РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.12.2021Справа № 914/970/20

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Пукшин Л.Г., за участі секретаря судового засідання Зайченко О.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом першого заступника Львівської обласної прокуратури (79005 м. Львів, пр-т Шевченка, 17/19) в інтересах держави в особі Львівської міської ради (79006, м. Львів пл. Ринок, 1)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛембергМіт" (80463, Львівська обл., Кам`янка-Бузький р-н, с. Старий Яричів, вул. Галицька, 143)

Львівської обласної ради (79008, м. Львів, вул. В. Винниченка, 18)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - Управління майном спільної власності Львівської обласної ради (79008, м. Львів, вул. В. Винниченка, 18)

про витребування майна та скасування державної реєстрації права власності

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання

У судовому засіданні 15.12.2021, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У квітні 2020 року перший заступник прокурора Львівської області (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Львівської міської ради (далі - Міськрада) звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛембергМіт" (далі - ТОВ "ЛембергМіт") та Львівської обласної ради (далі - Облрада), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - Управління майном спільної власності Облради, про:

- визнання недійсним виданого Облрадою свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13.07.2009 серії САС № 729154, а саме: на відділення фтизіопульмології А-2 площею 417,4 кв. м та гаража Б-1 30,2 кв. м, розташованих за адресою: м. Львів, вул. Лемківська, 24;

- витребування у ТОВ "ЛембергМіт" на користь Міськради цього нерухомого майна;

- скасування державної реєстрації права приватної власності ТОВ "ЛембергМіт" на це нерухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог прокурор послався на те, що судовим рішенням у справі № 910/3581/17 визнано незаконним та скасовано рішення Облради від 26.02.2008 № 477 "Про питання врегулювання прав власності на об`єкти нерухомого майна спільної власності територіальних громад Львівської області" (далі - рішення № 477), згідно з яким вона вирішила оформити за собою право спільної власності територіальних громад Львівської області на об`єкти нерухомого майна, які задовольняють потреби територіальних громад Львівської області (пункт 6 рішення). У цьому ж судовому рішенні встановлені обставини належності спірного майна на праві комунальної власності територіальній громаді міста Львова. Тому Прокурор вважає незаконним відчуження Облрадою цього майна ТОВ "ЛембергМіт".

26.01.2021 Господарський суд міста Києва ухвалив рішення, залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2021, про задоволення позову повністю.

Постановою Верховного Суду від 29.09.2021 суд частково задовольнив касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛембергМіт", скасував постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2021 та рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2021 у справі № 914/970/20, направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховний Суд у своїй постанові зазначив, що під час нового розгляду справи господарському суду необхідно з`ясувати обставини початку позовної давності за наявних у справі доказів, встановити факт наявності/відсутності її пропуску з урахуванням наявних у справі доказів і вищевикладеного, наявності/відсутності підстав для визнання його поважним та в залежності від встановленого вирішити цей спір.

За результатами проведення автоматизованого розподілу справи №914/970/20, остання була передана на розгляд судді Пукшин Л.Г., що відображено у витязі з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.10.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.10.2021 суд прийняв справу №914/970/20 до свого провадження та вирішив розглядати за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні 17.11.2021.

04.11.2021 через загальний відділ діловодства суду надійшли пояснення третьої особи, у яких остання зазначає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли Львівська міська рада довідалась або могла довідатись про порушення її права, а саме 05.07.2015 міський голова м. Львова звертався до голови Львівської обласної ради з листом №1104-вих 525 щодо свідоцтва на право власності на об`єкти, які є предметом цього позову, що видані на підставі рішень Львівської обласної ради №477 від 26.02.2008, №833 від 10.03.2009, №937 від 30.06.2009, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням.

Цією ж датою до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач - 2 заперечуючи проти позову зазначає, що 19.09.2008 Львівською міською радою передавались Львівській обласній раді заклади охорони здоров`я, як єдині майнові комплекси, до складу яких входили усі види майна (зокрема будівлі та споруди), про що вказано у Акті приймання-передачі. У поданому відзиві відповідач-2 посилається також на аналогічну справу 914/955/20 та на пропущені строки позовної давності.

12.11.2021 через загальний відділ діловодства суду надійшла відповідь на відзив, у якій прокурор не погоджується з доводами відповідача-2 та просить суд надати оцінку наявним у справі доказам і доводам сторін, з огляду на судові спори (справа №910/3581/17) щодо законності прийняття у власність відповідачів спірних об`єктів та наявність підстав для позивача вважати, що його права будуть відновлені та захищені в судовому порядку - визнати, що причини пропуску строку на звернення до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння є поважними, а право позивача таким, що потребує судового захисту.

15.11.2021 до канцелярії суду надійшов відзив відповідача-1, у якому останній зазначає, що у разі витребування майна на користь держави буде порушено також принцип пропорційності, а прокурором не доведено, що втручання у мирне володіння майном відповідачем є законним та не порушить справедливого балансу інтересів, а саме: позитивні наслідки вилучення спірного майна для захисту інтересів держави є більш важливими, ніж дотримання права відповідача, який законним шляхом добросовісно набув своє майно. За доводами відповідача-1, намагання прокурора виправити допущену у минулому органами державної влади чи місцевого самоврядування «помилку» чи протиправність дій їх посадових осіб не повинно непропорційним чином втручатися у нове право та перекладати на відповідача усі негативні наслідки такої «помилки», оскільки задоволення позову causa formalis (із формальних підстав) покладатиме надмірний індивідуальний тягар на ТзОВ «ЛембергМіт», а отже, порушить справедливий баланс інтересів сторін. Крім того, у відзиві відповідач-1 звертає увагу на те, що володіння нерухомістю пов`язано з реєстраційним посвідченням, а відтак слід визнати, що датою порушення володіння є дата реєстрації за новим володільцем (першим набувачем) спірної нерухомості, а саме з 13.07.2009.

16.11.2021 на електронну адресу суду надійшли заперечення відповідача-2 щодо відповіді прокуратури на відзив Львівської обласної ради з посиланням на відповідну судову практику.

17.11.2021 на електронну адресу суду надійшли письмові пояснення позивача, у яких останній просить суд надати оцінку наявним у справі доказам і доводам сторін, з огляду на судові спори щодо законності прийняття у власність відповідача-2 спірних об`єктів та наявність підстав для позивача вважати, що його права будуть відновлені та захищені в судовому порядку - визнати, що причини пропуску строку на звернення до суду із позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння поважними, а право позивача таким, що потребує судового захисту.

У судовому засіданні 17.11.2021 суд на місці ухвалив задовольнити усне клопотання прокуратури про відкладення підготовчого засідання та відкласти останнє на 01.12.2021.

23.11.2021 на електронну адресу суду надійшло клопотання позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

24.11.2021 до канцелярії господарського суду надійшла відповідь прокуратури на відзив відповідача-1, відповідно до якої зазначається, що за відсутності відповідного судового рішення про скасування рішення Львівської обласної ради №477 від 26.02.2008 у частині, що стосується спірного нерухомого майна, можливість Львівської міської ради здійснити захист свого порушеного права була обмежена, у зв`язку з чим у позивача виникло право на даний позов з моменту набрання рішенням суду у справі №910/3581/17 законної сили 23.09.2019.

У судовому засіданні 01.12.2021 суд на місці ухвалив закрити підготовче провадження та призначити розгляд справи по суті на 15.12.2021.

06.12.2021 на електронну адресу суду надійшли додаткові пояснення до відзиву Львівської обласної ради, у яких відповідач-2 зазначає, що позивач намагається перекласти на відповідача відповідальність за обраний Львівською міською радою спосіб захисту по справах № 910/3581/17 та № 910/13696/18, що зумовило пропуск позовної давності. За доводами відповідача-2, для позивача не існувало жодних об`єктивних підстав неможливості звернутись з позовними вимогами до Львівської обласної ради про витребування майна, починаючи як мінімум з 2015 року.

14.12.2021 на електронну адресу суду надійшло клопотання позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

У судовому засіданні 15.12.2021 суд заслухав прокурора та представника позивача, які підтримали позовні вимоги та надали пояснення по суті спору. Представники відповідачів та третьої особи проти позову заперечували.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

26.02.2008 Облрада прийняла рішення № 477 (до нього внесені зміни згідно з рішенням від 02.12.2008 № 767), відповідно до пункту 6 якого вирішила оформити за собою право спільної власності територіальних громад Львівської області на об`єкти нерухомого майна, які задовольняють потреби територіальних громад Львівської області, зокрема на Львівське комунальне медичне об`єднання "Фтизіопульмонологія" у м. Львові по вул. Личаківській, 233: І фтизіатричне відділення площею 351,7 кв. м і пульмонологічне та фтизіопедіатричне відділення площею 433,0 кв. м. по вул. Устияновича, 14.

Рішенням Облради від 30.06.2009 № 937 "Про внесення змін та доповнень до рішень обласної ради" внесено зміни до рішення № 477, а саме: підпункт 30 пункту 6 доповнено у частині "Адреса", "Назва будівлі" та "Площа" рядками такого змісту: "м. Львів, вул. Личаківська, 233", "Гараж з коморою", "44,6"; "м. Львів, вул. Личаківська, 233", "Гараж", "24,2"; "м. Львів, вул. Лемківська, 24", "Відділення фтизіопульмонології", "417,4"; "м. Львів, вул. Лемківська, 24", "Гараж", "30,2".

Обставини законності прийнятого Облрадою рішення № 477 у частині пункту 6 про оформлення права спільної власності територіальних громад Львівської області на нерухоме майно розглядалося судами у межах справи № 910/3581/17.

Останнім рішенням Господарського суду міста Києва від 26.07.2018 у справі № 910/3581/17, залишеним без змін постановами Північного апеляційного господарського суду від 23.09.2019 та Верховного Суду від 14.01.2020, задоволено позов Міськради до Облради про визнання незаконним та скасування рішення № 477.

У цій же справі № 910/3581/17 судами встановлено, що на підставі рішення №477 за Облрадою на праві комунальної власності зареєстровано нерухоме майно за вищевказаними адресами у місті Львові по вул. Лемківській, 24, вул. Устияновича, 14, вул. Замарстинівській, 81, 83 і 274, вул. Личаківській, 233, вул. Кордуби, 4а.

Водночас рішенням Облради від 08.07.2008 № 669 "Про прийняття у спільну власність територіальних громад Львівської області закладів охорони здоров`я" надано згоду на прийняття у спільну власність територіальних громад Львівської області восьми лікувальних закладів, серед яких Львівське комунальне міське медичне об`єднання "Фтизіопульмонологія" (м. Львів, вул. Лемківська, 24) та Комунальний львівський міський шкірно-венерологічний диспансер (м. Львів, вул. Замарстинівська, 83).

Ухвалою Міськради від 10.07.2008 № 1939 постановлено погодити передачу у спільну власність Облради цих же восьми закладів охорони здоров`я, у тому числі Комунального львівського міського шкірно-венерологічного диспансеру та Львівського міського медичного об`єднання "Фтизіопульмонологія". Забезпечення передачі закладів покладено на Управління охорони здоров`я департаменту гуманітарної політики у термін до 01.10.2008.

З посиланням на рішення від 08.07.2008 № 669 та ухвалу 10.07.2008 № 1939 Управління охорони здоров`я Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради та Управління майном спільної власності Львівської міської ради склали акт приймання-передачі восьми закладів охорони здоров`я із зазначенням їх юридичної адреси, балансової та залишкової вартості, зокрема і Львівського комунального міського медичного об`єднання "Фтизіопульмонологія".

Під час розгляду справи №910/3581/17 судом встановлено, що між сторонами відсутній спір щодо розмежування правового статусу закладів охорони здоров`я, що передавалися згідно з рішенням Облради від 08.07.2008 № 669 та ухвалою Міськради від 10.07.2008 № 1939 до моменту цієї передачі, зокрема, учасниками справи визнано право комунальної власності Міськради на ці заклади.

Одночасно судами у межах справи № 910/3581/17 також установлено, що рішення про передачу Облраді цілісних майнових комплексів закладів охорони здоров`я, яке би потягло за собою зміну форми власності об`єктів нерухомого майна, в яких розташовувалися такі заклади, не приймалося органом місцевого самоврядування, що свідчить про відсутність необхідного для цього волевиявлення та відповідно неправомірність винесення Облрадою рішення № 477 у його оскаржуваній частині через відсутність необхідної компетенції.

За висновками судів у справі № 910/3581/17 заклади охорони здоров`я, які розміщувалися у приміщеннях, щодо яких виник спір, станом на момент прийняття рішення № 477 належали територіальній громаді міста Львова на праві комунальної власності, а отже відчуження такого майна відбулося за відсутності волі власника - Міськради.

13.07.2009 Облрадою видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії САС № 729154 на відділення фтизіопульмології літ. А-2 площею 417,4 кв. м та гараж Б-1 30,2 кв. м, розташовані за адресою: м. Львів, вул. Лемківська, 24.

Рішенням Облради від 21.03.2017 № 401 "Про реорганізацію фтизіатричної служби у Львівській області" об`єкт за адресою: м. Львів, вул. Лемківська, 24 (будівля літ. А-2 площею 417,4 кв. м та гараж Б-1 площею 30,2 кв. м) включено у перелік об`єктів, які підлягають приватизації шляхом продажу на аукціоні.

Згодом будівлю та гараж було придбано ТОВ "ЛембергМіт" на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 23.06.2017, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мандрощук Вікторією Євгенівною і зареєстрованого за № 325.

За цим договором Управління майном спільної власності Облради як продавець на підставі рішення VІ чергової сесії VII скликання "Про реорганізацію фтизіатричної служби у Львівській області", протоколу проведення аукціону від 08.06.2017, наказу Управління майном спільної власності Облради від 08.06.2017 за № 24-в "Про приватизацію будівлі та гаражу за адресою: м. Львів, вул. Лемківська, 24" передало у власність ТОВ "ЛембергМіт" як покупцю нежитлову будівлю літ. А-2 (А-два) площею 417,4 кв. м та гараж літ. Б-1 (Б-один) площею 30,2 кв. м, розташовані за адресою: м. Львів, вул. Лемківська, буд. 24.

Згідно з пунктом 1.1. цього договору право власності Облради на це нерухоме майно підтверджено свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим Облрадою 13.07.2009 на бланку серії САС № 729154 згідно з рішенням XXI сесії V-го демократичного скликання Облради та рішенням XXXIX сесії V-го демократичного скликання від 30.06.2009 за № 937 та від 26.02.2008 за № 477, зареєстрованим в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 15.07.2009, про що свідчать витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданий обласним комунальним підприємством Облради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" 15.07.2009 за № 23307861, реєстраційний номер 27771490; інформаційна довідка 90372210 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отримана 23.06.2017 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мандрощук В. Є., дата державної реєстрації права власності продавця на нерухоме майно, що є предметом цього договору, - 08.12.2016, номер про право власності 17961563, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Пунктами 1.3., 1.4., 3.1. договору визначено, що відповідно до висновку про вартість об`єкта оцінки, виданого фізичною особою - підприємцем Питуляк Н. С., затвердженого наказом Управління майном спільної власності Облради від 17.05.2017 № 19-в "Про затвердження висновку про вартість будівлі та гаражу за адресою: м. Львів, вул. Лемківська, 24", ринкова вартість об`єкта оцінки без ПДВ станом на 30.04.2017 становить 4 653 300 грн та ПДВ - 930 660 грн, ціна продажу згідно з договором купівлі-продажу - 5 583 960 грн (у тому числі ПДВ 930 660 грн).

25.07.2017 між Управлінням майном спільної власності Облради та ТОВ "ЛембергМіт" підписано акт приймання-передачі спірного нерухомого майна.

06.02.2020 прокурор направив Міськраді листа № 05/1-42вих-20 щодо судового рішення у справі № 910/3581/17, яким визнано незаконним і скасовано рішення від 26.02.2008 № 477, в якому запросив відомості про перебування комунального майна, розташованого за вищевказаною адресою, у приватній власності ТОВ "ЛембергМіт", а також просив надати документи щодо цього майна та повідомити про вжиті заходи претензійно-позовного характеру з метою повернення його у комунальну власність.

У відповідь на вказаний вище лист Львівською міською радою (Департаментом гуманітарної політики Управління охорони здоров`я) листом від 21.02.2020 № 2602-вих-13355 надані копії наявних в УОЗ документів.

14.04.2020 прокуратура Львівської області повідомила Львівську міську раду про підготовлення позовної заяви до Господарського суду Львівської області в інтересах держави в особі Львівської міської ради до ТОВ "ЛембергМіт" про витребування нерухомого майна (за адресою: м. Львів, вул. Лемківська, 24 (будівля літ. А-2 площею 417,4кв.м, гараж Б-1 площею 30,2 кв.м.) та скасування державної реєстрації права приватної власності.

Отже, прокурор звернувся з даним позовом до суду, внаслідок невжиття Львівською міською радою жодних заходів на поновлення прав територіальної громади на нерухоме майно після здійснення державної реєстрації права спільної власності територіальних громад Львівської області на спірний об`єкт за Львівською обласною радою та подальше його відчуження у приватну власність ТОВ "Лемберг Міт".

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги прокуратури не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частина перша статті 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частини другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу, зокрема відмовити у захисті права, яким особа зловживала.

За приписами ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом права власності, визначеного у статті 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (пункт 1 статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це право, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребувано у добросовісного набувача.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності або законного права користування особою відповідним майном.

Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж саме права має законний володілець майна.

Цивільним кодексом України передбачені як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Частиною 1 ст. 388 Цивільного кодексу України встановлено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Таким чином, у спорі між особою, яка вважає себе власником спірного майна, та особою, яка вважає себе законним володільцем (користувачем) спірного майна, сторонами спору є особи, які претендують на спірне майно, а суду для правильного вирішення спору слід з`ясувати та перевірити передусім правові підстави, відповідно до яких виникло та існує речове право на майно. (Правовий висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 23.05.2018 року у справі №910/73/17).

Як встановлено судом, набуття ТОВ "ЛембергМіт" у власність спірного нерухомого майна відбулося на підставі укладеного з Управлінням майном спільної власності Львівської обласної ради договору купівлі-продажу нерухомого майна від 23.06.2017, реєстровий № 325, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мандрощук В.Є., в пункті 1.1 якого зазначено, що продаж майна здійснюється на підставі протоколу проведення аукціону від 08.06.2017 та наказу Управління майном спільної власності Львівської обласної ради від 08.06.2017 за №24-в "Про приватизацію будівлі та гаражу за адресою: м. Львів, вул. Лемківська, 24".

Згідно з пунктом 1.1 договору право власності Львівської обласної ради на вищевказане нерухоме майно підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим Львівською обласною радою 13.07.2009, на бланку серії САС №729154, на підставі рішення від 26.02.2008 № 477.

Причиною виникнення спору у цій справі стало питання наявності чи відсутності підстав для витребування у ТОВ "ЛембергМіт" нерухомого майна унаслідок скасування у судовому порядку рішення Облради № 477.

Отже, прокурор та позивач звертаючись з даним позовом до суду мають надати докази на підтвердження права власності на спірне майно, а також відсутність волевиявлення позивача на передачу спірного майна Львівській обласній раді.

Так, прокурор та Львівська міська рада звертають увагу суду на те, що рішення Львівської обласної ради від 26.02.2008 року №477 було визнане незаконним та скасоване в судовому порядку в межах господарської справи № 910/3581/17, в якій зокрема встановлено факт перебування спірного нерухомого майна у комунальній власності територіальної громади м. Львова, а також ту обставину, що вказане майно вибуло з володіння власника - Львівської міської ради поза його волею.

З огляду на те, що вибуття спірного нерухомого майна з власності Львівської міської ради відбулось за відсутності її волі внаслідок неправомірного винесення Львівською обласною радою рішення від 26.02.2008 року №477, наявні правові підстави для витребування такого майна в добросовісного набувача, яким виступає відповідач-1.

Відповідно до Конституції України систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України "Про місцеве самоврядування".

Відповідно до ст. 19 Конституції органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується (ст. 393 Цивільного кодексу України).

Згідно статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Статті 140-143 Конституції України закріплюють право територіальних громад села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Аналогічні положення наведено і у статті 327 Цивільного кодексу України.

Відповідно статті 1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 6 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста.

Згідно частини 1 статті 10 України "Про місцеве самоврядування в Україні" органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та законами, є сільські, селищні, міські ради.

Стаття 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначає виключну компетенцію сільських, селищних, міських рад. Так, органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати тощо. Отже, суб`єктами права комунальної власності є територіальні громади села, селища, міста, від імені та в інтересах яких діють сільські, селищні, міські ради.

Водночас, відповідно до приписів Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органами, уповноваженими управляти об`єктами комунальної власності, є як органи місцевого самоврядування, створені сільськими, селищними, міськими територіальними громадами, так і районні та обласні ради.

Районні та обласні ради - це органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами.

Відповідно до частин 4 і 5 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об`єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад.

Згідно з частиною 2 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" унормовано, що підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

За змістом статей 16, 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом (частина 8 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Відтак, обласні ради, як органи, що представляють спільні інтереси територіальних громад області вправі набувати право власності на майно, зокрема шляхом передачі його із комунальної власності у спільну власність територіальних громад. При цьому, обласні ради виконують функцію власника такого майна.

Відповідно до постанови Верховної Ради УРСР від 08.12.1990 "Про порядок введення в дію Закону Української РСР "Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування" та постанови Верховної Ради УРСР від 26.03.1991 "Про введення в дію Закону Української РСР "Про власність" Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 05.11.1991 № 311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)", якою затверджено перелік державного майна України, яке передається у власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальну власність) та установлено, що державне майно України, крім майна, яке належить до комунальної власності, є загальнодержавною (республіканською) власністю. Міністерствам і відомствам України, органам, уповноваженим управляти державним майном доручено до 01.01.1992 здійснити передачу державного майна, яке перебуває у їх віданні, до комунальної власності згідно із затвердженим цією постановою переліком.

Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 № 311 встановлено, що: розмежування майна між власністю областей, міст Києва та Севастополя і власністю районів, міст обласного підпорядкування, районів міст Києва та Севастополя провадиться облвиконкомами, Київським і Севастопольським міськвиконкомами з участю виконкомів нижчестоящих Рад народних депутатів; розмежування майна між власністю районів, міст обласного підпорядкування та власністю інших адміністративно-територіальних одиниць провадиться виконкомами районних і міських Рад народних депутатів з участю виконкомів районних у містах, міських районного підпорядкування, селищних і сільських Рад народних депутатів; передача державного майна, яке перебуває у віданні міністерств і відомств України, інших органів, уповноважених управляти державним майном, до складу комунальної власності, а також від однієї адміністративно-територіальної одиниці до іншої здійснюється безоплатно стосовно порядку, передбаченого постановою Ради Міністрів УРСР від 28.04.1980 № 285 "Про порядок передачі підприємств, об`єднань, організацій, установ, будинків і споруд", з наступним повідомленням про це органів державної статистики, податкових та фінансових органів.

Відповідно до Переліку державного майна, що передається до власності адміністративно територіальних одиниць (комунальної власності), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 № 311, віднесено власність областей (розділ 1 Переліку): об`єкти охорони здоров`я, соціального забезпечення, а саме: багатопрофільні спеціалізовані лікарні для дорослих і дітей, пологові будинки, госпіталі для інвалідів Вітчизняної війни, диспансери, поліклініки, санаторії для лікування дорослих і підлітків, хворих на туберкулез, дитячі спеціалізовані санаторії, станції переливання крові, станції швидкої та невідкладної медичної допомоги, будинки дитини, санітарно-епідеміологічні, дезінфекційні станції, бюро судово-медичної експертизи та паталого-анатомічні бюро, центри "Здоров`я", аптечні склади, магазини аптечні та оптики, будинки-інтернати для престарілих та інвалідів, бальнео- і грязелікарні, молочні кухні, лікарняні амбулаторії, фельдшерсько-акушерські пункти, медичні бібліотеки, медичні училища, інші місцеві підприємства, організації та установи, крім тих, що перебувають у відомчому підпорядкуванні.

Відповідно до статей 3, 16 Основ законодавства України про охорону здоров`я від 19.11.1992 року, № 2801-XII, охорону здоров`я населення забезпечують санітарно-профілактичні, лікувально-профілактичні, фізкультурно-оздоровчі, санаторно-курортні, аптечні, науково-медичні та інші заклади охорони здоров`я. Заклади охорони здоров`я створюються підприємствами, установами та організаціями з різними формами власності, а також приватними особами за наявності необхідної матеріально-технічної бази і кваліфікованих фахівців. Заклади охорони здоров`я - це підприємства, установи та організації, завданням яких є забезпечення різноманітних потреб населення в галузі охорони здоров`я шляхом надання медико-санітарної допомоги, включаючи широкий спектр профілактичних і лікувальних заходів або послуг медичного характеру, а також виконання інших функцій на основі професійної діяльності медичних працівників. Заклади охорони здоров`я створюються підприємствами, установами та організаціями з різними формами власності, а також приватними особами за наявності необхідної матеріально-технічної бази і кваліфікованих фахівців. Порядок і умови створення закладів охорони здоров`я, державної реєстрації та акредитації цих закладів, а також порядок ліцензування медичної практики, виробництва лікарських засобів, оптової, роздрібної торгівлі лікарськими засобами визначаються актами законодавства України. Заклад охорони здоров`я здійснює свою діяльність на підставі статуту, що затверджується власником або уповноваженим ним органом.

Законом України від 03.03.1998 року № 147/98-ВР "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" визначено основні засади передачі об`єктів права державної власності у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах або у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, а також об`єктів права комунальної власності у державну власність безоплатно або шляхом обміну, за змістом статті 7 якого з державної у комунальну власність передаються безоплатно, зокрема, заклади охорони здоров`я (крім санаторіїв, профілакторіїв, будинків відпочинку та аптек), соціального забезпечення, дитячі оздоровчі табори, у тому числі незавершені будівництвом.

При цьому ч. 4 ст. 7 вказаного Закону (в редакції чинної на момент прийняття рішення № 477) встановлено, що об`єкти соціальної інфраструктури передаються разом з майном підприємств, що обслуговували ці об`єкти, у тому числі основними фондами, ремонтно-будівельними базами, майстернями, транспортними засобами, прибиральною технікою, в частині, що визначається комісією з питань передачі об`єктів, яка здійснює передачу.

З матеріалів справи вбачається, що 20.06.2003 виконавчий комітет Львівської міської ради прийняв рішення "Про передачу матеріальних цінностей" № 525, відповідно до якого вирішено Управлінню охорони здоров`я передати на баланс Головного управління охорони здоров`я Львівської обласної державної адміністрації основні засоби, крім будівель, споруд, малоцінні та швидкозношувальні предмети установ охорони здоров`я м. Львова, переданих на фінансування з обласного бюджету, згідно з додатком на загальну суму 2444137 грн.

Ухвалою Львівської міської ради від 10.07.2008 року № 1939 "Про передачу закладів охорони здоров`я, що надають спеціалізовану медичну та санітарно-реабілітаційну допомогу" враховуючи звернення Львівської обласної ради від 03.07.2008 року № 02-вих/1231, керуючись Законами України "Про місцеве самоврядування в Україні", "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності", статтею 90 Бюджетного кодексу України, постановою Кабінету Міністрів України від 21.09.1998 року № 1482 "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності", беручи до уваги рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 20.06.2003 року № 525 "Про передачу матеріальних цінностей" та розпорядження голови Львівської обласної державної адміністрації від 17.01.2001 року № 29 "Про передачу установ", з метою забезпечення належного фінансування з обласного бюджету закладів охорони здоров`я Львівська міська рада ухвалила прийняти пропозицію Львівської обласної ради та погодити передачу у спільну власність Львівської обласної ради таких закладів охорони здоров`я, як, зокрема, Львівського міського медичного об`єднання "Фтизіопульмонологія".

Крім того, доручено Управлінню охорони здоров`я департаменту гуманітарної політики забезпечити передачу закладів охорони здоров`я, зазначених вище, відповідно до чинного законодавства.

З вищевикладеного вбачається, що створивши заклади охорони здоров`я, визначивши їх місцезнаходження та фізичне розташування (розміщення в об`єктах нерухомості, щодо яких виник спір), орган місцевого самоврядування розпорядився цими закладами, передавши їх у спільну власність Львівської обласної ради. Тобто, було здійснено передачу об`єктив комунальної власності, які надають послуги медичного характеру і виконають інші функції на основі професійної діяльності медичних працівників згідно з потребами об`єднаних територіальних громад області.

При цьому, суд звертає увагу, що зазначене вище передання відбувалось не на підставі рішення №477, яке визнано незаконним та скасоване, а на підставі звернення Львівської обласної ради від 03.07.2008 року № 02-вих/1231 та ухвали Львівської міської ради від 10.07.2008 року № 1939 "Про передачу закладів охорони здоров`я, що надають спеціалізовану медичну та санітарно-реабілітаційну допомогу", тобто, на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яке було ухвалене вже після прийняття рішення №477, що свідчить про наявність волі місцевої ради на відчуження спірного майна на користь обласної ради, оскільки у відповідності із зазначеної вище ч. 4, ст. 7 Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" об`єкти соціальної інфраструктури передаються разом з майном підприємства.

Судом також враховано, що 08.07.2008 року Львівською обласною радою було прийнято рішення №669 "Про прийняття у спільну власність територіальних громад Львівської області закладів охорони здоров`я". Вищевказане рішення було прийнято відповідно до п. 20.ч .1 ст. 43 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", з метою виконання ст. 90 Бюджетного кодексу України та належного функціонування закладів охорони здоров`я, беручи до уваги розпорядження голови Львівської обласної державної адміністрації від 17.01.2001р. №29 "Про передачу установ", враховуючи висновки постійних комісій з питань охорони здоров`я, материнства та соціального захисту, з питань комунального майна та приватизації.

Главою 14 Бюджетного кодексу України (в редакції, яка діяла станом на 2001 рік) було здійснено розмежування видатків між бюджетами, де стаття 90 Бюджетного кодексу України передбачала, що до видатків, які здійснюються з бюджету Автономної Республіки Крим та обласних бюджетів і враховуються при визначенні обсягу міжбюджетних трансфертів належать видатки, серед іншого, на охорону здоров`я, зокрема, на спеціалізовану амбулаторно-поліклінічну та стаціонарну допомогу (спеціалізовані лікарні, поліклініки, включаючи стоматологічні, центри, диспансери, госпіталі для інвалідів Великої Вітчизняної війни, будинки дитини, станції переливання крові) та санітарно-курортну допомогу (санаторії для хворих на туберкульоз, санаторії для дітей та підлітків, санаторії медичної реабілітації).

Відповідно п.5 ч.6 Прикінцевих положень Бюджетного кодексу України, Кабінету Міністрів України було доручено до 01.03.2002 забезпечити у порядку, визначеному законом, передачу бюджетних установ відповідно до розмежування видатків між бюджетами, визначеного цим Кодексом.

Тобто, передача закладів охорони здоров`я, що надають спеціалізовану медичну та санітарно-реабілітаційну допомогу з комунальної власності територіальної громади міста Львова до спільної власності територіальних громад Львівської області була зумовлена не лише волевиявленням сторін у даній справі, а й обов`язком Львівської міської та обласної рад на виконання вимог Бюджетного кодексу України.

У вищевказаному рішенні зазначено про надання відповідачем-2 згоди на прийняття у спільну власність територіальних громад Львівської області лікувальних закладів, таких як: Комунальна інфекційна клінічна лікарня м. Львова - вул. Пекарська, 54, м. Львів; Львівське комунальне міське медичне об`єднання "Фтизіопульмонологія" - вул. Лемківська, 24; м. Львів; Львівський міський психоневрологічний диспансер - вул. Коциловського, 30, м. Львів; Комунальний Львівський міський шкірно-венерологічний диспансер - вул. Замарстинівська, 83, м. Львів; Комунальний дитячий туберкульозний санаторій - вул. Антоновича, 80, м. Львів; Комунальний дитячий ревмокардіологічний санаторій - вул. Коновальця, 116, м. Львів; Комунальний будинок №1 м. Львова для дітей з порушенням центральної нервової системи і порушенням психіки - вул. Комаринця, 2а, м. Львів; Комунальний будинок № 2 для дітей з порушенням центральної нервової системи і порушенням психіки - вул. Антоновича, 117, м. Львів.

Відносини, пов`язані з передачею об`єктів права державної власності у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах або у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, а також об`єктів права комунальної власності у державну власність врегульовані Законом України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності", статтею 2 якого (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що об`єктами передачі є: цілісні майнові комплекси підприємств, установ, організацій, їх структурних підрозділів; нерухоме майно (будівлі, споруди, у тому числі об`єкти незавершеного будівництва, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно підприємств; акції (частки, паї), що належать державі або суб`єктам права комунальної власності у майні господарських товариств; житловий фонд та інші об`єкти соціальної інфраструктури, які перебувають у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, установ, організацій або не увійшли до статутних фондів господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у тому числі не завершені будівництвом.

Згідно з п.1.1. Положення про порядок віднесення майна до такого, що включається до складу цілісних майнових комплексів державних підприємств, які не підлягають приватизації, в тому числі казенних підприємств, затвердженого Наказом Фонду державного майна України від 05.05.2001 №787 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) цілісним майновим комплексом є об`єкт, сукупність активів якого забезпечує провадження окремої господарської діяльності, що визначає загальнодержавне значення підприємства, на постійній і регулярній основі. Цілісними майновими комплексами можуть бути структурні підрозділи, які в установленому порядку відокремлюються в самостійні об`єкти.

Постановою Кабінету Міністрів України №1482 від 21.09.1998 затверджено Положення про порядок передачі об`єктів права державної власності, яким врегульовано порядок безоплатної передачі об`єктів права державної власності із сфери управління міністерств, інших центральних та місцевих органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, Фонду державного майна, інших державних органів, які відповідно до законодавства здійснюють функції з управління державним майном, об`єднань підприємств, яким делеговано функції з управління майном підприємств і організацій, заснованих на державній власності (далі - органи, уповноважені управляти державним майном), Національної академії наук, галузевих академій наук, інших установ та організацій, яким державне майно передано у безоплатне користування, до сфери управління інших органів, уповноважених управляти державним майном, або самоврядних організацій.

У п.2 названого Положення (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що об`єктами передачі згідно з цим Положенням є: цілісні майнові комплекси підприємств, установ, організацій, їх структурних підрозділів (далі - підприємства), крім об`єктів, визначених підпунктом "д" цього пункту. Структурний підрозділ підприємства може бути об`єктом передачі після виділення його в установленому порядку в цілісний майновий комплекс на підставі розподільного балансу; нерухоме майно (будівлі, споруди, у тому числі об`єкти незавершеного будівництва, а також нежитлові приміщення після виділення їх в окрему облікову одиницю (інвентарний об`єкт) на підставі складання в установленому порядку розподільного балансу за умови обов`язкового наступного укладення з іншими балансоутримувачами будинку, в якому розташовані ці приміщення, угоди про спільне користування та утримання будинку і прибудинкової території); акції (частки, паї), що належать державі у майні господарських товариств (крім передачі акцій державним органам приватизації засновниками відкритих акціонерних товариств, створених у процесі корпоратизації); державне майно, що не увійшло до статутного фонду господарських товариств, створених у процесі приватизації, корпоратизації; підприємства, показники фінансово-господарської діяльності яких погіршилися внаслідок неефективного управління ними органами, уповноваженими управляти державним майном, або самоврядними організаціями; цілісні майнові комплекси підприємств, установ, організацій, їх структурних підрозділів у зв`язку з прийняттям або скасуванням рішення про їх приватизацію; інше окреме індивідуально визначене майно підприємств (крім нерухомого).

Закон України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" визначає основні засади передачі об`єктів права державної власності у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах або у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, а також об`єктів права комунальної власності у державну власність безоплатно або шляхом обміну визначає.

Цей Закон регулює відносини, пов`язані з передачею об`єктів права державної власності у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах або у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, а також об`єктів права комунальної власності у державну власність. Дія цього Закону поширюється на об`єкти права державної та комунальної власності, у тому числі передані в безоплатне користування самоврядним установам і організаціям або в оренду.

Передача у державну або комунальну власність об`єктів права інших форм власності може регулюватися положеннями цього Закону, якщо інше не передбачено законом або рішеннями відповідних місцевих рад.

Згідно з положеннями ст. 7 Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) з державної у комунальну власність передаються безоплатно такі об`єкти: навчальні заклади, заклади культури (крім кінотеатрів), фізичної культури та спорту, охорони здоров`я (крім санаторіїв, профілакторіїв, будинків відпочинку та аптек), соціального забезпечення, дитячі оздоровчі табори, в тому числі не завершені будівництвом. Передача оформляється актом приймання-передачі, який підписується головою і членами комісії. Форма акта приймання-передачі затверджується Кабінетом Міністрів України. Право власності на об`єкт передачі виникає з дати підписання акта приймання-передачі.

Як встановлено судом, на виконання рішення Львівської обласної ради від 08.07.2008 року №669 "Про прийняття у спільну власність територіальних громад Львівської області закладів охорони здоров`я", ухвали рішення Львівської міської ради від 10.07.2008 року №1939 "Про передачу закладів охорони здоров`я, що надають спеціалізовану медичну та санітарно-реабілітаційну допомогу", наказу Управління майном спільної власності від 16.07.2008 року №14-М, між позивачем та відповідачем-2 було складено Акт приймання-передачі закладів охорони здоров`я, що надають спеціалізовану медичну та санітарно-реабілітаційну допомогу від 19.09.2008 року, а саме: Львівське комунальне міське медичне об`єднання "Фтизіопульмонологія" - вул. Лемківська, 24; м. Львів; Львівський міський психоневрологічний диспансер - вул. Коциловського, 30, м. Львів; Комунальний Львівський міський шкірно-венерологічний диспансер - вул. Замарстинівська, 83, м. Львів; Комунальна інфекційна клінічна лікарня м. Львова - вул. Пекарська, 54, м. Львів; Комунальний дитячий туберкульозний санаторій - вул. Антоновича, 80, м. Львів; Комунальний дитячий ревмокардіологічний санаторій - вул. Коновальця, 116, м. Львів; Комунальний будинок № 1 м. Львова для дітей з порушенням центральної нервової системи і порушенням психіки - вул. Комаринця, 2а, м. Львів; Комунальний будинок № 2 для дітей з порушенням центральної нервової системи і порушенням психіки - вул. Антоновича, 117, м. Львів.

Отже, саме на виконання рішення Львівської обласної ради від 08.07.2008 року №669 "Про прийняття у спільну власність територіальних громад Львівської області закладів охорони здоров`я" та ухвали Львівської міської ради від 10.07.2008 року №1939 "Про передачу закладів охорони здоров`я, що надають спеціалізовану медичну та санітарно-реабілітаційну допомогу" була створена спеціальна комісія управління охорони здоров`я департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради та управління майном спільної власності Львівської обласної ради, яка провела передачу закладів охорони здоров`я, що надають спеціалізовану медичну та санітарно-реабілітаційну допомогу, про що складено відповідний Акт приймання-передачі від 19.09.2008 року.

Отже, про передачу у власність відповідача-2 медичних закладів разом з цілісними майновими комплексами свідчить зміст акту приймання передачі, в якому зазначено не лише адреси закладів охорони здоров`я, а й балансова та залишкова вартість цілісних майнових комплексів, що передаються.

Крім цього, судом встановлено, що саме з обласного бюджету виділялись кошти на утримання спірного нерухомого майна, яке з 2008 року підзвітне виконавчим органам відповідача-2, які скеровували його діяльність в межах своїх повноважень.

Наведені обставини в їх сукупності спростовують доводи позивача про те, що Львівська міська рада, як орган місцевого самоврядування, що здійснює правомочності з володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, не вчиняла жодних дій, які б могли засвідчити про волевиявлення територіальної громади м. Львова на передання об`єктів нерухомого майна за вищевказаними адресами, що знаходиться на території м. Львів, як адміністративно-територіальної одиниці, у спільну власність територіальних громад області, не надавала погодження на таку передачу і не оформили передачі зазначених об`єктів у спільну власність територіальних громад області.

Як вбачається з п. 3 постанови КМУ № 311 від 05.11.1991 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю та власністю адміністративно - територіальних одиниць (комунальною) власністю", розмежування майна між власністю областей проводиться облвиконкомами.

На виконання Закону України "Про власність" та постанови КМУ № 311 від 05.11.1991 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю та власністю адміністративно - територіальних одиниць (комунальною) власністю", Львівська обласна рада народних депутатів прийняла ухвалу № 288 від 12.05.1993 "Про передачу майна комунальної власності", якою затвердила перелік майнових комплексів підприємств, установ та організацій, що передаються до комунальної власності міст обласного підпорядкування та районів області.

В ухвалі Львівської міської ради від 10.07.2008 року № 1939 "Про передачу закладів охорони здоров`я, що надають спеціалізовану медичну та санітарно - реабілітаційну допомогу" та Акті приймання-передачі закладів охорони здоров`я, що надають спеціалізовану медичну та санітарно - реабілітаційну допомогу від 19.09.2008 року, укладеного між Львівською міською радою в особі Управління охорони здоров`я Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради та Львівською обласною радою в особі Управління майном спільної власності Львівської обласної ради, предметом передачі є майнові комплекси комунальних закладів здоров`я, зокрема й спірне нерухоме майно.

Таким чином, з системного аналізу правових актів Львівської обласної ради та Львівської міської ради прийнятих на виконання постанови КМУ від 05.11.1991 року та в подальшому в процесі володіння, користування та розпорядження майном комунальної власності (спірних закладів охорони здоров`я), суд дійшов висновку, що ухвала Львівської міської ради від 10.07.2008 року № 1939 "Про передачу закладів охорони здоров`я, що надають спеціалізовану медичну та санітарно - реабілітаційну допомогу" є рішенням органу місцевого самоврядування про погодження передачі права власності на цілісні майнові комплекси закладів охорони здоров`я, яке прийнято у відповідності до вимог Законів України "Про місцеве самоврядування в Україні" та Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності", яке реалізоване в наступному підписанням Акту приймання-передачі закладів охорони здоров`я, що надають спеціалізовану медичну та санітарно - реабілітаційну допомогу від 19.09.2008 року.

Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин. Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

З огляду на викладене, посилання прокурора та позивача на справу №910/3581/17, як на преюдицію, якою на думку останніх встановлено факт відсутності волі місцевої ради на відчуження спірного майна відхиляється судом, враховуючи той факт, що на момент прийняття рішення №477 від 26.02.2008 року дійсно не було волі місцевої ради на відчуження спірного майна, однак така воля місцевої ради була виражена після прийняття рішення № 477 від 26.02.2008 року, а саме 10.07.2008 року, в день прийняття ухвали Львівської місцевої ради №1939.

При цьому, судом прийнято до уваги, що підставою скасування рішення №477 від 26.02.2008 року у судовому порядку було саме несвоєчасно погодження Львівської міської радою рішення щодо передачі спірного майна у спільну власність (п. 38 Постанови Верховного суду від 14.01.2020р у справі №910/3581/17), а саме Львівська міська рада не приймала рішення про надання згоди на вилучення у територіальної громади м. Львова та передачу у спільну власність територіальних громад Львівської області спірних об`єктів нерухомого майна саме до прийняття Львівською обласною радою рішення від 26.02.2008 № 477.

Таким чином, вказані вище обставини спростовують доводи прокуратури та позивача про те, що Львівська міська рада, як орган місцевого самоврядування, що здійснює правомочності з володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, не вчиняла жодних дій, які б могли засвідчити волевиявлення територіальної громади м. Львова на передання об`єктів спірного нерухомого майна у спільну власність територіальних громад області та не надавала погодження на таку передачу.

Вищевказані обставини були встановлені у рішенні Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 та постанові Північного апеляційного господарського суду від 02.06.2021 у справі №914/955/20 за позовом Першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Львівської міської ради до Приватного підприємства "Біола", Львівської обласної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Управління майном спільної власності Львівської обласної ради, про визнання недійсним свідоцтва про право власності, витребування майна та скасування державної реєстрації права власності.

Так, вищевказаною постановою суд апеляційної інстанції залишив в силі рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2021, яким було відмовлено повністю в задоволенні позовних вимог Першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Львівської міської ради.

Як вказано в частині четвертій статті 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії (постанова Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 11.12.2018 у справі № 910/3055/18).

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129 Конституції України визначають, що основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Отже, рішення у справі №914/955/20, яке набрало законної сили у порядку статті 85 ГПК України, не може бути поставлено під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити.

Суд зазначає, що володілець визнається добросовісним, якщо здобуваючи річ, він не знав і не повинен був знати про те, що відчужувач речі не має права на її відчуження. На момент проведення аукціону щодо продажу спірного майна у відповідача-1 не могло виникнути сумнівів щодо правомірності дій Львівської обласної ради, оскільки рішення №477 від 26.02.2008 року, рішення № 669 "Про прийняття у спільну власність територіальних громад Львівської області закладів охорони здоров`я", ухвала № 1939 "Про передачу закладів охорони здоров`я, що надають спеціальну медичну та санітарно-реабілітаційну допомогу", свідоцтво про право власності САС №729154 від 13.07.2009 року були чинними.

Отже, покладаючись на добросовісність дій другого продавця, відповідач-1 законним шляхом набув майно, є добросовісним набувачем, тому це майно у нього на підставі ст. 388 ЦК України не може витребувано бути, оскільки в діях позивача була наявна воля на передачу майна іншій особі. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, у цьому випадку є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар.

Суд зазначає, що в діях відповідача-1 (набувача майна) не вбачається недобросовісний характер. Тобто, матеріали справи не дають підстав для висновку про те, що набувач майнових прав був освідомлений про порушення законодавства з боку органу державної влади, або що ним було вчинено певні маніпуляції з метою отримання таких прав.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги першого заступника Львівської обласної прокуратури щодо витребування з приватної власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Лемберг Міт» спірного нерухомого майна до комунальної власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради.

Оскільки позовна вимога про скасування державної реєстрації права приватної власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Лемберг Міт» на вищевказане спірне нерухоме майно з одночасним припиненням права власності на нього є похідною від вимоги про витребування спірного нерухомого майна, для задоволення якої суд не знайшов належних правових підстав, то суд також дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності Львівської обласної ради на спірне нерухоме майно серії САС №729154 від 13.07.2009, суд зазначає наступне.

Згідно із частинами першою, другою статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Статтею 15 Цивільного кодексу України унормовано, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Водночас, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158 гс18). Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19.

У відповідності до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.

Отже, надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, необхідно також зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 року (заява № 38722/02)).

Тобто, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Приймаючи до уваги те, що суд не знайшов підстав для задоволення позовних вимог про витребування спірного нерухомого майна з приватної власності відповідача-1 до комунальної власності територіальної громади м. Львова, а також скасування державної реєстрації права власності на вказане майно за Товариством з обмеженою відповідальністю «Лемберг Міт», такий обраний прокурором та позивачем спосіб захисту порушеного на їх переконання права, як скасування спірного свідоцтва, не є ефективним способом захисту, оскільки не призведе до відновлення такого права, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні такої позовної вимоги.

Відмовляючи у задоволенні вищевказаних позовних вимог судом також прийнято до уваги практику ЄСПЛ, який неодноразово вказував, що втручання у майнові права особи може бути визнано правомірним виключно за умови надання їй справедливої компенсації збитків.

Так, відповідно до Статті 1 Першого протоколу до Конвенції визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Суд вважає втручання у право мирного володіння відповідача незаконним, оскільки таке порушує вимоги норми частини другої статті 388 ЦК України, яка встановлює принцип неможливості витребування у добросовісного набувача майна, яке було придбане на прилюдних торгах в порядку виконання судового рішення.

При розгляді справи судом також враховано рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном.

Вказаний принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»), Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (п. 74 рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010р. у справі «Лелас проти Хорватії»).

Також, у справі «Стретч проти Сполученого Королівства Великобританії і Північної Ірландії» Європейський суд з прав людини встановив, що, оскільки особу позбавили права на її майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції», тому визнання недійсним договору, згідно з яким покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

Отже, з урахуванням вищенаведених принципів, витребування на користь Львівської міської ради із власності ТОВ «ЛембергМіт» спірного майна буде непропорційним втручанням у право на мирне володіння майном відповідача-1, що становитиме порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Що стосується посилань відповідачів на те, що звернення з даним позовом було здійснено прокурором поза межами встановленого чинним законодавством строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Правила про позовну давність мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадку відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а у зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги.

Пунктом 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.2013 роз`яснено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш, ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Як передбачено ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається, що 05.07.2015 міський голова м. Львова звертався до голови Львівської обласної ради з листом № 1104-вих-525, у якому Львівський міський голова підтверджує факт звернення створеної ним робочої групи із запитом до відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції щодо надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо спірних об`єктів нерухомості.

Крім того, у вказаному листі Львівський міський голова підтверджує факт отримання від відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції інформації про оформлення права власності за Львівською обласною радою на спірні об`єкти нерухомості, рішення про оформлення права власності та видані на їх підставі свідоцтва про право власності.

Таким чином, Львівська міська рада упродовж тривалого часу (як мінімум з липня 2015 року) знала про існування осопрюваних рішень та про зареєстроване за Львівською обласною радою право спільної власності на будівлі закладів охорони здоров`я, а також мала право і можливість звернутися до суду за захистом порушеного права, в тому числі і про витребування майна, в той час як прокуратура з позовом звернулась лише у квітні 2020 року (позовна заява датована 15.04.2020), тобто з пропущенням строку позовної давності.

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог, суд відмовляє в задоволенні позову з підстав його необґрунтованості та не застосовує положення законодавства щодо позовної давності.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, враховуючи встановлені вище судом обставини, дослідивши повно та всебічно матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог першого заступника Львівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Львівської міської ради.

Суд зазначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. 129, 236 - 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 21.12.2021

Суддя Л. Г. Пукшин