ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" грудня 2021 р. Справа № 910/19021/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

секретар Місюк О.П.

за участю

представників: позивача - Фасоль О.О., Динник О.В.

відповідача - не з`явилися

третьої особи-1 - Олексієнко В.М.

третьої особи-2 - Єлісєєв О.А.

розглянувши апеляційну скаргу Фонду державного майна України

на рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2021 (повний текст рішення складено 15.02.2021)

у справі №910/19021/20 (суддя - Шкурдова Л.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Архітектурна майстерня "Інка"

до Фонду державного майна України

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача:

1. Міністерство культури та інформаційної політики України;

2. Національний музей історії України у Другій світовій війні. Меморіальний комплекс (музей війни)

про визнання договору недійсним в частині.

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Архітектурна майстерня "Інка" звернулося з позовом до Фонду державного майна України про визнання недійсним п. 11.1 договору №129 про внесення змін до договорів оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №319 від 08.10.2015 та №2 від 09.09.2019, в частині заборони приватизації орендованого майна (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 28.01.2021).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що оспорюваний п. 11.1 договору не був приведений сторонами у відповідність до Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна", прийнятого 18.01.2019, а відтак, суперечить п. 1 ст. 215 ЦК України та ст. 203 ЦК України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.12.2020 відкрито провадження у справі №910/19021/20, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання та залучено до участі у справі Міністерство культури та інформаційної політики України як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.02.2021 у справі №910/19021/20 позов задоволено, визнано недійсним п. 11.1 договору №129 про внесення змін до договорів оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №319 від 08.10.2015 та №2 від 09.09.2019, в частині заборони приватизації орендованого майна.

Не погоджуючись з рішенням суду, Фонд державного майна України подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга відповідача мотивована тим, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для вирішення справи, та неправильно застосовано норми матеріального права.

В апеляційній скарзі Фонд державного майна України зазначає, що висновок суду першої інстанції з приводу невідповідності п. 11.1 оспорюваного договору чинному законодавству є невірним, оскільки місцевий господарський суд не надав правову оцінку приписам закону та проігнорував факт належності орендованого майна до меморіального комплексу, якому надано статус національного.

Також скаржник наголошує на тому, що Міністерство культури України, як власник орендованого майна, визначило умови договору, з якими погодився орендар шляхом підписання такого договору, а тому визнання договору недійсним є втручанням в питання права власності.

Насамкінець, відповідач також вказує на відсутність порушеного права позивача, оскільки п. 11.1 спірного договору не обмежує право позивача звернутися до органів приватизації з пропозицією включити вказаний об`єкт нерухомості до списку об`єктів, що підлягають приватизації.

В процесі розгляду апеляційної скарги апеляційним судом ухвалою від 28.04.2021 залучено до участі у справі Національний музей історії України у Другій світовій війні. Меморіальний комплекс (музей війни) як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.06.2021 рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2021 у справі №910/19021/20 скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Не погоджуючись з постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.06.2021, Товариство з обмеженою відповідальністю "Архітектурна майстерня "Інка" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою.

Постановою Верховного Суду від 19.10.2021 касаційну скаргу задоволено частково, постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.06.2021 у справі №910/19021/20 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд, скасовуючи судове рішення, у своїй постанові вказав, що апеляційний господарський суд, обмежившись висновками про самостійне включення сторонами договору до його тексту спірного пункту та зазначаючи про те, що позивач не є уповноваженим органом управління державним майном, не дослідив відповідність вказаного пункту договору положенням законодавства, зокрема, ст. 4 Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна", а також положенням нормативно-правових актів, на які відповідач та треті особи посилались в якості підстав неможливості приватизації вказаного майна, та взагалі не зробив висновку, чи підлягає вказане майно приватизації, з урахуванням положень Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна" та інших законів України. З огляду на предмет і підстави позову, а також те, що відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, очевидною є необхідність дослідження обставин можливості приватизації відповідного майна у спорі. На переконання суду касаційної інстанції, оскільки обставини невідповідності умов спірного пункту договору законодавству та можливості чи неможливості приватизації орендованого у цій справі державного майна не були розглянуті апеляційним судом, однак їх дослідження є необхідним для правильного вирішення спору, під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене і в залежності від встановлених обставин вирішити спір відповідно до норм матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2021 апеляційну скаргу у справі №910/19021/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.11.2021 відкрито апеляційне провадження у справі №910/19021/20, призначено її до розгляду на 07.12.2021 та встановлено учасникам справи строк на подання відзивів на апеляційну скаргу з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 19.10.2021.

29.11.2021 представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу, у якому Товариство з обмеженою відповідальністю "Архітектурна майстерня "Інка" просить залишити без задоволення подану апеляційної скаргу, а оскаржуване рішення - без змін.

03.12.2021 до суду від Національного музею історії України у Другій світовій війні. Меморіальний комплекс (музей війни) надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому третя особа-2 просить задовольнити апеляційну скаргу відповідача, скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Міністерство культури та інформаційної політики України, у свою чергу, не скористалося правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

У призначене засідання суду 07.12.2021 з`явилися представники позивача та третіх осіб і надали пояснення по суті поданої апеляційної скарги. Натомість, представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. ч. 2 та 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим кодексом для вручення судових рішень.

Згідно з п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи.

Згідно з ч. 8 ст. 233 ГПК України усі судові рішення викладаються письмово у паперовій та електронній формах. Судові рішення в електронній формі викладаються з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, оприлюднюються в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів), та підписуються електронним підписом судді (у разі колегіального розгляду - електронними підписами всіх суддів, які входять до складу колегії).

Відповідно до п. п. 10 та 16 підрозділу 1 розділу ІІІ Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя №1845/0/15-21 від 17.08.2021, адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, судові експерти, державні органи та органи місцевого самоврядування, суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють свої офіційні електронні адреси в ЄСІТС в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої офіційні електронні адреси в ЄСІТС у добровільному порядку. Особам, які зареєстрували Електронний кабінет, суд надсилає документи у справах, в яких такі особи беруть участь, в електронній формі шляхом їх надсилання до Електронного кабінету таких осіб або в інший спосіб, передбачений процесуальним законодавством, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Копію ухвали від 08.11.2021 про відкриття апеляційного провадження надіслано Фонду державного майна України до електронного кабінету та доставлено 09.11.2021, доказом чого є довідка про доставку електронного документа, що міститься у матеріалах справи.

Згідно з п. 42 підрозділу 2 розділу ІІІ Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи засобами ЄСІТС в автоматичному режимі здійснюється перевірка наявності в особи зареєстрованого Електронного кабінету. У разі наявності в особи Електронного кабінету засобами ЄСІТС забезпечується надсилання до автоматизованої системи діловодства підтвердження доставлення до Електронного кабінету користувача документа у справі. В іншому випадку до автоматизованої системи діловодства надходить повідомлення про відсутність в особи зареєстрованого Електронного кабінету.

Відповідно до даних комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду» Фонд державного майна України має зареєстрований Електронний кабінет.

Отже, апеляційний суд зазначає, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.

Згідно з ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

При цьому, відповідно до ч. 11 вказаної статті суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Разом з цим, як було зазначено вище, відповідач належним чином повідомлений про розгляд апеляційної скарги та, у свою чергу, не повідомив суд про причини неявки у судове засідання уповноваженого представника. Отже, неявка у судове засідання представника Фонду державного майна України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та третіх осіб, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства та виконуючи вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 19.10.2021, колегія суддів встановила наступне.

Зі встановлених обставин даної справи убачається, що 08.10.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Архітектурна майстерня "Інка" (орендар) та Фондом державного майна України (орендодавець) укладено договір оренди №319 нерухомого майна, що належить до державної власності, предметом якого є державне нерухоме майно загальною площею 565,1 кв. м, а саме: будівля (літера "А") (реєстровий номер 02224241.30.ЮЖВЦСД1325), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 82, площею 433,1 кв. м та будівля (літера "Б") (реєстровий номер 02224241.5.ЮЖВЦСД2251), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 00, площею 132 кв. м, що розташовані за адресою: м. Київ, пров. Запечерний, 2.

Міністерство культури України, як власник, надало згоду на оренду вказаного вище майна за умови включення до договору пункту, що передбачає заборону приватизації. Посилання на вказаний лист Міністерства культури України міститься в преамбулі договору оренди №319.

Пунктом 11.1 договору оренди сторони узгодили, що орендоване майно не підлягає приватизації та передачі в суборенду протягом дії договору оренди.

18.01.2018 прийнято новий Закон України "Про приватизацію державного та комунального майна".

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закон України "Про приватизацію державного та комунального майна" приватизації підлягає державне майно, яке раніше було заборонено до приватизації, а саме: майно меморіальних комплексів, яке більше трьох років не використовуються у виробничій діяльності і подальше його використання не планується.

Між сторонами 09.09.2019 укладено додаткову угоду №2 до договору оренди №319, якою внесено зміни до преамбули договору та у розділ 12 останнього. Інші умови договору, не змінені цією додатковою угодою, залишилися чинними у тій редакції, у якій вони викладені сторонами раніше.

Також 10.09.2019 сторони уклали договір про внесення змін до договору оренди №319 від 08.10.2015 та №2 від 09.09.2019, яким виклали договір оренди №319 нерухомого майна, що належить до державної власності від 08.10.2015, у новій редакції. Вказаний договір посвідчено нотаріально та зареєстровано у реєстрі за №5981.

Договір оренди №319 у новій редакції від 10.09.2019 також містить п. 11.1, яким заборонено приватизацію орендованого майна та його передачу в суборенду протягом дії договору оренди.

Листом №36 від 17.06.2020 позивач звернувся до Фонду державного майна України з проханням про внесення змін до договору від 10.09.2019 про внесення змін до договорів оренди нерухомого державного майна у зв`язку з невідповідністю п. 11.1 договору законодавству, а саме ч. 3 ст. 4 Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна".

Однак, листом №10-16-13145 від 03.07.2020 Фонд державного майна України надав відповідь, у якій відмовив позивачу у внесенні змін до договору, посилаючись на лист Міністерства культури України №673/15-31/14-14 від 09.04.2014. Вказаним листом було надано висновки щодо можливості оренди майна лише за умови включення до договору оренди вимоги щодо неможливості приватизації та передачі в суборенду об`єкта оренди протягом дії договору, що відповідало діючому на той час законодавству.

Наведені обставини стали підставою для звернення з даним позовом до суду. На переконання позивача, п. 11.1 спірного договору не було приведено у відповідність до чинного Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна", оскільки орендоване майно більше трьох років не використовується у виробничій діяльності музею, воно орендується приватними компаніями з 2000 року, а тому договір оренди у редакції від 10.09.2019 в частині п. 11.1 суперечить нормі ч. 3 ст. 4 Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна". Вказане є підставою для визнання вказаного пункту договору недійсним в частині заборони приватизації об`єкта оренди.

Фонд державного майна України, у свою чергу зазначив, що факт підписання договору оренди сторонами свідчить про те, що ними досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, у тому числі щодо заборони здійснення приватизації вказаного майна. Позивач, фактично, не вказав, яке його право було порушене Фондом державного майна України, а відсутність порушеного права є підставою для відмови у задоволенні позову.

Міністерство культури та інформаційної політики України вказувало на те, що вимога позивача внесення змін до договорів оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, в частині п. 11.1 є такою, що суперечить нормам чинного законодавства.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з того, що ч. 3 ст. 4 Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна" від 18.01.2018 змінено положення щодо заборони приватизації майна і, зокрема, встановлено, що приватизації підлягає державне майно, яке раніше було заборонено до приватизації, а саме: майно меморіальних комплексів, яке більше трьох років не використовуються у виробничій діяльності і подальше його використання не планується. Орендоване позивачем майно належить на праві власності державі в особі Міністерства культури України. Вказане нерухоме майно знаходиться в оренді позивача понад 3-х років, договір оренди є довгостроковим, а отже використання цього майна у виробничій діяльності Національного музею історії України в Другій світовій війні, у якого воно перебуває на балансі, не планується. Доказів на підтвердження того, що орендоване майно планується власником для власного використання, Міністерством культури України не надано. Таким чином, укладаючи 10.09.2019 договір оренди нерухомого майна у новій редакції, сторонами не було приведено пункт 11.1 договору у відповідність до норм чинного на час укладення договору у новій редакції Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна" від 18.01.2018.

З такими висновками Господарського суду міста Києва погоджується і колегія суддів та, з урахуванням вказівок, викладених у постанові Верховного Суду, вважає за необхідне додатково зазначити наступне.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. ч. 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Підставою для визнання правочину або його частини недійсним є порушення норм законодавства саме в момент його вчинення.

Як було зазначено вище, обґрунтовуючи наявність підстав для визнання недійсним п. 11.1 договору оренди державного майна, позивач посилався на те, що оспорюваний ним пункт договору не був приведений сторонами договору у відповідність до Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна", прийнятого 18.01.2019, та суперечить ч. 3 ст. 4 Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна", а також порушує прямо передбачене законом право позивача.

Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна" у разі якщо майно органів державної влади та органів місцевого самоврядування, майно державних підприємств, що належать до сфери управління органів державної влади та органів місцевого самоврядування, Міністерства оборони України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, сил цивільного захисту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної кримінально-виконавчої служби України, правоохоронних органів та органів доходів і зборів безпосередньо не забезпечує виконання зазначеними органами встановлених законодавством завдань, таке майно є об`єктами, що підлягають приватизації. Майно, яке перебуває на балансах державних підприємств, установ, організацій, що не підлягають приватизації, та яке не входить до складу єдиних майнових комплексів, що забезпечують основні види діяльності таких підприємств або більше трьох років не використовуються у виробничій діяльності і подальше їх використання не планується, належить до об`єктів, що підлягають приватизації.

Також, відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна" до об`єктів державної і комунальної власності, що підлягають приватизації, належать усі об`єкти права державної і комунальної власності, крім тих, приватизація яких прямо заборонена цим Законом та іншими законами України.

Відповідаючи на питання, чи підлягає орендоване позивачем майно приватизації, апеляційний суд зазначає наступне.

Так, ч. 2 ст. 4 Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна" та ч. 3 ст. 20 Закону України "Про культуру" у редакції станом на час укладення оспорюваного правочину наведено один і той самий перелік об`єктів культурного значення, що не підлягають приватизації. Зокрема, приватизації не підлягають меморіальні комплекси, заповідники, парки загальнонаціонального значення.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про музеї та музейну справу" музей - науково-дослідний та культурно-освітній заклад, створений для вивчення, збереження, використання та популяризації музейних предметів та музейних колекцій з науковою та освітньою метою, залучення громадян до надбань національної та світової культурної спадщини. Охорона музеїв - система правових, організаційних та фінансово-економічних заходів, що забезпечують недоторканність музейного приміщення і музейного зібрання.

Згідно зі ст. 29 Закону України "Про музеї та музейну справу" музеї, що є у державній чи комунальній власності, не підлягають приватизації.

З матеріалів справи убачається, що позивачем орендовано нерухоме майно (окремо визначені об`єкти нерухомого майна, які не є будівлями музею відповідного функціонального значення), а не музей.

Разом з цим, державне нерухоме майно літ. "А" (пам`ятка культурної спадщини - пам`ятка архітектури і містобудування, історії місцевого значення) та літ. "Б", розташовані за адресою: м. Київ, пров. Запечерний, 2, перебуває в управлінні Міністерства культури та інформаційної політики України та закріплене на балансі Національного музею історії України у Другій світовій війні. Меморіальний комплекс (музей війни) (оперативне управління).

З наявного у матеріалах справи листа Національного музею історії України у Другій світовій війні. Меморіальний комплекс (музей війни) №272 від 26.04.2021 убачається, що орендоване майно не є складовою Меморіального комплексу та передано музею на праві оперативного управління для забезпечення його діяльності.

В паспорті об`єкта культурної спадщини Меморіального комплексу "Національний музей історії України у Другій світовій війні" орендоване позивачем майно не включено до складу Меморіального комплексу.

Також орендоване майно не міститься і в Переліку пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації, затвердженому Законом України №574-VІ від 23.09.2008.

Отже, орендоване позивачем державне майно не є складовою Меморіального комплексу та передано музею на праві оперативного управління, як балансоутримувачу, про що зазначено і у договорі оренди.

Апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на наступних положеннях Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна".

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна" до об`єктів державної і комунальної власності, що підлягають приватизації, належать усі об`єкти права державної і комунальної власності, крім тих, приватизація яких прямо заборонена цим законом та іншими законами України.

Відповідно до ч. 2 вказаної статті приватизації не підлягають, зокрема, об`єкти культури, меморіальні комплекси, заповідники, парки загальнодержавного значення, крім передбачених ч. 3 цієї статті випадків.

Натомість, абзацом 2 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна" встановлено, що майно, яке перебуває на балансах державних підприємств, установ, організацій, що не підлягають приватизації, та яке не входить до складу єдиних майнових комплексів, що забезпечують основні види діяльності таких підприємств або більше трьох років не використовуються у виробничій діяльності і подальше їх використання не планується, належить до об`єктів, що підлягають приватизації.

Таким чином, перелік об`єктів, які не підлягають приватизації, визначений ч. 2 ст. 4 Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна" і є вичерпним.

Однак, навіть з такого вичерпного переліку законодавцем передбачено винятки, зокрема, вже загаданий абз. 2 ч. 3 ст. 4 вказаного закону визначає спеціальні умови, за яких навіть ті об`єкти, що формально входять до переліку заборонених до приватизації, все ж будуть належати до об`єктів, які підлягають приватизації.

Окрім цього, законодавець чітко і недвозначно визначає, що віднесення об`єктів до переліку тих, які не підлягають приватизації, здійснюється виключно законами України. Закон не містить диспозитивної умови про можливість віднесення об`єктів до переліку тих, які не підлягають приватизації, в договірному порядку.

З урахуванням вищевикладеного, норма ч. 2 ст. 4 Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна" у поєднанні з абз. 2 ч. 3 ст. 4 цього ж закону вказують на можливість приватизації об`єктів права державної і комунальної власності, відступити від якого сторони договору оренди таких об`єктів не вправі.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Однак, як уже було зазначено вище, згідно з ч. ч. 2 та 3 ст. 4 Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна" приватизації підлягає державне майно, яке раніше було заборонено до приватизації, а саме: державне майно, що перебуває на балансі меморіального комплексу та не входить до складу комплексу, яке більше трьох років не використовуються у виробничій діяльності і подальше його використання не планується.

Оскільки віднесення об`єктів до переліку тих, які не підлягають приватизації, здійснюється виключно законами України, то сторони спірного договору оренди були не вправі відступати від імперативного припису акту цивільного законодавства та на власний розсуд шляхом врегулювання у договорі оренди забороняти приватизацію орендованого позивачем майна, якщо відповідно до закону таке майно може бути приватизовано.

Системний аналіз вищевказаних положень законодавства дозволяє зробити висновок, що ані положення Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", ані положення інших нормативно-правових актів не передбачають право суб`єктів відносин оренди державного майна визначати, чи підлягає переданий в оренду об`єкт державної власності приватизації.

Таким чином, п. 11.1 договору №129 про внесення змін до договорів оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №319 від 08.10.2015 та №2 від 09.09.2019, в частині заборони приватизації орендованого майна у розумінні ч. 1 ст.203 ЦК України суперечить положенням законодавства, а саме ч. 3 ст. 4 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", оскільки, як встановлено судом вище, орендоване майно може бути приватизоване за певних умов.

При цьому, місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні правомірно відхилив посилання відповідача на те, що факт підписання договору оренди сторонами свідчить про те, що ними досягнуто згоду щодо всіх його істотних умов, в тому числі щодо заборони здійснення приватизації вказаного майна в договорі. Приписами цивільного законодавства чітко визначено, що підставою для визнання договору недійсним (частини договору) є суперечність змісту правочину нормам чинного законодавства України на момент його укладення.

Порушення прав позивача включенням спірного пункту договору до його умов полягає у тому, що наявність прямої заборони у договорі вчиняти дії з ініціювання процедури приватизації з посиланням на лист Міністерства культури України від 09.04.2014, який не відповідає нормам діючого Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", порушує права позивача як орендаря приміщення ініціювати процес приватизації орендованого майна, не забороненого законодавством. Тобто, встановлення заборони приватизації майна у п. 11.1 договору обмежує права орендаря, оскільки закон передбачає можливість приватизації майна, а порушене право полягає в обмеженні позивача звернутися до органів, які здійснюють приватизацію майна.

У зв`язку з наведеним, безпідставним є доводи відповідача з приводу того, що включення того чи іншого об`єкта державної власності до відповідного переліку приватизації залежить від наданих пропозицій органами управління стосовно включення об`єктів права державної власності до переліку об`єктів, що підлягають приватизації на наступний рік.

Враховуючи вищевикладене, аргументи як скаржника, так і третьої особи-2 про відсутність порушеного права позивача не відповідають встановленим обставинам справи.

Отже, місцевим господарським судом зроблено обґрунтований висновок, що оскаржуваний пункт договору, який містить заборону приватизації, не відповідає положенням ч. 3 ст. 4 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна», обмежує право позивача у передбаченій можливості приватизації орендованого майна та зверненні до органів, які здійснюють приватизацію майна.

За приписами ч. ч. 2 та 3 ст. 6 та ст. 627 ЦК України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Тобто, особам надається право вибору: використати вже існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на свій розсуд. Відтак цивільний (господарський) договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі сторін щодо врегулювання їхніх правовідносин на власний розсуд (у межах, встановлених законом), тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін договору, регулятором їх відносин.

Зазначені положення цивільного законодавства визначають співвідношення між актами цивільного законодавства і договором. Допустимість конкуренції між актами цивільного законодавства і договором випливає з того, що вказані норми передбачають ситуації, коли сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, і коли вони не вправі цього робити.

Свобода договору, як одна з принципових засад цивільного законодавства, є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Водночас, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий в силу прямої вказівки акта законодавства, а також якщо відносини сторін регулюються імперативними нормами.

Відповідно, сторони не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов`язки) у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим ст. 3 ЦК України, які обмежують свободу договору (справедливість, добросовісність, розумність). Домовленість сторін договору про врегулювання своїх відносин всупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім того, у процесуальному законодавстві діє принцип "jura novit curia" ("суд знає закони"), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).

З урахуванням наведеного принципу, колегія суддів вказує на те, що вирішуючи питання про відповідність спірної умови договору нормам законодавства, обов`язком суду є встановлення правової природи укладеного правочину, його спірної умови, нормативно-правового регулювання відносин сторін та наявності/відсутності порушеного права позивача внаслідок включення спірної умови до змісту договору.

При цьому, апеляційний суд, виконуючи вказівки Верховного Суду, звертає увагу на те, що включення у договір оренди пункту, який забороняє приватизацію орендованого майна, хоч і не впливає на можливість позивача брати участь у приватизації об`єкта оренди у випадку її проведення, проте може створити йому додаткові перешкоди у реалізації відповідного права та надати відповідачу чи іншим суб`єктам формальні підстави для відмови у допуску Товариства з обмеженою відповідальністю "Архітектурна майстерня "Інка" до процедури приватизації, якщо така буде здійснюватися.

З огляду на усе вищезазначене, інші доводи апеляційної скарги відповідача з приводу належності орендованого майна до меморіального комплексу та того, що визнання договору недійсним є втручанням в питання права власності, спростовуються встановленими обставинами справи.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, апеляційний суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2021 у справі №910/19021/20 прийнято з повним та усебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Фонду державного майна України не підлягає задоволенню.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору за її подання покладаються на скаржника. Також, оскільки касаційним судом в ухваленій постанові не було розподілено витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги з огляду на направлення справи на новий апеляційний розгляд, такі витрати покладаються на Фонд державного майна України.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фонду державного майна України залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2021 у справі №910/19021/20 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2021 у справі №910/19021/20.

4. Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Фонд державного майна України.

5. Стягнути з Фонду державного майна України (01133, місто Київ, вулиця Генерала Алмазова, будинок 18/9, ідентифікаційний код 00032945) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Архітектурна майстерня "Інка" (01004, місто Київ, вулиця Басейна, будинок 9, квартира 3, ідентифікаційний код 37000781) 4204 (чотири тисячі двісті чотири),00 грн витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

6. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк двадцять днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 23.12.2021.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В.Андрієнко

С.І. Буравльов