ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2021 м. Дніпро Справа № 904/6849/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Білецької Л.М. (доповідач),

суддів: Верхогляд Т.А., Вечірка І.О.,

секретар судового засідання Мацекос І.М.,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче об`єднання "Підйомспецтехніка" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.09.2021 (повний текст складено 24.09.2021, суддя Ліпинський О.В.) у справі № 904/6849/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче об`єднання "Підйомспецтехніка", м. Запоріжжя

до Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат", м. Жовті Води

про стягнення заборгованості у розмірі 519 255,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст обставин справи, зміст і мотиви оскаржуваного рішення у справі.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробниче об`єднання "Підйомспецтехніка" (далі Позивач, Скаржник) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" (далі - Відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 519 255,00 грн., з яких 495 000, 00 грн. - основний борг, 24 255, 00 грн. - втрати від інфляції.

Заявлені вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Відповідачем умов договору № 742/13/400В від 23.09.2020 в частині оплати за поставлений товар.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 24.09.2021 у справі № 904/6849/21 у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Рішення мотивоване тим, що в складі представлених у справу доказів позивач не довів факт повного виконання ним умов договору, що виключає обов`язок Відповідача із здійснення оплати суми 495 000,00 грн., та, відповідно, виключає відповідальність останнього у вигляді обов`язку сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції. Тобто, позовні вимоги є недоведеними.

2. Короткий і узагальнений зміст апеляційної скарги.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробниче об`єднання "Підйомспецтехніка" звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить:

- скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.09.2021 у справі № 904/6849/21 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі;

- стягнути з відповідача на користь позивача фактично понесені судові витрати та судові витрати, які мають бути понесені у майбутньому у зв`язку з розглядом справи.

Апеляційна скарга мотивована порушенням судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на таке:

- суд помилково дійшов висновку про недоведеність виконання умов договору. Договір постачальником виконано, товар поставлений та прийнятий відповідачем без жодних зауважень, виставлено відповідачеві рахунок, який останній не оплатив, що сприяло зверненню до суду. 02.12.2020 між сторонами підписано акт про завершення монтажних робіт. Таким чином, Постачальник виконав свої зобов`язання за договором належним чином та у повному обсязі. Станом на час звернення з позовом заявлені у претензії до відповідача вимоги про сплату заборгованості не було виконано, відповіді на претензії від Відповідача не надходило. Скаржник вважає, що були всі підстави для задоволення позовних вимог;

- суд розглянув справу у спрощеному провадженні без виклику сторін, що було порушенням процесуального права.

3. Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін, з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

4. Рух справи у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 01.11.2021 залишено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче об`єднання "Підйомспецтехніка" про поновлення строку для подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.09.2021 у справі № 904/6849/21 без розгляду; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче об`єднання "Підйомспецтехніка" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.09.2021 у справі № 904/6849/21; розгляд апеляційної скарги призначено в судовому засіданні на 15.12.2021 о 16:30 год.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 30.11.2021 повідомлено учасників провадження у справі, що розгляд апеляційної скарги відбудеться 21.12.2021 о 16:30 год.

У судовому засіданні представник позивача (в режимі відеоконференції) надав пояснення у справі та навів обґрунтування своїх вимог і заперечень з посиланням на норми законодавства.

21.12.2021 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні ним рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення слід скасувати, позовні вимоги задовольнити з таких підстав.

5. Встановлені та неоспорені судом обставини справи і відповідні їм правовідносини.

23.09.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробниче об`єднання "Підйомспецтехніка" (далі - постачальник, позивач) та Державним підприємством "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" (далі - покупець, відповідач) укладено договір №742/13/400В про закупівлю товару.

Згідно з п. 1.1 договору постачальник зобов`язується поставити покупцеві товар, зазначений в п. 1.2 договору, а покупець - прийняти та оплатити такий товар.

Постачальник зобов`язується поставити Підіймально-транспортувальне обладнання, код 4241 (Кран мостовий електричний однобалковий) за найменуванням, кількістю та ціною відповідно до специфікації № 1, яка є невід`ємною частиною договору (п. 1.2 договору).

Згідно з п. 3.1 договору сума (ціна) договору, з урахуванням робіт з монтажу, налагоджування та отримання дозвільних документів на експлуатацію товару, відповідно до специфікації №1 становить 412 500,00 грн., крім того податок на додану вартість 20% - 82 500,00 грн. Загальна сума, з урахуванням робіт з монтажу, налагоджування та отримання дозвільних документів на експлуатацію товару, становить 495 000,00 грн. з урахуванням ПДВ 20%.

За умовами п. 4.1 договору товар, який поставляється відповідно до цього договору, сплачується покупцем за погодженими цінами в національній валюті України.

Покупець здійснює оплату отриманої партії товару по факту його поставки протягом 60-ти календарних днів після проведення робіт з монтажу, налагоджування товару; отримання дозвільних документів на експлуатацію товару та підписання сторонами акту здачі-приймання товару (п. 4.2 договору).

Пунктом 5.1 договору визначено, що поставка товару здійснюється одноразово, протягом 60-ти календарних днів після підписання договору. Виконання робіт з монтажу, налагодження товару та отримання дозвільних документів на експлуатацію товару здійснюється протягом 30 календарних днів після поставки.

Поставка товару здійснюється на умовах DDP (склад покупця, Новокостянтинівська шахта, с. Олексіївна, Маловисківський район, Кіровоградська область) відповідно до ІНКОТЕРМС 2010) (пункт 5.2 договору).

Пунктом 5.4 договору сторони визначили, що датою поставки товару та переходу права власності на товар буде вважатись дата фактичної поставки товару на склад покупця.

Договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2020, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п. 11.1 договору).

Сторонами підписано специфікацію №1 до договору №742/13/400В від 23.09.2020, якою погоджено найменування продукції, яка буде постачатись, її кількість, ціну та суму.

Умовами зазначеної специфікації сторони визначили, що сума (ціна) договору, з урахуванням робіт з монтажу, налагодження та отримання дозвільних документів на експлуатацію товару, становить 412 500,00 грн., крім того, податок на додану вартість 20% - 82 500,00 грн. Загальна сума, з урахуванням робіт з монтажу, налагоджування та отримання дозвільних документів на експлуатацію товару, становить 495 000,00 грн. з урахуванням ПДВ 20%.

Як стверджує Позивач, на виконання умов договору він в повному обсязі виконав свої зобов`язання, зокрема, здійснив поставку товару, провів його монтаж та пусконалагоджувальні роботи і випробування крану, однак, у строк до 31.01.2021 Відповідач не сплатив Позивачу за товар суму 495 000,00 грн., на письмові претензії не реагує, у зв`язку з чим Позивач вимагає стягнення боргу в судовому порядку.

6. Доводи, за якими апеляційний суд не погодився з висновками суду першої інстанції.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Стаття 205 ЦК України визначає, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій. а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Стаття 627 ЦК України встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту. вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписом ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Суд при вирішенні спору враховує, що правовідносини, що склалися між сторонами, регулюються нормами зокрема про договір поставки.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Згідно зі ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) в зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Колегією суддів встановлено, що позивач, на виконання п. 1.1. договору, поставив Підіймально-транспортувальне обладнання, код 4241 (Кран мостовий електричний однобалковий) за найменуванням, кількістю та ціною відповідно до специфікації № 1, яка є невід`ємною частиною договору (п. 1.2 договору).

Частиною 1 статті 663 ЦК України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.

Матеріалами справи підтверджено, що умовами укладеного договору № 742/13/400В від 23.09.2020 передбачено, що позивач зобов`язався поставити відповідачу товар одноразово, протягом 60-ти календарних днів після підписання договору. Виконання робіт з монтажу, налагодження товару та отримання дозвільних документів на експлуатацію товару здійснюється протягом 30 календарних днів після поставки (п.5.1 договору).

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

За умовами п. 5.4 договору датою поставки товару та переходу права власності на товар буде вважатися дата фактичної поставки товару на склад покупця. Поставка товару здійснюється на умовах DDP (склад покупця, Новокостянтинівська шахта, с. Олексіївка, Маловисківський район, Кіровоградська область) відповідно до ІНКОТЕРМС-2010.

02.12.2020 на виконання умов спірного Договору, згідно видаткової накладної №РН-0000087 від 02.12.2020 та ТТН №0212/01 від 02.12.2020 Позивач відвантажив Відповідачу товар (Кран мостовий електричний однобалковий в/п 5т) всього на суму 495 000,00 грн. з ПДВ.

Разом із товаром та супровідною документацією Відповідачу було виставлено рахунок-фактуру на оплату № ПСТ-00000144 від 02.12.2020 на суму 495 000,00 грн. з ПДВ, оформлений видатковою накладною № РН-0000087 від 02.12.2020 (а.с.15).

02.12.2020 директором ТОВ "ВО "Підйомспецтехніка" Мелай О.М. та в.о. головного інженера Новокостятинівської шахти ДП СхідГЗК Романюк С.В. підписано акт про завершення монтажних робіт, згідно якого після проведення монтажу виконано пусконалагоджувальні роботи та випробування крану мостового електричного однобалкового в/п 5т, зав. № 1430, сторони один до одного претензій не мають (а.с. 17).

Відповідно до п. 11.1 Договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2020, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

За умовами п.4.2 Договору розрахунки проводяться Покупцем протягом 60-ти календарних днів після проведення робіт з монтажу, налагоджування товару; отримання дозвільних документів на експлуатацію товару та підписання сторонами акту здачі-приймання товару, тобто з 02.12.2020.

Відповідач у порушення п. 4.2. договору своєчасно, тобто до 31.01.2021 не сплатив Позивачу за товар грошові кошти у розмірі 495 000,00 грн.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частинами 1, 2 статті 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 74, ч. 1 ст. 76 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Щодо досліджуваної справи, то з урахуванням положень наведених норм та вищезазначених фактичних обставин справи, а саме: невиконання відповідачем зобов`язань за договором № 742/13/400В від 23.09.2020 в частині повної та своєчасної оплати вартості отриманого обладнання і ненадання ним належних та допустимих доказів, які б спростовували таке невиконання, позовні вимоги в частині стягнення основної заборгованості в сумі 495 000,00 грн. слід визнати обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Щодо стягнення інфляційних втрат колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.01.18 у справі №910/24266/16, вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

Так, стаття 625 ЦК України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, відтак визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення (наведену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц).

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 № 62-97р).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат.

Судом встановлено, що прострочення оплати за договором № 742/13/400В від 23.09.2020 розпочалось з 01.02.2021.

Відповідно до матеріалів справи 22.03.2021 Позивач звернувся до Відповідача із претензією №1 вих. № 0033/21, в якій вимагав сплатити заборгованість за поставлений товар до 29.03.2021 (а.с. 19, 20).

Як зазначає позивач, станом на час звернення із позовом заявлені у претензії вимоги про сплату заборгованості відповідачем не було виконано, відповіді на претензії від відповідача не надходило.

Згідно наданого розрахунку інфляційних втрат позивачем нараховано та пред`явлено до стягнення інфляційні втрати у розмірі 22 255, 00 грн., що обчислені за період з 01.02.2021 по 01.06.2021.

Колегією суддів здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат, нарахованих позивачем за вказаний період, та встановлено, що під час його проведення позивачем були враховані наведені вище вимоги та розрахунок є арифметично вірним.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши умови договору, надавши відповідну юридичну оцінку всім доказам, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів відхиляє твердження суду першої інстанції про відсутність в матеріалах справи доказів, що підтверджують виконання умов договору Позивачем у повному обсязі.

У відповідності до положень статей 1, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію. При цьому, в силу вимог ч. 2 ст. 9 зазначеного Закону, первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Із вказаними положеннями Закону кореспондуються приписи п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, відповідно до яких встановлено такі ж вимоги до первинних документів. Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Господарські операції мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.08.2018р. у справі № 814/309/17).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 05.09.2019 у справі № 910/14371/18, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", та посвідчення накладної печаткою товариства фіксує факт здійснення господарської операції і підтвердження договірних відносин, що є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Як вже зазначалось вище, 02.12.2020 на виконання умов спірного Договору, згідно видаткової накладної №РН-0000087 від 02.12.2020 та ТТН №0212/01 від 02.12.2020 Позивач відвантажив Відповідачу товар (Кран мостовий електричний однобалковий в/п 5т) всього на суму 495 000,00 грн. з ПДВ.

Разом із товаром та супровідною документацією Відповідачу було виставлено рахунок-фактуру на оплату № ПСТ-00000144 від 02.12.2020 на суму 495 000,00 грн. з ПДВ, оформлений видатковою накладною № РН-0000087 від 02.12.2020 (а.с.15).

02.12.2020 директором ТОВ ВО "Підйомспецтехніка" Мелай О.М. та в.о. головного інженера Новокостянтинівської шахти ДП СхідГЗК Романюк С.В. підписано Акт про завершення монтажних робіт, без претензій щодо виконаних робіт.

Також, матеріалами справи встановлено, що 26.07.2021 сторонами підписано Акт звірки взаємних розрахунків.

Це, у свою чергу, повністю спростовує висновки місцевого господарського суду про не виконання позивачем у повному обсязі вимог Договору, оскільки істотні умови договору виконано, відповідачем обставини справи та позовні вимоги не спростовувались, що фактично відповідає матеріалам справи.

7. Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного в апеляційній скарзі.

Щодо співвідношення свободи договору і таких засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, як справедливість, добросовісність, розумність - наявна позиція Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/12876/19 від 01.06.2021.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. Ці загальні засади втілюються в конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Крім того, положення умов договору мають відповідати засадам цивільного законодавства, зокрема, зазначеним у статті 3 ЦК України.

Разом з тим за частиною третьою статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Приписами частин другої та третьої статті 6 та статті 627 ЦК України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Особам надається право вибору: використати вже існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на свій розсуд. Відтак цивільний (господарський) договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі сторін щодо врегулювання їхніх правовідносин на власний розсуд (у межах, встановлених законом), тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін договору, регулятором їх відносин.

Приписи частин другої та третьої статті 6 та статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства і договором. Допустимість конкуренції між актами цивільного законодавства і договором випливає з того, що вказані норми передбачають ситуації, коли сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, і коли вони не вправі цього робити.

Свобода договору, як одна з принципових засад цивільного законодавства, є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Водночас сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий в силу прямої вказівки акта законодавства, а також якщо відносини сторін регулюються імперативними нормами.

Відповідно сторони не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов`язки) у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору (справедливість, добросовісність, розумність). Домовленість сторін договору про врегулювання своїх відносин всупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення.

Щодо обрання варіанту реалізації розсуду суду у контексті застосування його у системному зв`язку з нормами законодавчих актів, а саме статей 3, 549, 628, 629 ЦК України та статті 61 Конституції України слід керуватися визначеним частиною першою статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства, яким є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Відтак реалізація повноважень із суддівського розсуду має спрямовуватися на вибір оптимального варіанту розв`язання спірного правового питання, пошук необхідної правової норми, її розуміння та інтерпретацію, справедливе вирішення спору відповідно до встановлених судами обставин кожної конкретної справи.

Щодо нових доказів, поданих в апеляційній інстанції.

Позивач, разом з апеляційною скаргою, надав до апеляційного суду в якості доказу визнання відповідачем боргу лист ДП СЗК від 05.08.21р. № 13 10/2173, в якому зазначено, що Відповідач знаходиться у скрутному фінансовому становищі та прикладає усі зусилля для вирішення питання сплати боргу перед Позивачем.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Основними засадами судочинства, закріпленими у ст. 129 Конституції України, є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен додержуватись норм процесуального права.

Відповідно до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження за відсутності визначених ст. 269 ГПК України підстав для їх прийняття, тобто без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, адже у такому випадку суд створює апелянтові більш сприятливі, аніж позивачу умови в розгляді конкретної справи.

За таких обставин, щодо доданого апелянтом під час апеляційного перегляду листа ДП СЗК від 05.08.21р. № 13 10/2173, колегія суддів зазначає про те, що вказаний документ фактично на дату винесення оскаржуваного рішення не існував, у той час, як за приписами ГПК Україна надання учасником судового процесу нових доказів у справі, які станом на дату винесення судового рішення не існували, не віднесено до підстав для скасування такого судового рішення, а відтак такі документи також не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції як додаткові докази.

Щодо витрат на правову допомогу.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідача, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу, про які заявлено відповідачем в апеляційній скарзі, суд виходить із наступного.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Статтею 16 ГПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 ГПК України).

Водночас, за змістом частини 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5, 6 ст. 126 ГПК України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Вказаної позиції дотримується також Верховний Суд у постанові від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19.

При визначенні суми відшкодування адвокатських витрат, суд має виходити з критерію їх реальності (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі East/West Alliance Limited проти України, заява №19336/04).

У рішенні ЄСПЛ Лавентс проти Латвії від 28.11.2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Статтею 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність визначено, що договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Як свідчать матеріали апеляційної скарги, позивач просив стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу згідно з укладеним договором про надання правничої допомоги в розмірі 23000 грн. 00коп., заявив про очікувані витрати на суму 20000 грн. 00 коп. та зазначив в тексті апеляційної скарги їх попередній розрахунок.

До суду надано обґрунтований розрахунок вказаної суми, визначено складові, з яких складається розрахунок зазначеної вартості (опису робіт, орієнтовної кількості витраченого часу, розміру плати за годину роботи адвоката, тощо).

На підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, позивач надає копії рахунку на оплату № 1 від 07.10.2021 та платіжного доручення № 20682 від 12.10.2021 на суму 3000 грн. 00 коп.; акта здачі-приймання послуг № 1 від 12.10.2021 до договору № 1 від 07.10.2021; свідоцтва адвоката Лісового Д.О. про право на заняття адвокатською діяльністю № 3712 від 08.06.2018; посвідчення адвоката Лісового Д.О. № 1359 від 08.06.2018; ордеру на надання правничої (правової) допомоги серія АЕ № 1096952, виданого адвокатом Лісовим Д.О.; договору про надання правової допомоги (на професійну правничу допомогу) від 07.10.2021.

Вирішуючи питання про розподіл витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги адвокатом (адвокатським бюро), колегія суддів враховує, що розмір гонорару визначається за погодженням виконавця з клієнтом. Суд не має право втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, для включення всієї суми гонорару та фактичних витрат у відшкодування за рахунок позивача має бути встановлено, що такі витрати відповідача були необхідними, а розмір є розумний, виправданий, що передбачено у ст. 126 ГПК України та у ст. 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

З огляду на приписи ст. 15 ГПК України при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Враховуючи те, що позивачем підтверджено правовий статус адвоката, наявність доказів фактичного перерахування адвокату коштів на підставі договору, а також співмірність розміру витрат з наданими послугами, апеляційний суд дійшов висновку, що у відповідності до ст. 129 ГПК України, витрати позивача на правничу професійну допомогу в сумі 43 000,00 грн. покладаються на відповідача.

Крім того, від відповідача не заявлено клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги.

Враховуючи те, що позивач надав суду докази отримання ним правничої допомоги, довів витрачений час адвокатом на вирішення питань, які виникають при вирішення даного спору, а постановою суду апеляційної інстанції у цій справі апеляційну скаргу позивача задоволено, то вимогу позивача щодо відшкодування йому витрат на правничу допомогу слід визнати обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

8. Чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права та інтереси особи, за захистом яких вона звернулась до суду.

За результатами встановлених фактичних обставин справи, викладених у п.п. 5, 6, судова колегія дійшла висновку про обґрунтованість вимоги апеляційної скарги, що свідчить про правомірність тверджень скаржника.

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ч. 2 ст. 277 ГПК України).

Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

10. Судові витрати.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275-284 ГПК України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче об`єднання "Підйомспецтехніка" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.09.2021 у справі № 904/6849/21 задовольнити.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.09.2021 у справі № 904/6849/21 скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" (52210, Дніпропетровська область, м. Жовті Води, вул. Горького, 2, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче об`єднання "Підйомспецтехніка" (49005, м. Дніпро, вул. Лешко-Попеля, 13, прим. 2-18, ) заборгованість за договором у розмірі 495 000 грн. 00 коп., витрати від інфляції у розмірі 24 255 грн. 00 коп., витрати на правову допомогу у розмірі 43000 грн. 00 коп., судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 7788 грн. 83 коп., 11683 грн. 24 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Видачу наказу доручити Господарському суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22.12.2021

Головуючий суддя Л.М. Білецька

Суддя Т.А. Верхогляд

Суддя І.О. Вечірко