РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.12.2021Справа № 910/7914/21
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді - Приходько І.В.,

при секретарі судового засідання - Жалобі С.Р.,

розглянувши у судовому засіданні матеріали

позовної заяви ДОЧІРНЬОГО ПІДПРИЄМСТВА ДЕРЖАВНОЇ КОМПАНІЇ "УКРСПЕЦЕКСПОРТ" - ДЕРЖАВНЕ ГОСПРОЗРАХУНКОВЕ ЗОВНІШНЬОТОРГІВЕЛЬНЕ ПІДПРИЄМСТВО "СПЕЦТЕХНОЕКСПОРТ"

до відповідача ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА "АНТОНОВ"

про визнання частково недійсними окремих пунктів договору.

за участю представників:

від позивача: Циба Р.А.;

від відповідача: Наливайко Д.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ДОЧІРНЄ ПІДПРИЄМСТВО ДЕРЖАВНОЇ КОМПАНІЇ "УКРСПЕЦЕКСПОРТ" - ДЕРЖАВНЕ ГОСПРОЗРАХУНКОВЕ ЗОВНІШНЬОТОРГІВЕЛЬНЕ ПІДПРИЄМСТВО "СПЕЦТЕХНОЕКСПОРТ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА "АНТОНОВ" про визнання частково недійсними пунктів 6.6 та 8.1 договору комісії №STE-1-156-Д/К-17 від 08.06.2018.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що спірні пункти договору комісії, в частині обов`язку комісіонера перерахувати грошові кошти комітенту не пізніше 90 календарних днів після підписання акту приймання-передачі суперечать приписам ч. 3 ст. 1016, ст. 1018 та ч. 1 ст. 1022 Цивільного кодексу України та ставлять комісіонера в таке положення, у якому він безпідставно несе відповідальність за поведінку третьої особи, адже комісіонер може нести відповідальність перед комітентом за невиконання третьою особою договору, укладеного з нею за рахунок комітента, тільки в тому випадку, коли він поручився за виконання договору (делькредере).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.05.2021 позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали.

Станом на 14.06.2021 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної позови.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.06.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 02.08.2021.

13.07.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА "АНТОНОВ" надійшов відзив на позовну заяву.

20.07.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від ДОЧІРНЬОГО ПІДПРИЄМСТВА ДЕРЖАВНОЇ КОМПАНІЇ "УКРСПЕЦЕКСПОРТ" - ДЕРЖАВНЕ ГОСПРОЗРАХУНКОВЕ ЗОВНІШНЬОТОРГІВЕЛЬНЕ ПІДПРИЄМСТВО "СПЕЦТЕХНОЕКСПОРТ" надійшла відповідь на відзив.

27.07.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА "АНТОНОВ" надійшли заперечення на відповідь на відзив.

У судовому засіданні 02.08.2020 судом на підставі ч.5 ст.183 ГПК України оголошено перерву на 01.09.2021.

20.08.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА "АНТОНОВ" надійшли додаткові письмові пояснення.

У судовому засіданні 01.09.2021 судом на підставі ч.5 ст.183 ГПК України оголошено перерву на 06.10.2021.

27.09.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від ДОЧІРНЬОГО ПІДПРИЄМСТВА ДЕРЖАВНОЇ КОМПАНІЇ "УКРСПЕЦЕКСПОРТ" - ДЕРЖАВНЕ ГОСПРОЗРАХУНКОВЕ ЗОВНІШНЬОТОРГІВЕЛЬНЕ ПІДПРИЄМСТВО "СПЕЦТЕХНОЕКСПОРТ" надійшли заперечення.

06.10.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від ДОЧІРНЬОГО ПІДПРИЄМСТВА ДЕРЖАВНОЇ КОМПАНІЇ "УКРСПЕЦЕКСПОРТ" - ДЕРЖАВНЕ ГОСПРОЗРАХУНКОВЕ ЗОВНІШНЬОТОРГІВЕЛЬНЕ ПІДПРИЄМСТВО "СПЕЦТЕХНОЕКСПОРТ" надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.10.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, розгляд справи по суті призначено на 17.11.2021.

У судовому засіданні 17.11.2021 оголошено перерву на 15.12.2021.

У судовому засіданні 15.12.2021 представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позов повністю.

Представник відповідача у судовому засіданні 15.12.2021 надав усні пояснення щодо предмету спору, заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

08.06.2018 між Державним підприємством "Антонов" (комітент, відповідач) та Дочірнім підприємством Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державним госпрозрахунковим зовнішньоторгівельним підприємство "Спецтехноекспорт" (комісіонер, позивач) укладено Договір комісії № STE-1-156-Д/К-17 (далі - Договір), відповідно до пункту 1.1 якого, у порядку та на умовах, визначених цим договором, комітент доручає комісіонерові, а комісіонер зобов`язується від свого імені, за дорученням та за рахунок комітента, за плату вчинити правочин (укласти зовнішньоекономічний контракт) щодо поставки (продажу) запчастин до військово-транспортних літаків Ан-32 (надалі - продукція), найменування, перелік та істотні умови якого визначаються сторонами в Додатку № 1 до цього договору.

Передбачене п. 1.1 цього договору доручення комісіонер зобов`язується виконати на умовах, найбільш вигідних для комітента (п. 1.2 Договору).

Пунктом 2.1 Договору визначено, що комісіонер зобов`язаний виконати доручення комітента, визначене п. 1.1 цього договору протягом 360 календарних днів з моменту набуття чинності цим договором.

Відповідно до пунктів 3.1.1, 3.1.10, 3.1.15 Договору комісіонер зобов`язується за дорученням та за рахунок комітента здійснити необхідну передконтрактну роботу та укласти контракт з покупцем на умовах, передбачених цим договором. У разі необхідності, та за попереднього письмового погодження з комітентом, вчинити інші (допоміжні) правочини, спрямовані на забезпечення виконання доручення комітента за цим договором, у тому числі шляхом залучення відповідних агентів. У термін протягом 10 робочих днів з дня виконання зобов`язань надати комітенту звіти комісіонера, а також копії документів, що його підтверджують, завірених печаткою комісіонера. Протягом 10 днів з дати підписання контракту з покупцем, надати комітенту завірену копію підписаного контракту.

Комітент у свою чергу зобов`язується, зокрема, передати на комісію відповідно до умов цього договору продукцію згідно з розділом 5 цього договору протягом строків вказаних в додатку № 1 до договору; сплатити комісіонеру комісійну плату на умовах, визначених розділом 7 цього договору; відшкодувати витрати, які здійснив комісіонер у зв`язку з виконанням своїх обов`язків за цим договором на умовах, визначених розділом 9 цього договору (п. п. 3.2.1, 3.2.5, 3.2.6 Договору).

Відповідно до пунктів 5.8, 5.9 Договору приймання-передача продукції проводиться представниками комісіонера та комітента з оформленням акту приймання-передачі. Дата підписання акту приймання-передачі є підтвердженням виконання комітентом зобов`язань за даним договором в частині, що стосується передачі продукції комісіонеру для її реалізації покупцю.

Пунктом 7.1 Договору визначено, що за виконання доручення зазначеного в даному договорі комісіонер отримує комісійну плату (що включає в себе ПДВ, який підлягає сплаті комісіонером з отриманої комісійної плати), у розмірі 9% від загальної погодженої комітентом ціни продажу продукції за цим договором і складає 132975,00 доларів США.

Відповідно до п. 6.6. в редакції додаткової угоди № 1 від 05.04.2019 договору комісії сторони домовились, що оплата за поставлену продукцію здійснюється через Банк покупця протягом 10 (десяти) банківських днів з дня подачі комісіонером документів в Банк і така плата буде зарахована на банківський рахунок комітента протягом 10 банківських днів з дня подачі комісіонером документів в Банк, але не пізніше 90 календарних днів після підписання Акту приймання-передачі згідно з п. 5.8.

Згідно з п. 8.1 в редакції додаткової угоди № 1 від 05.04.2019 Договору отримані грошові кошти за винятком комісійної плати комісіонеру та витрат комісіонера, перераховуються комісіонером комітенту протягом 10 днів з моменту надходження коштів від покупця на його рахунок, але не пізніше 90 календарних днів після підписання акту приймання-передачі згідно п. 5.8.

Сторони погодили, що перерахування грошових коштів за цим договором буде відбуватися у валюті контракту (п. 8.2 Договору).

Обґрунтовуючи необхідність звернення до суду з даним позовом, позивач вказує, що положення пунктів 6.6. та 8.1. договору комісії, в частині обов`язку комісіонера перерахувати грошові кошти комітенту не пізніше 90 календарних днів після підписання акту приймання-передачі, суперечать приписам ч. 3 ст. 1016, ст. 1018 та ч. 1 ст. 1022 Цивільного кодексу України та ставлять комісіонера в таке положення, у якому він безпідставно несе відповідальність за поведінку третьої особи, адже комісіонер може нести відповідальність перед комітентом за невиконання третьою особою договору, укладеного з нею за рахунок комітента, тільки в тому випадку, коли він поручився за виконання договору (делькредере).

В такому разі, якщо комісіонер поручився за виконання правочину третьою особою, він має право на додаткову плату (ч. 2 ст. 1013 Цивільного кодексу України), однак, сторони договору комісії не укладали делькредере і позивач не отримував за це додаткову плату, а тому наявність оспорюваних умов пунктів 6.6. та 8.1. договору комісії порушує баланс відповідальності сторін та ставить комісіонера в диспропорційно невигідне становище, чим порушується його законний інтерес - бути відповідальним лише за свою поведінку, а не за поведінку третьої особи.

У поданому відзиві відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог вказуючи, що посилання позивача на ст. 1016, 1018, 1022 Цивільного кодексу України є недоречними, оскільки дані норми матеріального права регулюють правовідносини між комітентом та комісіонером лише за наявності фактичного невиконання умов договору саме третьою особою, тобто, покупцем, а не комісіонером. Втім, відповідач вказує, що порушення умов договору комісії та умов контракту в частині дотримання строків передачі продукції допущено саме позивачем, а не відповідачем чи покупцем. Разом з цим, виконання обов`язку щодо своєчасного надходження грошових коштів від покупця до комісіонера та від комісіонера до комітента полягає саме на комісіонерові, як самостійному суб`єктові господарських правовідносин.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Приписами ст. 67 Господарського кодексу України передбачено, що відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України. Підприємство має право реалізовувати самостійно всю продукцію на території України і за її межами, якщо інше не передбачено законом.

Згідно п. 1 ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

З матеріалів справи вбачається, що участь у тендері на поставку запасних частин для літака АН-32 для потреб Інозамовника позивач приймав на підставі діючого сертифікату підтримки виробника від 11.02.2016 № 084/53, тобто ДП "Антонов".

Позивачем на адресу відповідача було надіслано лист від 15.03.2018 № 31.1/75/2294-18 з проханням повернути підписані оригінали договорів комісії або надати до них наявні зауваження.

Повторним листом від 28.03.2018 № 31.1/105/2772-18 позивач звернувся до відповідача з проханням повернути підписані оригінали договорів комісії.

Також, листом від 12.04.2018 № 31.1/105/3299-18 позивач втретє нагадав відповідачу про необхідність надання оригіналів примірників договору комісії.

Як зазначає позивач, лише через три місяці потому як відповідачем вперше були вручені позивачу примірники договору комісії, останній повністю змінив структуру угоди, направивши відповідачу листом № 532/5004-18 від 08.05.2018 для підписання свій варіант угоди - замість договору комісії, договір купівлі-продажу.

Такий варіант угоди був не прийнятний для позивача, оскільки, в результаті купівлі-продажу в останнього формувалися надмірні податкові зобов`язання з податку на додану вартість, а також виникали неврегульовані питання гарантійних зобов`язань щодо якості продукції, про що було відомо відповідачу (позивач не являється сертифікованим виробником продукції).

Листом № 31.1/105/4616-18 від 30.05.2018 позивач повернув відповідачу запропоновані ним угоди купівлі-продажу та в черговий раз направив для підписання договори комісії.

Позивач підсумовує, що договір комісії був укладений в умовах, коли контракт на його виконання вже діяв, а строк, поставки продукції за контрактом спливав 13.09.2018.

Відповідно до ч. 2 ст. 638 Цивільного кодексу України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За приписами статті 644 Цивільного кодексу України якщо пропозицію укласти договір зроблено усно і в ній не вказаний строк для відповіді, договір є укладеним, коли особа, якій було зроблено пропозицію, негайно заявила про її прийняття. Якщо пропозицію укласти договір, в якій не вказаний строк для відповіді, зроблено у письмовій формі, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь протягом строку, встановленого актом цивільного законодавства, а якщо цей строк не встановлений, - протягом нормально необхідного для цього часу.

Як відзначає відповідач, оскільки, пропозицію (оферту) укласти саме договір комісії було направлено йому 30.05.2018 разом із супровідним листом № 31.1/105/4616-18 у письмовій формі без зазначення строку для відповіді, то керуючись ч. 2 ст. 644 Цивільного кодексу України, ДП "Антонов" протягом необхідного для розгляду оферти і укладення договору строк надано позивачу письмову відповідь, яку було отримано його представником 26.06.2018. Згідно даного листа відповідач направив позивачу для підписання договір та попросив в можливо короткий термін його підписати і примірник договору повернути.

Із наявних в матеріалах справи доказів слідує, що 30.07.2018 за вх. № 7897-18 відповідачем було отримано лист позивача № 31.1/82/6242-18 від 25.07.2018, відповідно до якого останній направив на адресу ДП "Антонов" договір з протоколом узгодження розбіжностей № 1 від 11.07.2018.

За приписами ч. 4-6 ст. 181 Господарського кодексу України (в редакції чинній на час укладення договору) передбачено, що за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором. Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов`язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони. У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо).

Отже, суд приймає доводи відповідача про те, що ним у двадцятиденний строк з моменту отримання від позивача протоколу узгодження розбіжностей № 1 від 11.07.2018, який надійшов 30.07.2018 разом із супровідним листом позивача № 31.1/82/6242-18 від 25.07.2018, було розглянуто його, погоджено окремі умови та підтверджено у письмовій формі згоду шляхом складання власного протоколу розбіжностей № 1 від 07.08.2018, який було остаточно підписано позивачем 07.08.2018.

Крім того, в п. 18.3. договору сторони дійшли згоди, що після підписання цього договору всі попередні домовленості сторін (листування, попередні угоди, протоколи, інше), що так чи інакше суперечать умовам цього договору, втрачають силу.

З огляду на викладене, договір вважається укладеним сторонами 07.08.2018 після вирішення всіх переддоговірних спорів у позасудовому порядку, а тому, саме з цього часу у сторін виникли взаємні права та обов`язки по його виконанню, в той час, як всі попередні домовленості сторін після 07.08.2018 втратили юридичну силу.

За таких обставин, посилання позивача на тривалий та ускладнений процес переговорів і узгоджень, затягування зі сторони відповідача та створення ним ускладнень в укладенні договору та інші аргументи з цього приводу відхиляються судом.

Суд зазначає, що оскільки сторони дійшли остаточної згоди щодо усіх істотних умов договору 07.08.2018, то саме з цього часу у сторін виникли взаємні права і обов`язки по виконанню його умов.

При цьому, судом враховано доводи відповідача, що саме з даних фактичних обставин справи, зокрема, щодо періоду переддоговірних спорів та остаточного укладання договору комісії 07.08.2018, і виникли всі претензії позивача до відповідача, адже, контракт з інозамовником (покупцем) було укладено позивачем 13.03.2018 при тому, що питання відносно укладення договору комісії з ДП "Антонов" взагалі не розглядалося в момент підписання контракту з інозамовником.

Позивач, посилаючись на ст. 1016, 1018, 1022 Цивільного кодексу України, вказуючи, що комісіонер не відповідає перед комітентом за невиконання третьою особою договору, укладеного з нею за рахунок комітента, крім випадків, коли комісіонер був необачним при виборі цієї особи або поручився за виконання договору (делькредере), а тому, оскільки обидві зазначені умови відповідальності позивача перед відповідачем (необачність та порука) за договором комісії відсутні, то обґрунтованим є висновок про відсутність правових підстав для передання комісіонером свого власного майна чи грошових коштів комітенту.

Згідно ч. 1 ст. 1014 Цивільного кодексу України комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок немає, комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться.

Виходячи з цього, за своєю юридичною природою договір комісії № STE-1-156-Д/К-17 від 08.06.2018 є першочерговим у правовідносинах, що склалися між позивачем та відповідачем, та саме умов договору комісії зобов`язаний дотримуватись позивач, як комісіонер, адже, саме позивач зобов`язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента.

В пункту 6.3. договору комісії сторони дійшли згоди, що комітент доручає комісіонеру передбачити в контракті проведення платежів у наступному порядку:

- 100% загальної вартості продукції, поставленої за контрактом, буде сплачено з безвідкличного документарного подільного акредитиву, відкритого покупцем у Державному банку Індії. Акредитив буде виконаний і авізований у AT "Укрексімбанк". EXBSUAUX CHIPS UID 322313.

- Акредитив повинен бути відкритий Покупцем на загальну вартість продукції протягом 45 (сорок п`ять) днів з дати отримання покупцем повідомлення про готовність продукції до відправки. Умови акредитиву повинні повністю відповідати умовам контракту.

- Акредитив повинен мати строк дії 90 (дев`яносто) днів з дати відкриття з можливістю продовження за умови згоди між комісіонером та покупцем. Часткове постачання та часткове використання акредитиву дозволяється.

- Оплата за продукцію буде здійснюватись покупцем після надання комісіонером у банк визначеного пакету документів.

Додатком № 1 до договору передбачено, що продукція повинна бути відвантажена протягом 330 днів з дати отримання копії контракту згідно пункту 3.1.15 даного договору.

Пунктом 6.6. в редакції додаткової угоди № 1 від 05.04.2019 договору комісії сторони домовились, що оплата за поставлену продукцію здійснюється через Банк покупця протягом 10 (десяти) банківських днів з дня подачі комісіонером документів в Банк і така плата буде зарахована на банківський рахунок комітента протягом 10 банківських днів з дня подачі комісіонером документів в Банк, але не пізніше 90 календарних днів після підписання Акту приймання-передачі згідно з п. 5.8.

Додатком № 1 до Договору комісії визначено, що перша партія продукції, а саме, руль напряму (код продукції УКТ ЗЕД ) та кіль (код продукції УКТ ЗЕД ) загальною вартістю 492500,00 дол. США повинна бути відвантажена протягом 90 днів з дати отримання копії Контракту згідно п. 3.1.15 Договору, друга партія продукції загальною вартістю 492500,00 дол. США - протягом 330 днів з зазначеної дати, третя партія загальною вартістю 492500,00 дол. США - протягом 515 днів.

В подальшому, 17.01.2019 комітент передав, а комісіонер прийняв першу та другу партію продукції, а 21.02.2019 третю партію продукції по узгодженій номенклатурі і цінам, що вказані в Додатку № 1 до Договору. Дані обставини були предметом розгляду судової справи № 910/6474/20.

Суд звертає увагу на положення пункту 6.5. договору комісії, в якому сторони обопільно визначили, що у разі якщо акредитив не відкритий покупцем у встановлений термін або не повного мірою відповідає умовам контракту, термін доставки продукції за контрактом буде автоматично перенесено на відповідний період часу, необхідний для відкриття акредитиву та/або ліквідації розбіжностей у ньому. В даному випадку комітент не несе відповідальність за несвоєчасну поставку продукції.

За умовами контракту поставка товару має здійснюватися у будь-якому випадку виключно після відкриття акредитиву, а оплата має відбуватись з безвідкличного документарного подільного акредитиву, що в свою чергу є розповсюдженою практикою у зовнішньоекономічних контрактах, оскільки такий спосіб здійснення розрахунків між контрагентами покликаний захистити як покупця, так і продавця.

Сторонами договору комісії чітко визначено, що строк поставки продукції (виробів) покупцю за контрактом буде відтермінований у разі не відкриття покупцем акредитиву у визначений контрактом строк, або у разі якщо відкритий акредитив не буде відповідати умовам контракту.

У свою чергу, відповідач вказує, що під час приймання продукції за договором комісії для подальшої її поставки покупцю - ДП Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державне госпрозрахункове зовнішньоторгівельне підприємство "Спецтехноекспорт" жодним чином не повідомляло ДП "Антонов" про невиконання покупцем свого обов`язку щодо відкриття акредитиву у визначений контрактом строк.

Таким чином, відповідач стверджує, що передаючи продукцію позивачу, відповідач добросовісно сподівався, що позивачем дотримано усі умови контракту, у зв`язку з чим, останньому лише залишалось поставити продукцію покупцю, здійснити розкриття акредитиву та перевести отримані кошти ДП "Антонов" у визначений договором комісії строк.

Суд відзначає, що означених вище обставин позивачем не спростовано, доказів протилежного суду не представлено.

З огляду на зміст вищевказаних пунктів договору комісії, саме на позивачі лежить відповідний обов`язок по здійсненню контролю факту відкриття акредитиву, своєчасного розкриття документарного подільного безвідкличного акредитиву та перерахування цих коштів на користь відповідача у строк визначений договором комісії. Означений обов`язок зумовлюються тим, що передача продукції від відповідача до позивача та подальша її поставка покупцю можлива лише після відкриття документарного подільного безвідкличного акредитиву покупцем, що визначено пунктом 6.5. договору комісії.

Оплата за контрактом між позивачем та покупцем здійснюється виключно з документарного подільного безвідкличного акредитиву, який на момент направлення позивачем продукції покупцю повинен вже бути відкритий.

Отже, з огляду на викладене вище, спірні пункти договору комісії (а саме, п. 6.6. та 8.1. в частині обов`язку комісіонера перерахувати грошові кошти комітенту не пізніше 90 календарних днів після підписання акту приймання-передачі) не суперечать законодавству України, та відповідно не можуть бути визнані недійсними, адже, дані пункти договору комісії у їх взаємозв`язку із змістом інших положень означеного договору, закріпили саме зобов`язання позивача (а не третіх осіб), щодо контролю своєчасного відкриття акредитиву, своєчасного розкриття документарного подільного безвідкличного акредитиву та перерахування цих коштів на користь відповідача у строк визначений договором комісії.

Таким чином, у разі належного виконання позивачем умов договору комісії акредитивна форма розрахунків за своєю природою виключає можливість для покупця не здійснити розрахунок за продукцію, а відповідно, виключно від дій позивача залежить своєчасність перерахування грошових коштів від позивача на користь відповідача.

Відповідно до частини першої статті 180 Господарського кодексу України - зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин, відповідно до частин першої та другої статті 193 Господарського кодексу України, повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно статті 530 Цивільного кодексу України - якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання ст. 610 Цивільного кодексу України).

Суд погоджується із твердженнями відповідача стосовно того, що посилання позивача на ст. 1016, 1018, 1022 Цивільного кодексу України є недоречними, оскільки дані норми матеріального права регулюють правовідносини між комітентом та комісіонером лише за наявності фактичного невиконання умов договору саме третьою особою, тобто покупцем, а не комісіонером. З даних обставин справи вбачається порушення умов договору комісії та умов контракту в частині дотримання строків передачі продукції саме позивачем, а не відповідачем чи покупцем. Разом з цим, виконання обов`язку щодо своєчасного надходження грошових коштів від покупця до комісіонера та від комісіонера до комітента полягає саме на комісіонерові, як самостійному суб`єктові господарських правовідносин.

Отже, за висновком судом, позивачем при зверненні з даним позовом не доведено належними та допустимими засобами доказування обставини з якими обумовлюється можливість задоволення позовних вимог, в той час, як судом таких обставин не встановлено.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що укладення контракту позивачем з третьою особою (покупцем за контрактом) до погодження всіх істотних умов договору комісії та його фактичного підписання між позивачем та відповідачем - є виключно самостійною господарською діяльністю позивача, за яку він, як незалежний суб`єкт господарської діяльності несе відповідний власний ризик, як це визначено статтею 42 Господарського кодексу України.

Суд зазначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

При цьому, суд зазначає, що до господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб`єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб`єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.

Разом з тим, на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами належними та допустимими доказами, поданими у відповідності до приписів чинного процесуального законодавства.

Суд звертає увагу позивача, що відповідно до положень ч. 4 ст. 74 ГПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Суд зазначає, що позивач, заявляючи позов та обираючи спосіб захисту повинен дбати про те, щоб резолютивна частина рішення, в якій остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача, могла бути виконана в процесі виконавчого провадження у справі, адже у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У відповідності до ст. 7 Господарського процесуального кодексу України, правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Наведена норма кореспондується зі ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення передбачають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права

Відтак, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У п. 26 рішення від 15.05.2008 Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

За приписами ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду спору має бути встановлено не лише наявність підстав на які позивач посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Враховуючи наведене, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку, що позов не є достатньо обґрунтованим, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено правомірності та законності позовних вимог, так само як і фактів порушення власних прав та інтересів відповідачем у справі.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з покладенням судового збору на позивача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судовий збір покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 27.12.2021.

Суддя І.В. Приходько