РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2021Справа № 910/15244/21
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Бабич М.А., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Бабича Дмитра Борисовича

до: 1. Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації),

2. Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго"

про визнання договору недійсним,

Учасники справи:

від позивача: Жила А.А.,

від відповідача-1: Онищенко Т.О.,

від відповідача-2: Кузуб С.П.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа - підприємець Бабич Дмитро Борисович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" про визнання недійсним договору № 2580 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 27.12.2017.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не мав права будь-яким чином розпоряджатися нежитловим приміщенням, що є об`єктом спірного договору, оскільки воно не перебувало та не перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.09.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/15244/21, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 20.10.2021.

05.10.2021 через відділ діловодства суду від відповідачів надійшли відзиви на позов.

05.10.2021 через відділ діловодства суду від відповідача-1 надійшов відзив на позов.

В підготовче засідання 20.10.2021 з`явилися представники позивача та відповідача-2.

В підготовчому засіданні представник відповідача-2 заявив клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 231 ГПК України, оскільки наявні обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, адже під час розгляду справи № 910/3120/21, у якій підстави, предмет та склад сторін є ідентичними цій справі, вже досліджувалось питання об`єкта оренди до комунальної власності та рішенням Господарського суду міста Києва від 24.06.2021 у справі № 910/3120/21 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною другою статті 175 цього Кодексу.

Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 175 ГПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив в задоволенні клопотання відповідача-2 про закриття провадження відмовити у зв`язку з безпідставністю, оскільки предмет та підстави позову у цій справі та у справі № 910/3120/21 відрізняються, ідентичні лише сторони спору.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 22.11.2021.

10.12.2021 через відділ діловодства суду від відповідача-2 надійшли додаткової пояснення.

13.12.2021 через відділ діловодства суду від відповідача-1 надійшли додаткової пояснення.

В судове засідання 13.12.2021 з`явилися представники сторін.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив клопотання відповідача-1 та відповідача-2 задовольнити; поновити строк для подання письмових пояснень та доказів, що долучені до них; письмові пояснення, що надійшли до суду 10.12.2021 та 13.12.2021, долучити до матеріалів справи.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив клопотання представника позивача про надання часу для ознайомлення з додатковими поясненнями та доказами, долученими до них, задовольнити; оголосити в судовому засіданні перерву до 20.12.2021.

В судове засідання 20.12.2021 з`явилися представники сторін.

В судовому засіданні представник позивав підтримав позов та просив його задовольнити у повному обсязі. Представники відповідачів проти позову заперечили, просили відмовити у його задоволенні.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 20.12.2021 оголошено вступну та резолютивну частини рішення на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

27.12.2017 між Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (орендодавець), Фізичною особою-підприємцем Бабичем Дмитром Борисовичем (орендар) та Публічним акціонерним товариством "Київенерго" (підприємство-балансоутримувач) укладено договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 2580 (надалі також - договір).

31.01.2020 сторонами підписано договір № 1 про внесення змін до договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 27 грудня 2017 року № 2580 (надалі також - договір № 1).

Відповідно до умов пункту 1.1 вказаного договору № 1 в преамбулі, розділах вказаного договору оренди слова: "Публічне акціонерне товариство "Київенерго", замінено словами: "Комунальне підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго".

Згідно з п. 1.1 договору в редакції договору № 1 від 31.01.2020, орендодавець на підставі протоколів засідання постійної комісії Київради з питань власності від 2 листопада 2017 року № 68 та від 12 лютого 2019 року № 6/141 передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (нежитлові приміщення), що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва (далі - об`єкт), яке знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Озерна, буд. 18, літ. «Б» для розміщення пункту доочищення та продажу питної води (12,90 кв.м) та розміщення перукарні (113,80 кв.м.).

Відповідно до пункту 2.1 договору об`єктом оренди є нежитлові приміщення загальною площею 126,7 кв.м на першому та другому поверхах (прибудова до теплового пункту), згідно з викопіюванням з поповерхового плану, що складає невід`ємну частину цього договору.

У п. 2.5 договору встановлено, що передача об`єкта в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на цей об`єкт. Власником об`єкта залишається територіальна громада міста Києва, а орендар користується ним протягом строку оренди.

Згідно з п. 3.1 договору в редакції договору № 1 від 31.01.2020, орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за майно територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду, затвердженої рішенням Київської міської ради від 21 квітня 2015 року № 415/1280 та згідно з розрахунком орендної плати, що є невід`ємною частиною цього правочину (додаток 1.1) становить без урахування ПДВ: 115,89 грн. за 1 кв.м орендованої площі, що в цілому складає за базовий місяць розрахунку лютий 2019 року - 14 683,86 грн., починаючи з 17 березня 2019 року до 30 січня 2020 року, а також згідно з розрахунком орендної плати, що є невід`ємною частиною цього договору (додаток 1.2) становить без урахування ПДВ: 48,22 грн. за 1 кв.м орендованої площі, що в цілому складає за базовий місяць розрахунку лютий 2019 року - 6 109,17 грн., починаючи з 31 січня 2020 року. Крім того, орендар відшкодовує Підприємству щомісячно витрати, що пов`язані з платою податку за користування земельною ділянкою, на якій розташовано об`єкт оренди з ПДВ. Розмір відшкодування витрат, що пов`язані зі сплатою податку за користування земельною ділянкою, змінюється з вимогою Підприємства в односторонньому порядку у випадку змін розмірів цього податку згідно з чинним законодавством України, про що орендарю повідомляється письмово. Черговість зарахування орендної плати та інших платежів відбувається відповідно до статті 534 ЦК України. Якщо Договір укладено на строк, що перевищує три роки, розмір орендної плати за базовий місяць розрахунку переглядається кожні три роки і доводиться до орендаря листом за підписом уповноваженої особи орендодавця.

Цей договір є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє з 27 грудня 2017 року до 25 грудня 2020 року (пункт 9.1 договору).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач стверджує, що зазначений договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 2580 від 27.12.2017 має бути визнаний судом недійсним на підставі статей 203, 215 ЦК України, оскільки нежитлове приміщення загальною площею 126,7 кв.м, яке знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Озерна, буд. 18, літ. «Б», не перебуває та не перебувало у комунальній власності територіальної громади міста Києва, а тому Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не мав права будь-яким чином розпоряджатися вказаним нежитловим приміщенням, в тому числі, передавати його в оренду позивачу.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач-1 зазначає, що при укладенні спірного договору діяв в межах повноважень, без порушень діючого законодавча України, а належність об`єкта оренди до територіальної громади міста Києва підтверджується рішеннями Київської міської ради від 28.07.2016 № 854/854 «Про деякі питання використання майна, яке належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва і перебуває у володінні та користуванні ПАТ «Київенерго», від 24.04.2018 № 517/4581 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», розпорядження виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) від 27.12.2017 № 1693 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» (із змінами та доповненнями) та наказом Департаменту від 04.05.2018 № 224 «Про закріплення основних засобів за комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго».

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач-2 зазначає, що відповідачем-1 як орендодавцем на підставі про Положення про Департамент комунальної власності м Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), яке затверджене розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 29.12.2012 № 2383, Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, яке затверджене рішенням Київської міської ради від 21.04.20215 № 415/1280, та наказу Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 10.05.20216 № 238, в межах своїх повноважень та без порушень діючого законодавства України було укладено спірний договір.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Згідно з частиною 1 статті 626, частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України (надалі також - ЦК України), договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Статтею 6 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Відповідно до статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди щодо усіх умов договору, що також відображено у статті 180 Господарського кодексу України.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, внаслідок укладення спірного договору між сторонами у справі виникли правовідносини з договору оренди.

В силу ст. 283 Господарського кодексу України (надалі також - ГК України) за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). Об`єктом оренди можуть бути, зокрема, нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення), інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб`єктам господарювання.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами ст. ст. 759 - 761 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Виходячи з системного аналізу зазначених норм, об`єктом оренди може бути будь-яке майно, що має індивідуальні ознаки, в т. ч. нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення) та інше окреме індивідуально визначене майно, орендодавцем якого має бути його власник або особа, уповноважена на укладення договору оренди.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює наслідків, крім пов`язаних з його недійсністю (частина 1 статті 216 ЦК України).

За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (зазначену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17).

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України (надалі також - ГПК України) судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення ЦК України, ГК України та ГПК України, саме позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними.

Спір у даній справі виник у зв`язку з тим, що, на думку позивача, об`єкт оренди на момент укладення договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 2580 від 27.12.2017 не перебував у комунальній власності територіальної громади міста Києва, а тому Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не мав права передавати в оренду відповідне нежитлове приміщення.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За змістом статей 317, 319 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд та право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 318 ЦК України, суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 2 ЦК України, учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до ст. 169 ЦК України, територіальні громади діють у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Як вказано у ст. 172 ЦК України, територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

За приписами ст. 327 ЦК України, у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді.

Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

За приписами ст. 287 ГК України, орендодавцями щодо державного та комунального майна є:

1) Фонд державного майна України, його регіональні відділення - щодо єдиних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке є державною власністю, а також іншого майна у випадках, передбачених законом;

2) органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим або місцевими радами управляти майном, - відповідно щодо майна, яке належить Автономній Республіці Крим або є у комунальній власності;

3) державні (комунальні) підприємства, установи та організації - щодо нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 200 квадратних метрів на одне підприємство, установу, організацію, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, якщо інше не передбачено законом;

4) державне підприємство із забезпечення функціонування дипломатичних представництв та консульських установ іноземних держав, представництв міжнародних міжурядових організацій в Україні Державного управління справами - щодо нерухомого майна та іншого окремого індивідуально визначеного майна цього підприємства.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (тут і надалі в редакції, чинній на момент укладення спірного договору), орендодавцями є, зокрема, органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування управляти майном, - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке відповідно належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (тут і надалі в редакції, чинній на момент укладення спірного договору), до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, власні (самоврядні) повноваження, серед яких - управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний договір щодо нежитлового приміщення загальною площею 126,7 кв.м, яке знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Озерна, буд. 18, літ. «Б», укладено Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) як орендодавцем, який діє на підставі Положення про Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), яке затверджене розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 29.12.2012 № 2383, Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, яке затверджене рішенням Київської міської ради від 21.04.2015 № 415/1280 та наказу Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.05.2016 № 238.

На підтвердження набуття права власності на спірне майно територіальною громадою міста Києва відповідачем-2 подано до суду:

- Постанову Кабінету Міністрів України «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» від 05.11.1991 № 311, у розділі ІІ якого «Власність м. Києва», «Теплове господарство» зазначено про передачу з державної власності у комунальну власність міста Києва «Майнового комплексу виробничого об`єднання теплового господарства», до якого відносяться об`єкти об`єднань теплового господарства (підприємства теплових мереж, котельні, бойлери;

- Рішення Виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів "Про формування комунального майна міста та районів" від 13.01.1992 № 26, прийняте на виконання вказаної постанови КМУ від 05.11.1991 № 311, про затвердження переліку комунального майна, яке перебуває у власності міста Києва, зокрема, у Таблиці 4 Додатку 1 до Рішення наведений «Перелік комунального майна», яке перебуває у власності міста (розділ - Житлово-комунальне господарство), де у п. 2.15. Переліку зазначено наступне майно: «Котельні, теплові мережі і споруди на них»;

- Витяг з Державного реєстру речових права на нерухоме майно про реєстрацію права власності, відповідно до якого 16.07.2021 зареєстровано об`єкт нерухомого майна - нежитлова будівля, літ. «Б», загальною площею 313,5 кв.м по вул. Озерна, 18 у м. Києві (будівля центрального теплового пункту (літ. Б), власник - територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради (реєстраційний номер нерухомого майна 000).

Оскільки вказане нерухоме майно у Розділі II постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 № 311 «Власність м. Києва», «Теплове господарство» та у п. 2.15 Переліку майна у Рішенні Виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів від 13.01.1992 № 26 зазначено без прив`язки до конкретних об`єктів нерухомості та стосувалося всіх об`єктів нерухомості Житлово-комунального господарства м. Києва, які відносяться до об`єктів Теплового господарства, а саме: котельні, теплові мережі і споруди на них, які побудовані та експлуатувалися на моментприйняття Рішення, то можна дійти висновку, що саме з 1992 року об`єкт оренди за договором № 2580 від 27.12.2017 відповідно до наведеного порядку став комунальною власністю територіальної громади міста Києва.

Відповідно до Технічного паспорта на виробничий будинок ЦТП ІТП-66 Озерна, 18, літ. Б, від 16.01.2019, рік побудови та введення в експлуатацію об`єкта нерухомості - 1977.

Водночас, стосовно твердження позивача про відсутність внесених відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо права власності на об`єкт оренди у територіальної громади міста Києва на момент укладення спірного договору суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15.

Оскільки за наведених вище обставин судом встановлено набуття територіальною громадою міста Києва права власності на нерухоме майно, що є об`єктом оренди за договором, ще у 1992 році, то відсутність відомостей у Державному реєстрі на момент укладення спірного договору правомірність такого набуття не нівелює та не спростовує.

Суд також зазначає, що надалі, на підставі п. 31 ч. 1 ст. 26, ст. 60 Закону України самоврядування в Україні» Київською міською радою прийнято Рішення від 21.12.2000 № 128/1105, від 21.12.2000 № 129/1106, від 21.12.2000 № 131/1108, за якими Київською міською радою було передано в управління енергопостачальній компанії «Київенерго» майно, яке є комунальною власністю територіальної громади м Києва.

На підставі наведених вище рішень Київської міської ради між ПАТ «Київенерго» та виконавчим органом Київської міської ради КМДА укладено Угоду щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу міста Києва від 27.09.2001 (Угода) та передано комунальне майно, яким зараз КП «Київтеплоенерго».

На підставі рішення Київської міської ради від 20.06.2017 № 439/2661 «Про припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», припинено дію Угоди з 27.04.2018 та передбачено визнати комунальне підприємство та закріпити за ним на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, повернуте із володіння та користування ПАТ «Київенерго» після припинення Угоди.

Зазначене майно комунальної власності територіальної громади міста Києва в подальшому було закріплене за КП «Київтеплоенерго» на праві господарського відання на

виконання розпорядження Київської міської державної адміністрації від 27.12.2017 № 1693 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», та наказу Департаменту комунальної власності виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 04.05.2018 № 224 із змінами та доповненнями внесеними від 01.08.2018 №370.

Отже, з наведеного вище вбачається, що на момент укладення спірного договору визначений у ньому об`єкт оренди перебував у комунальній власності, а тому відповідач-1 як уповноважений орган мав право вчиняти оспорюваний правочин, так само як і відповідач-2.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, враховуючи вище наведені норми права та встановлені фактичні обставини спірних правовідносин, суд дійшов висновку щодо відсутності правових підстав для визнання недійсним договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 2580 від 27.12.2017, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 28.12.2021

Суддя Т. Ю. Трофименко