахуванням зменшення позивачем позовних вимог - більше ніж половини суми основної заборгованості. Такий розмір штрафних санкцій суперечить критерію справедливості і позивач, заявляючи до стягнення таку суму штрафних санкцій, порушує принцип добросовісності.

2) майновий стан відповідача унеможливлює сплату штрафних санкцій в такому розмірі.

Відповідач стверджує, що станом на дату подання цього клопотання сума коштів на його рахунку становить 9317, 48 грн.

3) сплата суми основного боргу і в повному обсязі нарахованих штрафних

санкцій може призвести до банкрутства відповідача.

Відповідачем зазначено, що сума заявлена позивачем до стягнення (основний борг та штрафні санкції) є надто великою і не може бути сплачена з врахуванням складності ведення бізнесу в умовах запровадженого в Україні режиму карантину. Це призведе до звернення позивача до виконавчої служби. Як зазначено у клопотанні, після арешту рахунків у виконавчому провадженні, відповідач не зможе виконати свої зобов`язання перед контрагентами, вести підприємницьку діяльність та розрахуватись з позивачем, що може призвести до його банкрутства, що значно ускладнить отримання коштів позивачем.

Крім того, Фізична особа-підприємець Кульчицький Ростислав Орестович вважає безпідставним нарахування позивачем інфляційних втрат, оскільки відповідно до пункту 5.3 договору, розмір плати за кожен місяць визначається наймодавцем шляхом коригування розміру місячної плати за попередній місяць на індекс інфляції. Тобто, на його думку, всі інфляційні втрати містяться вже в орендній платі за приміщення, що чітко відображається в рахунках про сплату орендної плати.

Таким чином, відповідач просить суд зменшити розмір пені, що заявлена позивачем, до розміру 9000,00 грн. та скасувати нарахований позивачем розмір інфляційних втрат.

Крім того, відповідачем завлено клопотання про відстрочку виконання рішення, відповідно до якого просить відстрочити виконання рішення, що буде прийняте за результатом розгляду даної справи до 01 травня 2022 року.

В обгрунтування зазначеного клопотання відповідач стверджує, що заборгованість, яка є предметом спору у даній справі, виникла у зв`язку із запровадженням Кабінетом Міністрів України на території України карантину та повного «локдауну», пов`язаного з поширенням вірусу Covid-19, що унеможливило ведення ним підприємницької діяльності та отримання доходу і є обставиною форс-мажору відповідно до частини 2 статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні». Відповідач звертає увагу, що наявну заборгованість він почав погашати малими частинами (в залежності від надходжень коштів в процесі своєї підприємницької діяльності).

Також, в поданому клопотанні, відповідач наголошує, що без надання відстрочки і після арешту рахунків у виконавчому провадженні він не зможе виконувати свої зобов`язання перед контрагентами, вести підприємницьку діяльність та розрахуватись з позивачем, що може призвести до його банкрутства.

Крім того, відповідач зазначає, що зважаючи на триваючий в часі режим карантину на всій території України та його постійне продовження Кабінетом Міністрів із запровадженням цілої низки обмежень, які негативно впливають на ведення підприємницької діяльності, його майновий стан як підприємця унеможливлює сплату суми заявленої позивачем до стягнення. Станом на дату подання цього клопотання сума коштів на його рахунку становить 9317, 48 грн.

Відтак, надання судом відстрочки виконання рішення, за твердженням відповідача, надасть йому виконати зобов`язання перед контрагентами, отримувати кошти в процесі здійснення підприємницької діяльності та виконати рішення суду.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши доводи представника позивача, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав.

Згідно з статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Як передбачено статтею 174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Згідно з статтею 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За умовами статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Спір у даній справі виник у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору найму №13/01-05-19 від 01.05.2019р.

Положеннями статті 759 Цивільного кодексу України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Відповідно до частини 1 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Факт передачі нежитлових приміщень, що розміщені на території за адресою: м. Львів вул. Мучна, 32, а саме: приміщень першого поверху виробничого корпусу, що позначені в технічному паспорті цифрою №7 (11,10), №8 (3,20), №12 (285,90), загальною площею 300,20 кв.м., які є предметом договору найму, підтверджується підписаним між сторонами актом приймання-передачі від 01.05.2019р.

Відповідно до статті 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Стаття 286 Господарського кодексу України визначає, що орендною платою є фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно пункту 5.1 договору орендна плата на місяць за наймані приміщення становить 17411,60 грн. без ПДВ.

Орендна плата оплачується у національній валюті України на поточний рахунок наймодавця щомісяця не пізніше 20 календарного дня місяця за поточний розрахунковий місяць (пункт 5.2 договору).

Відповідно до пункту 5.3 договору, розмір плати за кожний місяць визначається наймодавцем шляхом коригування місячної плати за попередній місяць на індекс інфляції.

Додатковою угодою від 01.01.2020р. до договору найму № 13/01-05-19 від 01 травня 2019 року сторони домовились внести зміни, зокрема до пункту 5.3. договору та викласти в наступній редакції: «За умов інфляції орендна плата, значена у пункті 5.1., коригується на офіційно встановлений індекс інфляції, а саме розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за попередній місяць».

Згідно пункту 6.1.2 договору наймач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі вносити передбачені цим договором платежі.

Як зазначає позивач, та як вбачається із матеріалів справи, заборгованість відповідача на момент ухвалення рішення у даній справі становить 81532,04 грн. Докази сплати вказаної заборгованості в матеріалах справи відсутні, відповідач проти існування вказаної заборгованості не заперечив. Таким чином, вказана заборгованість є обгрунтованою та підлягає до задоволення.

У відповідності із статтею 193 Господарського кодексу України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення 18435,04 грн. інфляційних втрат та 6422,07 грн. 3 % річних є обгрунтована та підлягає задоволенню.

Щодо тверджень відповідача про безпідставність нарахування позивачем інфляційних втрат, оскільки такі, відповідно до умов договору включено в орендну плату за приміщення, суд дійшов висновку про їх безпідставність з огляду на таке.

Суму орендної плати у договорі найму сторонами визначено у розмірі 17411,60 грн. (пункт 5.1 договору). За умов інфляції зазначений розмір орендної плати коригується на офіційно встановлений індекс інфляції, а саме розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за попередній місяць, як це передбачено умовами пункту 5.3 договору в редакції додаткової угоди до договору найму № 13/01-05-19 від 01.05.2019р.

Тобто, сторонами в пунктах 5.1 та 5.3 договору погоджено розмір орендної плати за базовий місяць та порядок визначення розміру орендної плати за кожен наступний місяць.

Інфляційні ж втрати в розмірі 18435,04 грн. нараховані позивачем відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, як відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Аналогічні за змістом норми містяться в Господарському кодексі України.

Так, згідно з частини 1 статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

За умовами пункту 9.2.1 договору у випадку прострочення оплати платежів, передбачених статтею 5 цього договору, наймач сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла за період, за який нарахована пеня, від суми, підлягаючої до оплати, за кожний день прострочення.

Згідно частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Приписом частини 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції (п.2.5. постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013).

Оскільки положення укладених між сторонами договорів не містять вказівки на встановлення іншого конкретного строку припинення нарахування пені, наприклад, який є меншим або більшим шести місяців, а також не містить вказівки на подію, що має неминуче настати, ніж це встановленого у частині 6 статті 232 Господарського кодексу України, суд дійшов висновку, що нарахування штрафних санкцій в даному випадку припиняється зі спливом 6 місяців з моменту виникнення заборгованості окремо по кожному не виконаному грошовому зобов`язанню.

Таким чином, враховуючи положення частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, судом було здійснено перерахунок пені в межах шести місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано за кожен місяць окремо та в межах обраного позивачем періоду такого нарахування.

Враховуючи наведене, здійснивши перерахунок пені, суд дійшов висновку, що задоволенню підлягає пеня в розмірі 12231,74 грн., а не 29801,92 грн., як це визначено позивачем.

Розглянувши клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій, суд зазначає таке.

Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції (неустойка, штраф, пеня) надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Зі змісту наведених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню з відповідача, суд повинен об`єктивно оцінити майновий стан сторін, співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема із розміром збитків кредитора, а також чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.09.2019 у справі №904/4685/18, від 21.11.2019 у справі №916/553/19, від 22.11.2019 у справі №922/937/19.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) і захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

З огляду на вищевикладене, проаналізувавши обставини справи та заслухавши пояснення представника позивача, беручи до уваги ступінь виконання відповідачем зобов`язань, розмір нарахованих штрафних санкцій, докази на підтвердження заявленого відповідачем майнового стану, господарський суд дійшов висновку, що відповідачем не доведені обставини його дійсного майнового стану.

Долучена відповідачем до матеріалів справи виписка банку про стан коштів, за відсутності інших документів, які підтверджують збиткову господарську діяльність відповідача і реальну неможливість здійснення сплати орендних платежів, не може свідчити про його дійсний фінансовий стан.

У постанові від 21.01.2021 р. у справі № 927/704/19 Верховний Суд звертає увагу на необхідність подання доказів, що підтверджуватимуть об`єктивну неможливость своєчасного здійснення розрахунків, зокрема відсутності коштів на інших (поточних) рахунках підприємства, в тому числі неможливості залучення кредитних коштів; ведення належної претензійно-позовної діяльності щодо стягнення дебіторської заборгованості в примусовому порядку.

Крім того, на думку суду, складне фінансове становище відповідача, що спричинене впровадженням в державі карантину, яким обгрунтована винятковість обставин, що ускладнюють виконання судового рішення, не може бути прийняте до уваги, оскільки карантинні заходи мають загальний характер та у повній мірі стосуються обох сторін.

Також, суд вважає, що розмір нарахованих штрафних санкцій у порівнянні з розміром основного боргу не є надмірним.

Беручи до уваги інтереси сторін та обставини справи, суд дійшов висновку у задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій відмовити.

Розглянувши клопотання відповідача про відстрочку виконання рішення, суд зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 331 Господарського процесуального кодексу України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Частиною 3 статті 331 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

В рішенні Конституційного Суду України №5-пр/2013 від 26.06.2013р. вказано, що підставою для застосування відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є наявність обставин, які ускладнюють або роблять неможливим застосування загального порядку примусового виконання рішень. Розстрочка або відстрочка виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника.

Однак, відповідачем не подано належних та достатньо обгрунтованих доказів, які б могли свідчити про існування реальних обставин (станом на час розгляду справи), що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, а відтак суд не вбачає підстав для задоволення заяви про відстрочки виконання рішення суду.

За таких обставин, зважаючи на встановлені факти та обставини, відсутність доказів на підтвердження існування обставин, які ускладнюють виконання рішення суду відповідачем, з урахуванням балансу майнових інтересів як боржника, так і стягувача, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення.

За подання позовної заяви до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3167,87 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1206 від 13.07.2021р

Враховуючи, що ціною позову, відповідно до заяви про зменшення розміру позовних вимог, є 136191,07 грн., судовий збір, який підлягає сплаті за таку вимогу відповідно до Закону України «Про судовий збір» становить 2270,00 грн.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку стягнути з відповідача на користь позивача 1977,14 грн. судового збору, оскільки позов у даній справі слід задовольнити частково.

Крім того, суд доводить до відома позивача, що відповідно до статті 7 Закону України «Про судовий збір», він вправі повернути з Державного бюджету 897,87 грн. судового збору у зв`язку із зменшенням розміру позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 13, 74, 76, 77, 78, 86, 129, 236, 237, 238, 239, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Кульчицького Ростислава Орестовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія управління проектами Акрополь» (79011, Львівська область, місто Львів, вулиця Вітовського, будинок 18, ідентифікаційний код 33420115) 81532,04 грн. - основного боргу, 18435,04 грн. - інфляційних втрат, 6422,07 грн. - 3 % річних, 12231,74 грн. - пені та 1977,14 грн. витрат по сплаті судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили, відповідно до статті 327 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку у відповідності до Глави 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 28.12.2021р.

Суддя Петрашко М.М.