Справа № 909/1029/21
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.12.2021 м. Івано-Франківськ
Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Ткаченко І. В. розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу № 909/1029/21 за позовом Фермерського господарства "УЛАР" про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Росан-Агро" 371 021 грн 21 коп. заборгованості за договором поставки.

ФГ "УЛАР" звернулося до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом про стягнення з ТОВ "Росан-Агро" 371 021 грн 21 коп. заборгованості за договором поставки від 30 вересня 2020 р., з яких 304 120 грн основного боргу, 21 324 грн 88 коп. пені, 15 164 грн 33 коп. 10 % річних та 30 412 грн штрафу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в порушення своїх договірних зобов`язань відповідач не в повному обсязі оплатив поставлений йому позивачем товар.

27 жовтня 2021 р., суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, згідно з якою відповідачу належало подати відзив на позов у п`ятнадцятиденний строк з моменту отримання ухвали про відкриття провадження у справі.

05 листопада 2021 р., до суду надійшов відзив ТОВ "Росан-Агро", в якому відповідач повідомив суду, що ним сплачено позивачу суму основного боргу, в підтвердження чого подав платіжне доручення № 978 від 26 жовтня 2021 р. Також у своєму відзиві на позов відповідач вказав, що нарахування позивачем 10 % річних є неправомірним, оскільки проценти за користування чужими грошовими коштами, які за умовами договору нараховуються за кожен день прострочення виконання зобов`язання, за своєю природою підпадають під визначення пені. Щодо стягнення штрафу і пені відповідач зазначив, що стягнення з ТОВ "Росан-Агро" непомірно великих штрафних санкцій є ризиком настання повної неплатоспроможності відповідача, що в подальшому може призвести до банкрутства, у зв`язку з чим в позові просить відмовити.

15 листопада 2021 р., від позивача до канцелярії суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач, зокрема, зазначив, що твердження відповідача про те, що нараховані позивачем проценти є різновидом пені не відповідає дійсності, оскільки проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями, а є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності. Також ФГ "УЛАР" зазначило, що не можуть братися до уваги доводи відповідача про збитковість його господарської діяльності внаслідок карантинних обмежень, так як вони не підтвердженні належними та допустимими доказами.

Дослідивши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

30 вересня 2020 р., ФГ "УЛАР" (постачальник) та ТОВ "Росан-Агро" (покупець) уклали договір поставки № б/н, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язався передавати у власність покупця, а покупець зобов`язався приймати і оплачувати товари сільськогосподарського призначення, в тому числі, але не виключно соєву олію та соєвий жмих та інше, що відповідають умовам ДСТУ, ГОСТ, ТУ, тощо (далі - товар) на умовах, зазначених в даному Договорі.

Згідно з п. 1.2 Договору, асортимент, кількість та ціна товару визначаються у рахунках-фактурах та/або у видаткових накладних на товар.

Відповідно до п. 2.2 Договору, датою поставки товару є дата зазначена на товарно-транспортній накладній та/або на видатковій накладній.

За змістом п. 3.3 Договору, покупець здійснює попередню оплату повної вартості кожного замовлення, на підставі переданого по факсу або електронною поштою рахунку фактури постачальника до дати поставки товару або, за письмовою згодою постачальника, не пізніше 3 календарних днів з дати поставки товару.

В п. 8.3 Договору сторони визначили, що у разі несвоєчасного виконання грошових зобов`язань постачальник має право стягнути з покупця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення, що діє протягом періоду, за який нараховується пеня по день оплати включно, а також 10 % річних від вартості неоплаченого/несвоєчасно оплаченого товару за кожен день прострочення.

У разі порушення покупцем грошових зобов`язань більш як на 10 календарних днів, постачальник має право стягнути з покупця штраф в розмірі 10 % від вартості неоплаченого/несвоєчасно оплаченого товару (п. 8.4 Договору).

На виконання умов договору, відповідно до даних видаткових та товарно-транспорних накладних № УЛ-00022204 та № Р22204 від 01 жовтня 2020 р., № УЛ-00023150 та № Р23150 від 08 жовтня 2020 р., № УЛ-00022204 та № Р22204 від 01 жовтня 2020 р., № УЛ-00024265 та № Р24265 від 16 жовтня 2020 р., № УЛ-00025396 та № Р25396 від 23 жовтня 2020 р., № УЛ-00026275 та № Р26275 від 28 жовтня 2020 р., № УЛ-00027119 та № 27119 від 04 листопада 2020 р., № УЛ-00028221 та № Р28221 від 11 листопада 2020 р., № УЛ-00029764 та № Р29764 від 19 листопада 2020 р., № УЛ-00030538 та № Р30538 від 26 листопада 2020 р., № УЛ-00031346 та № Р31346 від 04 грудня 2020 р., № УЛ-00031928 та № Р31928 від 11 грудня 2020 р., № УЛ-00032194 та № Р31928 від 18 грудня 2020 р., № УЛ-00033354 та № Р33354 від 28 грудня 2020 р., № УЛ-00000491 та № Р491 від 13 січня 2021 р., постачальник поставив покупцю товар на суму 1 286 620 грн, який останній на день звернення позивача до суду оплатив частково на суму 982 500 грн.

Отже, предметом даного спору є вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором поставки.

За змістом положень ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як визначено у ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За змістом частин 1, 2 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Отже, виходячи з вимог ст. 692 ЦК України, обов`язок відповідача оплатити товар виникає з моменту його одержання та прийняття товаророзпорядчих документів, зокрема, видаткової та товарно-транспортної накладних.

Згідно з даними наявного в матеріалах справи платіжного доручення № 978 від 26 жовтня 2021 р., суму основного боргу відповідач сплатив після звернення позивача до суду та відкриття провадження у даній справі.

Оскільки предмет спору в цій частині існував на момент звернення позивача до суду, провадження у справі в цій частині слід закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, за змістом якої господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Таким чином, предметом даного спору залишається вимога позивача про стягнення з відповідача 21 324 грн 88 коп. пені, 15 164 грн 33 коп. 10% річних та 30 412 грн штрафу.

Як визначено у ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями ч. 1 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 3 статті 692 ЦК України продавець має право вимагати не тільки оплати товару (тобто стягнення грошових коштів у розмірі покупної ціни проданого майна), а й сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Термін "користування чужими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - це прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Такі висновки сформульовано в п. 34 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 р. у справі № 910/10156/17.

У ч. 3 ст. 692 ЦК України зазначений термін використано у другому значенні. Тобто під сплатою процентів за користування чужими грошовими коштами розуміється відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання згідно зі статтею 625 цього Кодексу. Така відповідальність виступає способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає в отриманні компенсації його майнових втрат, спричинених неналежним виконанням грошового зобов`язання. Аналогічний правовий висновок зазначений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 р. у справі № 916/667/18.

Так, у частині 2 статті 625 ЦК України зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Норма щодо трьох процентів річних, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивною та застосовуються у разі, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В ході розгляду цієї справи суд з`ясував, що сторони у п. 8.3 Договору визначили інший розмір процентів річних, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України, зокрема, 10 % річних від вартості неоплаченого/несвоєчасно оплаченого товару за кожен день прострочення.

Посилання відповідача на те, що проценти за користування чужими грошовими коштами, які визначені в п. 8.3 Договору підпадають під визначення пені, що не узгоджується з вимогами ст. 61 Конституції України, суд не приймає до уваги, оскільки даний пункт договору не суперечить положенням статті 61 Конституції України, так як передбачає відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання згідно зі статтею 625 ЦК України, що має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника, що відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 р. у справі № 464/3790/16-ц.

Відповідно до ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 4 ст. 231 ГК України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Враховуючи, що відповідач прострочив виконання зобов`язання щодо оплати товару, позивач правомірно та арифметично правильно нарахував відповідачу на підставі пунктів 8.3 та 8.4 Договору 15 164 грн 33 коп. 10 % річних та 30 412 грн штрафу.

Щодо вимоги позивача про стягнення 21 324 грн 88 коп. пені, то суд самостійно розрахував пеню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду і встановив, що за період з 14 січня 2021 р. по 14 липня 2021 р. на суму 304 120 грн розмір пені становить 20 796 грн 80 коп.

Щодо посилання відповідача на те, що стягнення непомірно великих штрафних санкцій є ризиком настання повної неплатоспроможності відповідача, слід зазначити таке.

В ст. 233 ГК України визначено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Виходячи з приписів статей 546, 549 ЦК України та ст. 230 ГК України, неустойка має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.

Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Зі змісту наведених норм вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд має дати належну оцінку правовідносинам сторін з точки зору винятковості випадку.

Крім цього, зменшення розміру штрафних санкцій не є обов`язком суду, а є його правом і виключно у виняткових випадках.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи документи, доводи відповідача, суд звертає увагу, що відповідачем не надано жодних належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження наявності скрутного майнового становища, поважності причин неналежного виконання зобов`язань та причинних наслідків, винятковості даного випадку та невідповідності розміру пені та штрафу наслідкам порушення, з огляду на що суд не вбачає підстав для відмови позивачу в стягненні з відповідача неустойки.

Відтак, з відповідача на користь позивача у зв`язку із простроченням оплати товару слід стягнути 20 796 грн 80 коп. пені, 15 164 грн 33 коп. 10 % річних, 30 412 грн штрафу.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ГПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях. Відтак, позивач не позбавлений права звернутись до суду із клопотанням про повернення 4 561 грн 80 коп. сплаченого судового збору.

Витрати позивача по сплаті судового збору у розмірі 1 003 грн 52 коп., згідно з положеннями ст. 129 ГПК України, суд покладає на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 231, 237, 238, 241 ГПК України, суд

в и р і ш и в:

провадження у справі в частині позовних вимог Фермерського господарства "УЛАР" про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Росан-Агро" 304 120 грн основного боргу - закрити;

позов в частині позовних вимог Фермерського господарства "УЛАР" про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Росан-Агро" 21 324 грн 88 коп. пені, 15 164 грн 33 коп. 10 % річних та 30 412 грн штрафу - задовольнити частково;

з товариства з обмеженою відповідальністю "Росан-Агро" (вул. Галицька, буд. 40А, м. Рогатин, Івано-Франківський район, Івано-Франківська область, 77001; ідентифікаційний код 30425351) на користь Фермерського господарства "УЛАР" (с. Семенівка, Пустомитівський район, Львівська область, 81162; ідентифікаційний код 32461669) стягнути 20 796 (двадцять тисяч сімсот дев`яносто шість) грн 80 коп. пені, 15 164 (п`ятнадцять тисяч сто шістдесят чотири) грн 33 коп. 10 % річних, 30 412 (тридцять тисяч чотириста дванадцять) грн штрафу та 995 (дев`ятсот дев`яносто п`ять) грн 60 коп. судового збору;

в частині позовних вимог Фермерського господарства "УЛАР" про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Росан-Агро" 528 грн 08 коп. пені - відмовити.

Витрати по сплаті судового збору в частині 07 грн 92 коп. - залишити за позивачем.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя І. В. Ткаченко