РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.12.2021Справа № 910/17244/21

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Український папір»

до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»

про стягнення 121938,94 грн.

Суддя Сташків Р.Б.

Справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

СУТЬ СПОРУ:

У жовтні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Український папір» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з указаним позовом про стягнення з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі - відповідач) 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за прострочення оплати відповідачем товару, отриманого останнім за договором поставки товару №361 (1) 20УК/53-121-01-20-09813 від 21.10.2020 (далі - Договір), разом у сумі, що дорівнює вказаній вище ціні позову.

Також позивач просив стягнути з відповідача, крім сплаченого судового збору, витрати на професійну правничу допомогу у сумі 6000 грн., які позивач поніс у зв`язку із розглядом справи, як оплата гонорару адвокату.

Вимоги позову мотивовані тим, що позивач звертався до суду із позовом про стягнення основної суми боргу за Договором та 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму боргу за період з 18.11.2019 до 15.12.2020, рішенням суду від 03.06.2021 у справі №910/5642/21 позовні вимоги задоволено. Вищезазначене рішення було залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду та набуло законної сили 03.08.2021. Відповідачем було виконано вищезазначене рішення та 20.09.2021, 22.09.2021 та 23.09.2021 було сплачено заборгованість у повному обсязі за поставлений товар отриманий за Договором.

Разом з тим, позивач зазначає, що з моменту подання вказаного позову у справі №910/5642/21 та до моменту оплати відповідачем суми боргу (з 06.04.2021 по 23.09.2021) відбулося знецінення гривні, що стало приводом для звернення до суду із окремим позовом про стягнення з відповідача в порядку статті 625 ЦК України інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за період з 07.04.2021 по 22.09.2021.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечив проти позовних вимог, оскільки неможливість виконання зобов`язання з оплати товару викликано об`єктивними негативними чинниками, що не залежать від волі відповідача, але спричинили його скрутне становище. Окрім того, станом на 23.09.2021 заборгованість перед позивачем за Договором була погашена у повному обсязі. У зв`язку з вищезазначеним, відповідач послався на частину 1 статті 614 ЦК України та зазначив, що в його діях відсутня вина, як обов`язкова умова для притягнення його до відповідальності передбаченої статтею 625 ЦК України. Крім того, відповідач зазначив, що вимога про стягнення 3% річних та інфляційних втрат не є самостійною, а може висуватися лише разом з вимогою про сплату основного боргу, а тому позовні вимоги є незаконними, безпідставними та такими що не підлягають задоволенню.

Відповідач заперечив щодо заявленої позивачем суми витрат на професійну правничу допомогу, зазначивши що адвокатом позивача надавались аналогічні послуги під час розгляду справи №910/5642/21, а тому розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу не відповідає критеріям співмірності, реальності та розумності розміру, у зв`язку з чим просить суд зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу.

У відповіді на відзив від 24.11.2021 позивачем було зазначено, що доводи відповідача викладені у відзиві стосовно незаконності вимог щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат є безпідставними, оскільки стягнення відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат не має характеру штрафних санкцій, а є способом захисту майнового права та інтересу кредитора.

Відповідачем заперечень на відповідь на відзив подано не було.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх у сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

21.10.2020 між позивачем (постачальник) та відповідачем в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька АЕС» (покупець) було укладено Договір, за умовами якого постачальник зобов`язався поставити та передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар, зазначений в специфікації (Додаток №1 до Договору) на загальну суму 4385304 грн (пункти 1.1, 1.3 Договору).

Відповідно до пункту 1.2 Договору строк поставки товару: жовтень-грудень 2020 року.

Згідно з пунктами 3.2, 3.3 Договору розрахунок за товар здійснюється протягом 60 календарних днів з дати поставки товару. Оплата покупцем частини вартості товару у розмірі суми ПДВ здійснюється у строки, визначені пунктом 3.2 цього Договору після отримання ним від постачальника податкової накладної, оформленої та зареєстрованої в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановленому Податковий кодексом України випадках та порядку.

Позивачем було виконане зобов`язання за Договором та поставлено відповідачу товар на загальну суму 4385304 грн з урахуванням ПДВ.

Факт поставки товару за Договором підтверджується видатковими накладними, товарно-транспортними накладними, які підписані уповноваженими особами позивача та відповідача, та скріплені печатками сторін.

Однак, відповідач своє зобов`язання щодо своєчасної оплати вказаного товар не виконав.

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/5642/21, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.08.2021, стягнуто з відповідача на користь позивача 4385304 грн боргу, а також 10582,60 грн інфляційних втрат та 22414,13 грн 3% річних, які були нараховані станом до 06.04.2021.

Вищезазначеними судовими рішенням та постановою було встановлено порушення умов Договору щодо своєчасної оплати відповідачем отриманого ним від позивача товару.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як убачається із наданих позивачем банківських виписок, відповідач 20.09.2021 сплатив на користь позивача 1000000 грн. боргу за Договором, 22.09.2021 - 1489575,24 грн. боргу, а решта сума заборгованості за Договором була сплачена 23.09.2021.

Тому, позивачем за період з 07.04.2021 до дати фактичної погашення заборгованості за Договором, на підставі частини 2 статті 625 ЦК України, донараховані відповідачу 60544,68 грн. 3% річних та 61394,26 грн. інфляційних втрат, згідно із наданим позивачем розрахунком, який долучено до матеріалів справи.

За таких обставин справи, позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтями 525, 526, 530 ЦК України, статтею 193 ГК України зобов`язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк відповідно до закону, інших правових актів, договору. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Виходячи з положень статті 610, частини 1 статті 612, статті 611 ЦК України, частини 2 статті 193 ГК України, відповідач є порушником зобов`язання, що є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених договором або законом.

Судом враховано, що за загальним правилом цивільно-правова відповідальність настає за наявності вини особи, яка порушила зобов`язання, і ця вина презумується, то особа, довівши, що виконан ня зобов`язання стало неможливим за відсутності її вини, звільняється від відпо відальності. Винятком з цього правила є покладення відповідальності за пору шення грошового зобов`язання.

Так, частиною 1 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини 2 статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3013/18, а тому судом, відповідно до частини 4 статті 236 ГПК України, враховано ці висновки, викладені у пункті 6.42 вказаної постанови Верховного Суду.

Підстави припинення зобов`язань врегульовані главою 50 ЦК України.

Так, відповідно до частини 1 статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, у тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов`язання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, слід дійти висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржник від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України.

Ця правова позиція підтверджена також і судовою практикою Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 20 грудня 2010 року у справі № 3-57гс10, від 4 липня 2011 року у справі № 3-65гс11, від 12 вересня 2011 року у справі №3-73гс11, від 24 жовтня 2011 року у справі №3-89гс11, від 14 листопада 2011 року у справі № 3-116гс11, від 23 січня 2012 року у справі № 3-142гс11).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Враховуючи вищезазначені обставини суд дійшов висновку, що відповідачем порушено зобов`язання в частині своєчасної оплати за поставлений товар, яке було виконано у повному обсязі лише 23.09.2021.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат за період з 07.04.2021 до 22.09.2021, з урахуванням часткових оплат заборгованості, судом встановлено, що наданий позивачем розрахунок відповідає вимогам чинного законодавства та є методологічно й арифметично правильним.

Заперечень щодо здійснених позивачем нарахувань та наведених ним сум, а також контррозрахунку нарахованих фінансових санкцій, відповідачем суду надано не було.

Тому, суд визнає за законні та обґрунтовані вимоги позивача, а отже позов підлягає задоволенню.

Судові витрати відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на відповідача.

Щодо заявленого позивачем розміру витрат на професійну правничу допомогу та заперечень відповідача щодо покладення на нього таких витрат, то судом враховано наступне.

Відповідно до частин 1, 3 статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною 2 статті 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Частиною 3 статті 126 ГПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини 8 статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На підтвердження факту понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у сумі 6000 грн., останнім до матеріалів справи додані наступні докази (документи) у копіях:

- договір № 41/УП/21 про надання правової (правничої) допомоги від 19.10.2021, укладений між позивачем і адвокатом Омельченко Олександром Миколайовичем (далі - Договір про надання правової допомоги), яким встановлений гонорар (винагорода) адвоката у сумі 6000 грн. без ПДВ за надання правової допомоги по даному Договору, зокрема за переліком послуг зазначених у його пункті 1.1 (щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат, неустойки за весь період існування заборгованості за Договором) (пункти 1.1, 2.1 Договору про надання правової допомоги);

- рахунок-фактура № 41/УП/21 від 19.10.2021 на суму 6000 грн.;

- акт приймання-передачі наданих юридичних послуг № 41/УП/21 від 25.10.2021;

- детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Омельченком О.М., та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги від 25.10.2021;

- платіжне доручення № 307591197 від 19.10.2021 (в оригіналі) щодо оплати гонорару адвокату на суму 6000 грн.;

- ордер від 19.10.2021 на надання правничої (правової) допомоги, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю КС № 8275/10 на адвоката Омельченко О.М.

Частиною 6 статті 126 ГПК України передбачено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Однак, відповідачем не доведено суду, що понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу не мають характеру необхідності, що їх розмір є нерозумним та невиправданим. Відповідачем не доведено перед судом, що заявлений позивачем розмір таких витрат є необґрунтовано високим, суттєво завищеним та не відповідає існуючим ринковим цінам на аналогічні послуги.

Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Відповідна позиція наведена у постанові Верховного Суду від 20.11.2020 №910/13071/19.

Суд також зазначає, що відповідно до рішення Конституційного Суду України (у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_1 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу) від 30 вересня 2009 року № 23-рн/2009) положення частини першої статті 59 Конституції України «кожен має право на правову допомогу» треба розуміти як гарантовану державою можливість будь-якій особі незалежно від характеру її правовідносин з державними органами, органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, юридичними та фізичними особами вільно, без неправомірних обмежень отримувати допомогу з юридичних питань в обсязі і формах, як вона того потребує.

Тому, судом відхиляються заперечення відповідача відносно відшкодування понесених позивачем витрат на правову допомогу.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (Україна, 01032, місто Київ, вулиця Назарівська, будинок 3; ідентифікаційний код 24584661) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Український папір» (Україна, 04073, місто Київ, вул. Куренівська, будинок 2-Б; ідентифікаційний код 25394112) 60544,68 грн. (шістдесят тисяч п`ятсот сорок чотири гривні 68 копійок) 3% річних та 61394,26 грн. (шістдесят одну тисячу триста дев`яносто чотири гривні 26 копійок) інфляційних втрат, а також 2270 грн. (дві тисячі двісті сімдесят гривень) судового збору та 6000 грн. (шість тисячі гривень) витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Суддя Р.Б. Сташків