РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.12.2021Справа № 910/15719/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Комарової О.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Приватного акціонерного товариства «СТРАХОВА ГРУПА «ТАС»

до Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-СТРАХУВАННЯ»

про стягнення 8 490, 77 грн

Без повідомлення (виклику) учасників судового процесу

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «СТРАХОВА ГРУПА «ТАС» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-СТРАХУВАННЯ» про стягнення 8 490, 77 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі договору добровільного комплексного страхування № AZ12-980511, внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди, позивачем виплачено відшкодування власнику пошкодженого застрахованого ним автомобіля марки «CITROEN C5», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , тому, відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України позивач отримав право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Оскільки цивільна відповідальність власника транспортного засобу - автомобіля марки «VOLKSWAGEN PASSAT», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , водій якого визнаний винним у скоєнні ДТП, застрахована відповідачем, позивач просить суд стягнути з відповідача суму страхового відшкодування.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.09.2021 позовну заяву було залишено без руху через недодержання заявником вимог статті 162 Господарського процесуального кодексу України.

13.10.2021 до суду надійшла заява позивача в порядку усунення недоліків, зі змісту якої вбачається, що виявлені ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.09.2021 недоліки усунуто.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.10.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

26.10.2021 від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшла інформація про страхове покриття № 9-02/38510 від 25.10.2021.

11.11.2021 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог, з огляду на те, що при укладенні полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО/0145290 відносно транспортного засобу «VOLKSWAGEN PASSAT», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , страхувальник не повідомив ПрАТ «ПРОСТО-СТРАХУВАННЯ» про те, що у нього був інший діючий поліс, а саме № АМ/7503217, укладений з Публічним акціонерним товариством «НАСК «ОРАНТА», що свідчить про недійсність полісу № АО/0145290 у відповідності до положень статей 989, 215 ЦК України.

18.11.2021 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій заявник вказує на хибність доводів, викладених у відзиві на позовну заяву. Позивач вказує, що наразі відсутній механізм повідомлення страховика про наявність або відсутність укладених раніше полісів ОСЦПВ. Більш того, водій ОСОБА_1 надав позивачеві пояснення, що ніколи не укладав поліс ОСЦПВ із Публічним акціонерним товариством «НАСК «ОРАНТА», а відтак не мав можливості повідомити страховика про наявність іншого полісу.

Разом із відповіддю на відзив, позивачем подано клопотання про залучення ПАТ «НАСК «ОРАНТА» у якості співвідповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.11.2021 відмовлено у задоволенні клопотання Приватного акціонерного товариства «СТРАХОВА ГРУПА «ТАС» про залучення співвідповідача.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

Між Приватним акціонерним товариством «СТРАХОВА ГРУПА «ТАС» (страховик) та ОСОБА_2 (страхувальник) було укладено договір добровільного комплексного страхування № AZ12-980511, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортного засобу «CITROEN C5», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Вказаний транспортний засіб позивач прийняв на страхування, на випадок пошкодження внаслідок страхових подій (випадку), зокрема - пошкодження чи знищення внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідний страховий випадок настав 23.05.2019.

Так, 23.05.2019 відбулась ДТП за участю транспортного засобу «CITROEN C5», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та транспортного засобу «VOLKSWAGEN PASSAT», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який знаходився під керуванням ОСОБА_1 , що підтверджується складеним вказаними учасниками повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду (європротокол).

З даного повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (європротокол) від 23.05.2019 вбачається, що винним у скоєнні ДТП є ОСОБА_1 , що підтверджується відповідною відміткою у повідомленні.

Відповідно до ремонтної калькуляції № 09420_09 від 24.05.2019, вартість матеріального збитку внаслідок пошкодження автомобіля «CITROEN C5», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 склала 6 425, 00 грн.

Страховим актом № 17837Р/09/2019 від 24.05.2019 дорожньо-транспортну пригоду, яка мала місце 23.05.2019, в результаті якої було пошкоджено транспортний засіб «CITROEN C5», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 визнано позивачем страховим випадком та призначено до виплати страхове відшкодування в розмірі 6 425, 00 грн.

Відповідно до платіжного доручення № 28094 від 27 травня 2019 року позивачем здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 6 425, 00 грн.

17.05.2019 між ОСОБА_1 та АТ «ПРОСТО-СТРАХУВАННЯ» був укладений поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО/0145290 відносно транспортного засобу «VOLKSWAGEN PASSAT», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 зі строком дії з 14:00 17.05.2019 до 16.05.2020 включно.

У зв`язку з чим, 18.06.2019 позивач направив відповідачеві заяву № Г0401/3676 від 14.06.2019 про виплату страхового відшкодування у розмірі 6 425, 00 грн, яку останній отримав 19.06.2019.

Листом № 04-1855 від 08.07.2019 відповідач відмовив у виплаті страхового відшкодування з тих підстав, що при укладенні полісу № АО/0145290 страхувальник у порушення вимог статті 2, 17 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не повідомив страховика про всі діючі поліси, укладені з іншими страховиками, зокрема не повідомив про чинність полісу № АМ/7503217, укладеного з ПАТ «НАСК «ОРАНТА». З огляду на викладене, відповідач вважав поліс № АО/0145290 нікчемним з моменту його укладення та таким, що не може породжувати правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Невиплата страхового відшкодування, зумовила звернення позивача до суду із цим позовом.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про страхування» від 07.03.1996 № 85/96-ВР (далі - Закон № 85/96-ВР) страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Статтею 6 Закону № 85/96-В визначено, що добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. Добровільне страхування у конкретного страховика не може бути обов`язковою передумовою при реалізації інших правовідносин. Види добровільного страхування, на які видається ліцензія, визначаються згідно з прийнятими страховиком правилами (умовами) страхування, зареєстрованими Уповноваженим органом.

Відповідно до частини 1 статті 16 Закону № 85/96-В договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 979 Цивільного кодексу України визначено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно статті 9 Закону № 85/96-В, страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Відповідно до статті 20 Закону № 85/96-В страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів, як тільки стане відомо про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасного здійснення страхової виплати або страхового відшкодування страхувальнику.

Згідно пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 № 1961-IV (далі - Закон № 1961-IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Частиною 1 статті 25 Закону № 85/96-В визначено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Аналогічні положення містяться в частині 1 статті 990 Цивільного кодексу України.

За встановленими обставинами справи, позивачем, як страховиком було перераховано суму страхового відшкодування у розмірі 6 425, 00 грн згідно умов договору добровільного комплексного страхування № AZ12-980511, відповідно до платіжного доручення № 28094 від 27 травня 2019 року, для відновлення пошкодженого в результаті ДТП автомобіля «CITROEN C5», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Статтею 993 Цивільного кодексу України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Аналогічні положення законодавцем закріплено і в статті 27 Закону № 85/96-В.

З викладеного випливає, що до позивача перейшло право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток, в межах суми виплаченого страхового відшкодування.

Частинами 1 та 2 статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно зі статтею 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Водночас, обставини справи свідчать про те, що транспортний засіб винної в ДТП особи - ОСОБА_1 , а саме «VOLKSWAGEN PASSAT», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 на дату ДТП 23.05.2019 було застраховано за двома договорами (полісами) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а саме:

- за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/7503217, укладеним з ПАТ «НАСК «ОРАНТА»;

- за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО/0145290, укладеним з АТ «ПРОСТО-СТРАХУВАННЯ».

Відповідно до пункту 17.3. статті 17 Закону № 1961-IV при укладенні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності страхувальник зобов`язаний повідомити страховика про всі діючі договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладені з іншими страховиками, а також, за вимогою страховика, надати інформацію про всі відомі обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику.

Отже, спеціальним законом, який регулює спірні правовідносини, встановлено, що на страхувальника, покладено обов`язок повідомити страховика про всі діючі договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладені з іншими страховиками.

Статтею 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з абзацом 1 частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 981 Цивільного кодексу України передбачає, що договір страхування може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 989 Цивільного кодексу України страхувальник зобов`язаний при укладенні договору страхування повідомити страховика про інші договори страхування, укладені щодо об`єкта, який страхується.

Аналогічні положення містяться в пункті 17.3. статті 17 Закону № 1961-IV. Якщо страхувальник не повідомив страховика про те, що об`єкт уже застрахований, новий договір страхування є нікчемним.

З урахуванням викладеного можна стверджувати, що чинне законодавство дозволяє страхувальнику укладати декілька договорів страхування одного об`єкта з різними страховиками, проте у разі наявності на момент укладення договору страхування іншого чинного договору страхування того ж самого об`єкта від тих саме ризиків, страхувальник зобов`язаний повідомити про це страховика. Невиконання такого обов`язку тягне за собою нікчемність нового договору страхування згідно частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08.02.2018 у справі № 910/9263/17, від 18.04.2018 у справі № 910/24068/16, від 23.07.2018 у справі № 761/16781/17.

В контексті викладеного, суд критично оцінює доводи позивача про те, що страхувальник повинен повідомити страховику лише інформацію, про яку він обізнаний і у випадку, якщо страхувальнику не відомо про існування іншого полісу, то можливості виконати вимоги ст. 989 Цивільного кодексу України, як і методу такого виконання не існує.

Так, відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується і засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

За приписом статті 2 Закону № 1961-IV відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

За визначенням, наведеним у пункті 1.4 статті 1 Закону № 1961-IV особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону № 1961-IV).

Тобто, мета та спрямованість обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності полягає у тому, що транспортні засоби, допущені до дорожнього руху повинні бути забезпечені.

Таким чином, ОСОБА_1 придбаваючи у 2017 році автомобіль «VOLKSWAGEN PASSAT», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 2008 року повинен був пересвідчитись у наявності/відсутності дійсного полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Суд зауважує, що жодним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, на відповідача як страховика не покладено обов`язок перед укладенням договору страхування (полісу) перевірки в єдиній централізованій базі даних МТСБУ інформації про чинні поліси страхування щодо транспортного засобу, який буде експлуатуватися страхувальником та іншими особами, після укладення договору страхування.

Навпаки, обов`язок повідомлення про всі діючі договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладені з іншими страховиками, законодавець покладає саме на страхувальника.

В контексті викладеного, недотримання страхувальником вимог пункту 17.3 статті 17 Закону № 1961-IV та статті 989 Цивільного кодексу України має наслідком визнання нікчемним полісу, який укладено пізніше у часі.

Враховуючи вищевикладене, встановивши, що транспортний засіб «VOLKSWAGEN PASSAT», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , станом на дату ДТП 23.05.2019 було застраховано як в ПАТ «НАСК «ОРАНТА», так і у відповідача, при цьому останнього не було повідомлено про те, що зазначений транспортний засіб вже застраховано, суд дійшов висновку щодо нікчемності договору страхування - полісу № АТ/0145290, укладеного між ОСОБА_1 . Приватним акціонерним товариством «ПРОСТО-СТРАХУВАННЯ», згідно приписів п. 3 ч. 1 ст. 989 ЦК України.

Частинами 1 та 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 42 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (стаття 74 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, суд, надавши оцінку наданим позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог доказів, у зв`язку із недоведенням позивачем тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог в частині стягнення з відповідача страхового відшкодування в сумі 6 425, 00 грн в порядку суброгації, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Судові витрати, відповідно до положень статті 129 ГПК України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів в порядку, передбаченому ст.ст. 253-259, з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Рішення в повному обсязі складено 20.12.2021.

Суддя О.С. Комарова