ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2021 року м.Дніпро

Справа № 904/4222/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваль Л.А. (доповідач)

суддів: Кузнецова В.О., Мороза В.Ф.

при секретарі судового засідання Михайловій К.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.09.2021 (прийняте суддею Колісник І.І., повне судове рішення складено 23.09.2021) у справі № 904/4222/21

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях

до Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна"

про стягнення 64287,80 грн та виселення

ВСТАНОВИВ:

1.Короткий зміст позовних вимог.

Регіональне відділення фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" заборгованості з орендної плати у сумі 3 725,34 грн, неустойки у сумі 60 562,46 грн та виселення відповідача з орендованого приміщення за адресою: м. Дніпро, проспект Слобожанський, 3.

2.Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 14.09.2021 у справі № 904/4222/21:

- позовні вимоги задоволено частково;

- стягнуто з Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях неустойку у сумі 60562,44 грн, судовий збір у сумі 4 408,46 грн, судові витрати з пересилання поштової кореспонденції відповідачу в сумі 37,68 грн.;

- виселено Приватне акціонерне товариство "ВФ Україна" з орендованого приміщення частини даху площею 39,65 кв.м за адресою: м. Дніпро, проспект Слобожанський, 3;

- у решті позову відмовлено.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з тих обставин, що відповідач не надав доказів повернення спірного об`єкта оренди балансоутримувачу. Неповернення об`єкта оренди за договором у період після закінчення строку дії договору відбулося виключно з вини самого орендаря (відповідача), а тому існують усі правові підстави для застосування до відповідача відповідно до частини другої статті 785 Цивільного кодексу України неустойки, розрахованої за безпідставне користування спірним об`єктом оренди за період з 18 березня 2020 року по грудень 2020 року. Суд здійснивши перерахунок зазначеної неустойки, відмовив в частині стягнення 2 коп. При цьому суд зазначив, що встановлений пунктом 3.6 договору порядок розподілу надходжень зі сплати орендарем (наймачем) орендної плати (частина до державного бюджету, частина балансоутримувачу) не впливає на передбачене частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України право позивача як власника майна та орендодавця (наймодавця) вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення її повернення.

Враховуючи встановлені судом факти припинення договору внаслідок закінчення строку, на який його було укладено та неповернення відповідачем майна з оренди, позовна вимога про виселення відповідача з орендованого приміщення є обґрунтованою.

У вимогах щодо стягнення заборгованості з орендної плати у сумі 3725,34 грн за період користування відповідачем об`єктом оренди з 18 березня 2020 року по грудень 2020 року відмовлено, оскільки обидві сторони не заперечують обставини оплати цієї орендної плати. Окрім того, користування майном після припинення договору оренди є таким, що здійснюється не відповідно до його умов - неправомірне користування майном, у зв`язку з чим вимога щодо орендної плати за користування майном за умовами договору, що припинився (у разі закінчення строку, на який його було укладено тощо), суперечить змісту правовідносин за договором найму (оренди) і регулятивним нормам Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

3.Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Приватне акціонерне товариство "ВФ Україна" подало апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.09.2021 у справі № 904/4222/21, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях до Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" про стягнення заборгованості по сплаті орендної плати у розмірі 3 725, 34 грн неустойки у розмірі у сумі 60 562, 46 грн та виселення з приміщення - відмовити у повному обсязі.

4. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на ті обставини, що у спірний період відповідач постійно щомісячно здійснював оплату платежів, у розмірі, що були визначені умовами п.3.6. Договору, зокрема на користь Позивача 70% орендної плати та на користь Балансоутримувача 30% орендної плати, що підтверджувалось та не заперечувалось Розрахунком, щодо сплати орендної плати по Договору, що був наданий самим Позивачем та міститься в матеріалах справи.

Позивачем додатково одночасно нарахована та наразі підлягає до стягнення за рішенням Суду неустойка, у розмірі подвійної орендної плати за Договором, за цей же «позадоговірний» період.

При винесенні оспорюваного рішення Суд мав змогу зменшити суму неустойки (у вигляді подвійної орендної плати, нарахованої Позивачем за прострочення повернення Відповідачем орендованого майна, відповідно до ч.2 ст. 785 ЦК України) на суму орендної плати, що була сплачена Відповідачем Позивачу за один і той же "позадоговірний" період.

При цьому апелянт вважає, що суд безпідставно стягнув весь розмір неустойки на користь позивача, оскільки за умовами договору йому належить лише 70% відсотків від щомісячного розміру загальної орендної плати по Договору.

Щодо вимоги про виселення відповідач зазначає, що сповіщав Суд, що базова станція стільникового зв`язку, яка знаходиться в спірному приміщенні забезпечує мобільним зв`язком та мобільним інтернетом мешканців Амур-Нижньодніпровського району міста Дніпро, а отже є стратегічно значимим об`єктом для забезпечення безпеки та життєдіяльності одного з районів міста. Її відключення та демонтаж призведе до відсутності та/або значного погіршення мобільного зв`язку мережі Vodafon в межах зазначеного району, зокрема в районі значної частини Слобожанського проспекту, перехрестя Мануйлівського та Слобожанського проспектів, щільної житлової забудови району, Індустріальної районної ради, школи, АЗС, магазинів, ринку "Сонячний", ТРЦ "Вавилон". Також велика кількість користувачів мобільного зв`язку скоріш за все будуть позбавлені можливості термінового виклику таких спеціальних служб як пожежна охорона, поліція, швидка медична допомога, газова служба.

Також, Відповідач посилається, що постійно щомісячно здійснював та здійснює оплату платежів, у розмірі, що були визначені Договором, та звертався 27.04.2021р. до Позивача листом з Заявою щодо укладення (продовженням договірних відносин) договору оренди нерухомого майна; що Відповідачем ведуться постійні, плідні та результативні переговори з Позивачем з приводу переукладення (поновлення) відносин по оренді майна, зазначеного в позовній заяві, та, найближчим часом буде, укладено новий договір оренди нерухомого майна за вказаною адресою.

5. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечує та зазначає, що у зв`язку з тим, що Орендар не повернув орендоване майно по закінченню строку, нараховано неустойку відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України та з урахуванням п. 10.11 Договору оренди. Оскільки саме Орендодавець має право стягувати неустойку, неустойка нарахована за формулою, яка враховує 100% орендної плати. Щодо доводів Відповідача в апеляційній скарзі про відсутність будь-яких претензій, листів з боку Регіонального відділення, зазначаємо, що на адресу ПрАТ "ВФ Україна" неодноразово надсилались листи, щодо невиконання чи неналежне виконання умов Договору. Щодо твердження Відповідача про погіршення зв`язку у разі виселення із займаного приміщення, зазначаємо, залишення без зв`язку всіх перелічених об`єктів є відповідальність виключно Орендаря. Оскільки саме його недобросовісне ставлення до зобов`язань за Договором оренди призвело до припинення даного договору.

6. Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 01.11.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.09.2021 у справі № 904/4222/21; розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 16.11.2021 о 14:30 год.

В судовому засіданні 16.11.2021 оголошено перерву до 14.12.2021.

В судовому засіданні 14.12.2021 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

7. Встановлені судом обставини справи.

Регіональним відділенням фонду державного майна України у Дніпропетровській області, правонаступником якого відповідно до наказу Фонду державного майна України № 39 від 17.01.2019 є Регіональне відділення фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (орендодавець), та Приватним акціонерним товариством "МТС Україна", яке в подальшому змінило найменування на Приватне акціонерне товариство "ВФ Україна" (орендар), укладено договір № 12/02-6236-ОД від 18.04.2017 оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності (далі договір).

Відповідно до пункту 1.1 договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене нерухоме майно частину даху, реєстровий номер 02497789.4.ДБЕЦРЕ591 (далі - майно), площею 39,65 кв.м, розміщене за адресою: м. Дніпро, пр. Слобожанський, 3, що перебуває на балансі ДП "ДДПІ житлового і цивільного будівництва "Дніпроцивільпроект" (далі балансоутримувач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість на 15.11.2016 і становить за незалежною оцінкою 156 453,00 грн.

Майно передається в оренду з метою розміщення технічних засобів і антен операторів телекомунікацій, які надають послуги рухомого (мобільного) зв`язку, операторів, провайдерів телекомунікацій, які надають послуги доступу до Інтернету. Використання орендованого державного майна не за призначенням забороняється (пункт 1.2 договору).

За умовами пунктів 2.1, 2.2 договору орендар вступає у строкове платне користування державним майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі майна. Передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на це майно. Власником орендованого майна залишається держава, а орендар користується ним протягом строку оренди.

Передача майна в оренду здійснюється за вартістю, визначеною у звіті про незалежну оцінку, складеному за Методикою оцінки. Обов`язок складання акта приймання-передавання майна в оренду покладається на орендодавця (пункти 2.3, 2.4 договору).

Відповідно до пункту 3.1 договору орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорцій її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 (зі змінами) (далі Методика розрахунку) і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку лютий 2017 р. 2 461,43 грн.

За змістом пункту 3.3 договору орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Оперативна інформація про індекси інфляції, розраховані Державною службою статистики України, розміщується на веб-сайті Фонду державного майна України.

Відповідно до пункту 3.6 договору орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні:

70% - до державного бюджету за місцем реєстрації орендаря у податковій інспекції на рахунки, відкриті відділенням казначейства, у розмірі 1 723,00 грн;

30% - балансоутримувачу у розмірі 738,43 грн щомісяця, не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря протягом дії договору.

Згідно з пунктом 3.12 договору у разі припинення (розірвання) договору оренди орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передавання включно. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, враховуючи санкції, до державного бюджету та балансоутримувачу.

Відповідно п. 3.10 договору надмірно сплачена сума орендної плати, що надійшла до бюджету, підлягає в установленому порядку заліку в рахунок майбутніх платежів, а у разі неможливості такого заліку, у зв`язку з припиненням орендних правовідносин поверненню орендарю. Для забезпечення повернення зазначених коштів сторони керуються вимогами Порядку повернення коштів, помилково чи надміру зарахованих до Державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787 та постанови Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2011 року № 106 "Деякі питання ведення обліку податків і зборів (обов`язкових платежів) та інших доходів бюджету".

Сторони передбачили, що у разі припинення або розірвання договору орендар зобов`язаний повернути балансоутримувачу орендоване майно за актом приймання-передачі у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого майна з вини орендаря (пункт 5.10 договору).

Згідно з пунктом 5.15 договору орендар зобов`язаний у разі свого наміру продовжити строк дії договору оренди, не пізніше ніж за місяць до закінчення терміну дії договору оренди подати орендодавцю про це заяву з документами щодо виконання умов договору оренди (копія договору страхування державного майна, копія договору страхування цивільної відповідальності, платіжні доручення про сплату страхового платежу та ін.).

Цей договір укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 18 квітня 2017 року по 17 березня 2020 року включно (пункт 10.1 договору).

За змістом пункту 10.4 договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформляються додатковим договором, який є невід`ємною частиною договору при обов`язковій наявності дозволу органу, уповноваженого управляти об`єктом оренди.

Чинність цього договору припиняється, серед іншого, внаслідок закінчення строку, на який його було укладено (пункт 10.6 договору).

Відповідно до пункту 10.9 договору у разі припинення або розірвання цього договору майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем балансоутримувачу.

Майно вважається поверненим балансоутримувачу з моменту підписання акта приймання-передавання між орендарем та балансоутримувачем, один примірник якого надається орендарем орендодавцю у двотижневий термін з моменту його підписання. Обов`язок щодо складання акта приймання-передавання про повернення майна покладається на орендаря (пункт 10.10 договору).

За умовами пункту 10.11 договору якщо орендар не виконує обов`язку щодо повернення майна, орендодавець має право вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування майном за час прострочення.

Відповідно до умов договору об`єкт оренди передано орендарю в платне користування за актом приймання-передачі від 18.04.2017 (а.с. 15).

Листом № 11-02-01869 від 03.04.2020 позивач звернувся до відповідача та балансоутримувача Дніпропетровського державного проектного інституту житлового і цивільного будівництва "Дніпроцивільпроект", в якому повідомив про припинення договору оренди з 18.03.2020 та просив терміново повернути орендоване майно за актом приймання-передачі балансоутримувачу (а.с. 18).

На підтвердження доказів надсилання зазначеного листа відповідачу позивач надав фіскальний чек від 17.04.2020, за змістом якого надсилання здійснено рекомендованим листом у складі згрупованих поштових відправлень за списком № 15022 (а.с. 19 - 21).

Позивач стверджує, що відповідач відповіді на лист № 11-02-01869 від 03.04.2020 не надав, після закінчення строку дії договору оренди орендоване майно балансоутримувачу не повернув.

8. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

За змістом пункту 3 частини першої статті 3 (свобода договору як засада цивільного законодавства), пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 509, частини першої статті 627 ЦК України укладення договору із погодженням сторонами його умов, що визначені на розсуд сторін з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, та становлять зміст договору, зобов`язує сторони виконувати зобов`язання за цим договором належним чином відповідно до його умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526, частина перша статті 628, стаття 629 ЦК України).

Правовідносини оренди (найму) врегульовані положеннями глави 58 "Найм (оренда)" розділу ІІІ "Окремі види зобов`язань" книги п`ятої "Зобов`язальне право" ЦК України та статей 283- 291 ГК України.

Згідно із частиною першою статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частинами першою та шостою статті 283 ГК України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У частині першій статті 284 ГК України законодавець як істотні умови договору оренди, визначив, зокрема, строк, на який укладається договір оренди; орендну плату з урахуванням її індексації; умови повернення орендованого майна або викупу.

За частиною першою статті 773 ЦК України на наймача покладений обов`язок користуватися річчю відповідно до її призначення та умов договору.

Частина перша статті 763 ЦК України встановлене загальне правило, за яким договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Аналогічні за змістом положення містить частина четверта статті 284 ГК України, відповідно до якої строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Закінчення строку, на який було укладено договір оренди, є однією з підстав його припинення (частина четверта статті 291 ГК України).

Виняток з наведеного правила передбачено частиною першою статті 764 ЦК України, відповідно до якої в разі якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму ЦК України.

Частиною першою статті 785 ЦК України передбачено, що в разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Аналогічні положення містить Закон України "Про оренду державного та комунального майна".

Договір оренди припиняється у разі, зокрема, закінчення строку, на який його укладено (ч. 1 ст. 24 Закону України "Про оренду державного та комунального майна").

У разі припинення договору оренди орендар зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дати припинення договору повернути орендоване майно в порядку, визначеному договором оренди (ч. 1 ст. 25 Закону України "Про оренду державного та комунального майна").

За змістом наведених норм із закінченням строку договору оренди, на який його було укладено, за наявності заперечень наймодавця щодо подальшого користування наймачем майном, Договір є припиненим, що означає припинення дії (чинності) для сторін всіх його умов, а їх невиконання протягом дії Договору є невиконанням зобов`язання за цим Договором, що має відповідні наслідки (настання відповідальності за невиконання чи неналежне виконання обов`язків під час дії договору тощо), однак не зумовлює продовження дії (чинність) Договору в цілому або тих його умов, що не були виконані (неналежно виконані) стороною (сторонами).

Як встановлено вище, позивач заперечував проти продовження дії договору оренди підтвердженням чого є направлений лист № 11-02-01869 від 03.04.2020.

Доказів повернення спірного об`єкта оренди відповідач суду не надав.

Відповідач щодо необхідності повернення орендованого майна не заперечив, доказів прийняття ним заходів до повернення об`єкта оренди за закінченням строку договору чи вчинення позивачем перешкод у його поверненні суду не надав.

Намагання відповідача домогтися згоди позивача на продовження користування орендованим майном після припинення 18.03.2020 договору № 12/02-6236-ОД від 18.04.2017 не впливає на правові наслідки закінчення правовідносин за цим договором і не звільняє його від відповідальності за несвоєчасне повернення об`єкта оренди.

Частиною першою статті 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до частини першої статті 286 ГК України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

За змістом наведених норм, Договір є підставою виникнення права наймача (орендаря) користуватися орендованим майном упродовж строку дії Договору зі сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами Договору; а припинення Договору є підставою виникнення обов`язку наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в Договорі.

Користування майном за Договором є правомірним, якщо воно відповідає умовам укладеного Договору та положенням чинного законодавства, які регулюють такі правовідносини з урахуванням особливостей предмета найму та суб`єктів договірних правовідносин.

Відносини найму (оренди) у разі неправомірного користування майном можуть регулюватися умовами Договору, що визначають наслідки неправомірного користування майном, та нормами законодавства, які застосовуються до осіб, які порушили зобов`язання у сфері орендних відносин.

Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку, і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей 759, 762, 763 ЦК України, статей 283, 284, 286 ГК України. Із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за Договором у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок - негайно повернути наймодавцеві річ.

Після спливу строку дії Договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 ЦК України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.

З урахуванням викладеного суд доходить висновку, що користування майном після припинення Договору є таким, що здійснюється не відповідно до його умов - неправомірне користування майном, у зв`язку з чим орендна плата за користування майном за умовами Договору, що припинився (у разі закінчення строку, на який його було укладено тощо) не нараховується.

При цьому, положення пункту 3 частини першої статті 3 та статті 627 ЦК України про свободу договору не застосовуються до договорів оренди в тій їх частині, якою передбачені умови щодо здійснення орендної плати за період від моменту припинення дії договору до моменту повернення орендованого майна, оскільки сторони в такому випадку відступають від положень актів цивільного законодавства (стаття 6 ЦК України).

Проте, з матеріалів справи вбачається, а сторонами підтверджується, що і після закінчення строку дії договору відповідач продовжував сплачувати оренду плату у розмірі визначеному договором.

Неврахування вищенаведених висновків щодо застосування положень цивільного та господарського законодавства на практиці призводить до того, що з орендаря, який після припинення строку дії Договору не повернув майно орендодавцю на його вимогу, фактично стягується потрійний розмір орендної плати, а саме: безпосередньо орендна плата, а також неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Такий підхід у регулюванні орендних правовідносин вочевидь не узгоджується з такими загальними засадами цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

За змістом статей 610, 611, 612 ЦК України невиконання зобов`язання у погоджений сторонами в договорі строк є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, установлених договором або законом.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Законодавець у частині першій статті 614 ЦК України визначив, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Правові наслідки порушення умов договору оренди державного майна визначені відповідними нормами Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ЦК України та ГК України.

Невиконання наймачем передбаченого частиною першою статті 785 ЦК України обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі (у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі) у разі припинення договору є порушенням умов Договору, що породжує у наймодавця право на застосування до наймача відповідно до частини другої статті 785 ЦК України такої форми майнової відповідальності як неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Отже, відповідно до статті 614 ЦК України, для застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 785 цього Кодексу, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання. Тобто судам потрібно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав.

Положеннями статті 549 ЦК України та статті 230 ГК України визначено загальне поняття штрафних санкцій, яке у господарському судочинстві включає неустойку, штраф, пеню, яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил господарської діяльності, невиконання господарського зобов`язання.

За приписами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною першою статті 230 ГК України визначено поняття штрафних санкцій. Ними визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина перша статті 548 ЦК України).

Тобто неустойка згідно із частиною другою статті 785 ЦК України розглядається як законна неустойка і застосовується незалежно від погодження сторонами цієї форми відповідальності в договорі найму (оренди).

Водночас неустойка за частиною другою статті 785 ЦК України має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії Договору. Наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.

Судом першої інстанції не встановлено наявності заборгованості відповідача з орендної плати у період строку дії договору, а висновки щодо безпідставності стягнення орендної плати після припинення строку дії договору наведені вище. За викладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості з орендної плати у сумі 3 725,34 грн.

Отже, неповернення об`єкта оренди за договором у період після закінчення строку дії договору відбулося виключно з вини самого орендаря (відповідача), а тому існують усі правові підстави для застосування до відповідача відповідно до частини другої статті 785 Цивільного кодексу України неустойки, розрахованої за безпідставне користування спірним об`єктом оренди за період з 18 березня 2020 року по грудень 2020 року (заявлений період).

Перевіркою розрахунку неустойки на загальну суму 60562,46 грн судом виявлено арифметичну помилку при визначенні позивачем неустойки за користування об`єктом оренди у листопаді 2020 року. Фактично за цей місяць неустойка становить не 6526,64 грн, а на 0,02 грн менше - 6526,62 грн із розрахунку орендної плати за цей місяць 3262,31 грн (3262,31х2 = 6526,62).

Відтак, заявлена позивачем до стягнення загальна сума неустойки складає 60562,44 грн (60562,46 0,02 = 60562,44).

Проте, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення у повному обсязі зазначеної суми неустойки у формі подвійної орендної плати. Як зазначено вище, у спірний період відповідач сплачував оренду плату, з огляду на наведене, за висновком апеляційного господарського суду, здійснені позивачем розрахунки щодо стягнення неустойки у розмірі подвійної орендної плати за несвоєчасне повернення майна у спірний період без урахування сплаченої відповідачем орендної плати за цей же період, не відповідають правовому регулюванню, встановленому частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України.

Відповідний висновок підтримав Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 19 жовтня 2021 року у справі № 922/4268/20.

За викладеного, підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення неустойки у сумі 39 365,60 грн., тобто за вирахуванням нарахованої та сплаченої відповідачем орендної плати позивачу за цей період 18.03.2020 грудень 2020 (60 562, 44 - 21 196, 84).

Колегія суддів при розрахунку сплаченої орендної плати у спірний період не враховує усі оплати здійснені відповідачем у позадоговірний період, оскільки вони не є предметом розгляду даної справи, позивачем у даній справі заявлено стягнення неустойку не за весь період позадоговірного користування орендованим майном. Також, колегія суддів не погоджується з доводами позивача про необхідність врахування як оплат у спірний період лише платіжних доручень датованих квітнем 2020 року-січнем 2021 року, оскільки частина сум цих платіжних доручень була зарахована як оплата у договірний період оренди до 18.03.2020, а наявний борг за оренду плату за грудень 2020 року був оплачений наступними платіжними дорученнями. Отже, вирахуванню з суми неустойки підлягає саме нарахований розмір орендної плати за спірний період, який було у повному обсязі сплачено відповідачем, що підтверджується розрахунком орендної плати, наданим позивачем за весь період.

Враховуючи положення статей 759, 764, 785 ЦК України, статей 283, 284, 287 ГК України і статі 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", зважаючи на факт припинення 17.03.2020 договору оренди у зв`язку із закінченням строку його дії та відмовою орендодавця від пролонгації цього договору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо виникнення у відповідача обов`язку повернути об`єкт оренди позивачу та підставно задовольнив позовні вимоги про виселення відповідача з орендованого приміщення.

Самостійних підстав для скасування рішення суду в частині розподілу витрат позивача на пересилання поштової кореспонденції у сумі 40, 00 грн. (а.с. 5, 103) відповідач не наводить; вказані витрати підлягають розподілу пропорційно задоволеним вимогам за позовом та покладаються на відповідача у сумі 32, 25 грн.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача щодо неможливості стягнення на користь позивача неустойки із розрахунку 100% орендної плати, оскільки договором встановлено надходження лише 70% від орендної плати позивачу.

Як вказано вище, у період позадоговірного користування майном не підлягає нарахуваннню орендна плата, а стягується неустойка. Отже, умови договору щодо розподілу орендної плати не впливають на передбачене частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України право позивача як власника майна та орендодавця вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення її повернення.

Чинне законодавство не надає права балансоутримувачу виступати орендодавцем щодо комунального нерухомого майна та мати права орендодавця, та, як наслідок, не надає балансоутримувачу права вимагати сплати неустойки за позадоговірний період користування майном, оскільки таке право належить лише наймодавцю (орендодавцю).

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За викладеного вище, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення зміні в частині розміру стягнутої неустойки, як таке, що прийнято у цій частині за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

10. Судові витрати.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним позовним вимогам; судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам за апеляційною скаргою.

Керуючись статтями 129, 269, 275, 276, 277, 281-283 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.09.2021 у справі № 904/4222/21 задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.09.2021 у справі № 904/4222/21 змінити в частині суми неустойки та судових витрат, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення у наступній редакції:

"Стягнути з Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" (01601, м. Київ, вул. Лейпцизька, буд. 15, ідентифікаційний код 14333937) на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (49000, м. Дніпро, вул. Центральна, буд. 6, ідентифікаційний код 42767945) неустойку у сумі 39 365,60 грн, судовий збір за подання позовної заяви у сумі 3 660, 00 грн, судові витрати з пересилання поштової кореспонденції відповідачу в сумі 32,25 грн."

В решті рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.09.2021 у справі № 904/4222/21 залишити без змін.

Стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (49000, м. Дніпро, вул. Центральна, буд. 6, ідентифікаційний код 42767945) на користь Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" (01601, м. Київ, вул. Лейпцизька, буд. 15, ідентифікаційний код 14333937) судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 1 320, 00 грн.

Видачу наказу, з урахуванням необхідних реквізитів, доручити Господарському суду Дніпропетровської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20.12.2021

Головуючий суддя Л.А. Коваль

Суддя В.О. Кузнецов

Суддя В.Ф. Мороз