ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
У Х В А Л А

21.12.2021 м.Дніпро Справа № 904/10560/17

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кузнецова В.О., судді Вечірко І.О., Чередко А.Є.,

секретар судового засідання Крицька Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного малого підприємства "Бізнес - Трейдінг" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.07.2021 (повне рішення складено 03.08.2021, суддя Соловйова А.Є.) у справі

за позовом ОСОБА_1 , м.Київ

до відповідача -1 STOUT AGRO & OIL LP

відповідача - 2 товариства з обмеженою відповідальністю "Ерса Союз", м.Київ

відповідача - 3 приватного малого підприємства "Бізнес - Трейдінг", м.Київ

відповідача - 4 товариства з обмеженою відповідальністю "Фруктовий Світ", м.Дніпро

про визнання недійсними договорів №№1, 2 від 20.01.2016 про переведення боргу

в межах справи про банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю "Фруктовий Світ", м. Дніпро

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з заявою до відповідача-1 STOUT AGRO & OIL LP, відповідача - 2 товариства з обмеженою відповідальністю "Ерса Союз", відповідача - 3 приватного малого підприємства "Бізнес - Трейдінг" та відповідача - 4 товариства з обмеженою відповідальністю "Фруктовий світ" про визнання договорів переведення боргу недійсними, в якій заявник просив: визнати недійсним договір про переведення боргу №1 від 20 січня 2016 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю "Ерса Союз" (кредитор), STOUT AGRO& OIL LP (первісний боржник) та товариством з обмеженою відповідальністю "Фруктовий Світ" (новий боржник); визнати недійсним договір про переведення боргу №2 від 20 січня 2016 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю "Ерса Союз" (кредитор), STOUT AGRO& OIL LP (первісний боржник) та товариством з обмеженою відповідальністю "Фруктовий Світ" (новий боржник).

Заявлені вимоги обґрунтовані посиланням на те, що товариство з обмеженою відповідальністю "Фруктовий Світ", укладаючи оспорювані правочини та беручи на себе додаткові зобов`язання вже мав прострочену заборгованість за договором позики (термін оплати не пізніше 10.12.2015) перед ОСОБА_1 у розмірі 4 770 000 основного боргу. Оспорювані договори переведення боргу були безкоштовними. Розмір боргу, який був переведений на товариство з обмеженою відповідальністю "Фруктовий Світ" за оспорюваними договорами про переведення боргу складав більше 75 млн. грн. Розмір боргу, утворений за допомогою оспорюваних правочинів фактично перевищує загальний розмір заборгованості боржника в 1,5 рази, що дозволяє самостійно приймати будь-які рішення на зборах та комітеті кредиторів. Відсутність рішення органу управління, товариства з обмеженою відповідальністю "Фруктовий Світ" на укладення правочинів про переведення боргу.

Як на правову підставу для визнання спірних правочинів недійсним ОСОБА_2 посилається на приписи п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.13, ч.1 ст.203, ч.1 ст.215, ст.234 Цивільного кодексу України, ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28.07.2021 у даній справі позов задоволено; визнано недійсним договір про переведення боргу №1 від 20 січня 2016 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю "Ерса Союз" (кредитор), STOUT AGRO& OIL LP (первісний боржник) та товариством з обмеженою відповідальністю "Фруктовий Світ" (новий боржник); визнано недійсним договір про переведення боргу №2 від 20 січня 2016 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю "Ерса Союз" (кредитор), STOUT AGRO& OIL LP (первісний боржник) та товариством з обмеженою відповідальністю "Фруктовий Світ" (новий боржник); стягнуто з ТОВ «Фруктовий світ» на користь ОСОБА_1 3 842,00 грн судового збору.

Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що товариство з обмеженою відповідальністю "Фруктовий Світ", укладаючи оспорювані правочини та беручи на себе додаткові зобов`язання вже мав прострочену заборгованість за договором позики (термін оплати не пізніше 10.12.2015) перед ОСОБА_2 у розмірі 4 770 000 основного боргу. Збільшення загального розміру зобов`язань ТОВ "Фруктовий світ" при укладанні оспорюваних договорів, унеможливлює погашення вимог інших кредиторів у повному обсязі за рахунок майна боржника. Оспорювані договори укладено відповідачами не для настання його реальних наслідків, які полягають у забезпеченні належного виконання зобов`язань. Уклавши оспорювані договори, ТОВ "Фруктовий світ" не тільки не отримало жодного прибутку, а навпаки, всупереч власним фінансовим інтересам набуло зобов`язання сплатити заборгованість за третю особу у розмірі, що перевищує його активи, що свідчить про відсутність будь-якої ділової чи підприємницької мети, а наявність лише неправомірної мети направленої на ухилення від виконання наявних зобов`язань та погіршення становища інших кредиторів.

За таких обставин суд дійшов висновку, що оспорювані договори суперечать положенням статей 526, 610, 629 Цивільного кодексу, статті 193 Господарського кодексу України щодо належного виконання прийнятих зобов`язань, статті 84 Цивільного кодексу, статей 3,42,43,44 Господарського кодексу України щодо здійснення підприємницької діяльності з метою одержання прибутку, та не спрямований на настання правових наслідків, обумовлених ним, що є самостійною підставою для визнання правочину недійсним згідно з частиною четвертою статті 203 та частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України.

Приватне мале підприємство "Бізнес - Трейдінг", не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду скасувати та прийняте нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

Предметом спору у даній справі є вимоги позивача про визнання недійсними договору про переведення боргу №1 від 20 січня 2016 року, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю "Ерса Союз" (кредитор), STOUT AGRO& OIL LP (первісний боржник) та товариством з обмеженою відповідальністю "Фруктовий Світ" (новий боржник), а також договору про переведення боргу №2 від 20 січня 2016 року, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю "Ерса Союз" (кредитор), STOUT AGRO& OIL LP (первісний боржник) та товариством з обмеженою відповідальністю "Фруктовий Світ" (новий боржник).

Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 Цивільного кодексу України, статтею 20 Господарського кодексу України.

В силу положень статей 14, 74 Господарського процесуального кодексу України тягар доведення порушеного права у спорі про визнання недійсним правочину покладений на заявника цих вимог.

Отже, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.(Правої позиція Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, що викладені в постанові від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17).

Крім цього, як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14, від 30.11.2016 у справі №910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відповідно до статей 16, 203, 215 цього Кодексу для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 17.06.2020 у справі № 910/12712/19, від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, від 19.02.2021 у справі N 904/2979/20 тощо.

Тому в кожній справі про визнання правочину недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 Цивільного кодексу України).

Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Спеціальними нормами в окремих сферах передбачено, що правочини про відчуження, обтяження активів або прийняття зобов`язань особою, вчинені особою з метою уникнення виконання іншого майнового зобов`язання цієї особи або з метою унеможливити задоволення вимоги стягувача за рахунок майна, є за певних умов нікчемними (частина третя статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб") або можуть бути визнані недійсними (частина перша статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", стаття 42 Кодексу України з процедур банкрутства, частина четверта статті 9 Закону України "Про виконавче провадження").

У юридичній науці такі правочини відомі як фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду інтересам кредиторів).

Загальної норми, яка б безпосередньо встановлювала нікчемність або можливість бути визнаними недійсними договорів, які мають такий юридичний дефект, цивільне законодавство не містить.

Разом з тим у судовій практиці, у разі встановлення, що договір укладений з метою уникнути виконання грошового зобов`язання, тобто вчинений на шкоду інтересам кредитора чи кредиторів, допускається кваліфікація цього договору як фіктивного у справах за позовами осіб, на шкоду чиїм майновим інтересам відповідачами у цих справах були, за твердженнями позивачів, вчинені відповідні правочини (постанови Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16, від 23.08.2017 у справі № 306/2952/14-ц, від 09.09.2017 у справі № 359/1654/15-ц, постанова Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17). Отже такі правочини можуть вважатись фіктивними правочинами.

Згідно з частинами першою та другою статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише "про людське око", знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину.

Основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Суд, з`ясовуючи питання щодо фіктивності договору, як укладеного всупереч інтересам позивача, має з`ясувати дійсні наміри сторін, тобто чи була мета укладення договору іншою, аніж це випливає зі змісту договору.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Частиною третьою статті 13 Цивільного кодексу України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Отже правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною, а правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора (правова позиція Верховного Суду, викладеної в постанові від 28.11.2019 у справі №910/8357/18).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний правочин), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.(Правова позиція, викладеної в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17.

Відтак особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.

При цьому позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини третьої статті 3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 Цивільного кодексу України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 Цивільного кодексу України (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19).

Представник ОСОБА_1 під час розгляду справи стверджував, що спірні правочини укладені з метою уникнення виконання зобов`язань перед ОСОБА_1 за договором позики у розмірі 4770000,00 грн.

Крім того, заявник у наданих письмових поясненнях (а.с.137-144 т.2) наголошує, що в даному випадку до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи ч.2 ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства, а саме: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог та боржник уклав договір із заінтересованою особою. Спірні правочини вчинені на шкоду кредиторів, а тому є фраудаторними правочинами.

В оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції посилається на приписи частини третьої статті 13 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ухвалою Верховного Суду від 04.08.2021 у справі №905/2030/19 (905/2445/19) справу передано на розгляд судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

У справі №905/2030/19 (905/2445/19) позивач стверджує, що у судовій практиці, у разі встановлення, що договір укладений з метою уникнути виконання грошового зобов`язання, тобто вчинений на шкоду інтересам кредитора чи кредиторів, допускається кваліфікація цього договору як фіктивного у справах за позовами осіб, на шкоду чиїм майновим інтересам відповідачами у цих справах були, вчинені відповідні правочини (постанови Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16, від 23.08.2017 у справі № 306/2952/14-ц, від 09.09.2017 у справі № 359/1654/15-ц, постанова Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07.12.2018 у справі №910/7547/17). Отже такі правочини можуть вважатись фіктивними правочинами.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (правова позиція, викладеної в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Проте, упродовж всього розгляду цієї справи у судах попередніх інстанцій, а також у касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду позивач стверджує, що передбачаючи наслідки невиконання ПП «Український продукт» кредитних зобов`язань перед банком, ПАТ «Геркулес» виключно з метою уникнення майнової відповідальності вчинив правочини щодо відчуження нерухомого майна.

Верховний Суд у своїй постанові від 20.07.2021 у справі № 921/490/18 визначився, що у разі ствердження особи щодо наявності у оспорюваного правочину ознак фраудаторного правочину, особа (позивач тощо) при зверненні до суду за захистом порушеного права із вимогами про визнання недійсним правочину не обмежена конкретною нормою права (Цивільного кодексу України тощо) для кваліфікації та визначення правової підстави для заперечення цього правочину в судовому порядку.

У зв`язку із викладеним, з метою розвитку права та забезпечення єдності судової практики у розгляді справ про визнання недійсними правочинів боржника у справі про банкрутство, Верховний Суд у справі № 905/2030/19 (905/2445/19) дійшов висновків про необхідність уточнення питання застосування судами загальних норм Цивільного законодавства при зверненні позивача із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника (фраудаторність) та з`ясування питання впливу оскаржуваних правочинів на фінансовий стан боржника та можливість розрахунку з кредиторами.

Колегія суддів зазначає, що правовідносини у справі № 905/2030/19 (905/2445/19), яку передано на розгляд палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду є подібними до правовідносин у справі № 904/10560/17, оскільки предметом розгляду позовів у вказаних справах є наявність або відсутність правових підстав для визнання недійсними договорів щодо відчуження майна боржника, які оскаржує кредитор у межах справи про банкрутство.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 236 Господарського процесуального кодексу України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Пунктом 6 частини 2 статті 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що Верховний Суд забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Відтак, призначенням Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок, у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 228 Господарського процесуального кодексу України, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Враховуючи викладене, з метою дотримання єдності судової практики та зважаючи, що правовідносини у справі, що переглядається та у справі №905/2030/19 (905/2445/19) за характером спору та сферою правового регулювання є подібними, висновок судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №905/2030/19 (905/2445/19), має суттєве значення для вирішення спору в цій справі, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зупинення провадження у справі до розгляду судовою палатою для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №905/2030/19 (905/2445/19).

Керуючись статтями 228,229,234,235,268,281 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

Зупинити апеляційне провадження за апеляційною скаргою приватного малого підприємства "Бізнес - Трейдінг" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.07.2021 у справі №904/10560/17 до розгляду судовою палатою для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 905/2030/19 (905/2445/19) та оприлюднення повного тексту судового рішення ухваленого за результатами такого розгляду.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її оголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Ухвала складена у повному обсязі 24.12.2021.

Головуючий суддя В.О. Кузнецов

Суддя А.Є. Чередко

Суддя І.О.Вечірко