РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.12.2021Справа № 910/9211/21
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді - Приходько І.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ЛЕКОРА"

до ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА "НАЦІОНАЛЬНА АТОМНА ЕНЕРГОГЕНЕРУЮЧА КОМПАНІЯ "ЕНЕРГОАТОМ" в особі Відокремленого підрозділу «Хмельницька атомна електрична станція»

про стягнення 326 317,92 грн.,

без виклику учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ЛЕКОРА" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА "НАЦІОНАЛЬНА АТОМНА ЕНЕРГОГЕНЕРУЮЧА КОМПАНІЯ "ЕНЕРГОАТОМ" в особі Відокремленого підрозділу «Хмельницька атомна електрична станція» про стягнення заборгованості у розмірі 326 317,92 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за договором поставки №16528/53-124-01-20-12238 від 11.06.2020 року, зокрема, в порушення умов вищезазначеного договору відповідач своєчасно та в повному обсязі не здійснив своїх зобов`язань щодо сплати грошових коштів за поставлений товар позивачу, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за вказаним правочином.

У позові ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ЛЕКОРА" просить стягнути з відповідача основний борг у розмірі 293 947,38 грн., інфляційні втрати у розмірі 24 963,57 грн. та 3% річних у розмірі 7 406,97 грн., що разом становить 326 317,92 грн.

Відповідно до частини 1 статті 250 Господарського процесуального кодексу України, питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.06.2021 відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку (за правилами) спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Крім того, ухвалою було встановлено строк відповідачу, який становить 15 днів з дня вручення вказаної ухвали, для подачі до суду обґрунтованого письмового відзиву на позовну заяву, а також усіх письмових та електронних доказів, що підтверджують заперечення проти позову.

26.07.2021 через відділ діловодства господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив, в якому відповідач проти позову заперечив, зазначив, що неналежне виконання зобов`язань за договором з його боку сталося внаслідок порушення контрагентами відповідача зобов`язань перед ДП "НАЕК "Енергоатом". Також вказав, що ДП "НАЕК "Енергоатом" не мало можливості здійснити своєчасну оплату товару у зв`язку із введенням в країні карантину, спричиненого коронавірусом COVID-19, що свідчить про настання форс-мажорних обставин відносно відповідача. Крім того, зазначив про неправильний розрахунок позивача щодо інфляційної боргу та 3 % річних, який не узгоджується із позицією, викладеною Верховним Судом у постановах від 22.09.2020 р. по справі № 918/631/19 та від 26.06.2020 по справі № 905/21/19. Крім того, відповідач зазначив, що судові витрати на правничу допомогу вважає надмірно завищеними. Просив відмовити у задоволенні позову повністю.

26.07.2021 через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначив, що відповідачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження його скрутного фінансового становища, а також не надано доказів (сертифікату Торгово-промислової палати) на підтвердження форс-мажорних обставин, які унеможливили виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань.

Беручи до уваги запровадження карантину та особливого режиму роботи суду, зважаючи на період перебування судді Приходько І.В. у відпустці та на лікарняному, завершальний розгляд справи здійснювався 20.12.2021.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

11.06.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛЕКОРА» (далі - позивач, постачальник) та Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Хмельницька атомна електрична станція», (далі - відповідач, покупець) укладено Договір поставки товару №16528/53-124-01-20-12238 (далі - договір), за умовами пункту 1.1. якого, постачальник зобов`язується поставити і передати у власність покупцю певний товар, а покупець в свою чергу зобов`язується прийняти і оплатити ущільнюючу пасту за кількістю та за цінами, що передбачені у специфікації №1 до договору (додаток №1). Найменування, виробник та код товару згідно з УКТЗЕД зазначаються в специфікації №1, яка є невід`ємною частиною договору.

Згідно з п. 3.1. договору строк поставки товару становить 30 календарних днів з дати підписання сторонами договору. Поставка товару здійснюється транспортом і за рахунок постачальника на умовах DDP згідно Інкотермс 2020 на складі вантажоотримувача за адресою: (Хмельницьке відділення ВП «Складське господарство»/склад №3. вул. Енергетиків. 36, м. Нетішин. Хмельницької області, 30100) (п. 3.2. договору).

Ціна товару за договором в редакції Додаткової угоди №1 до договору від 11.06.2020 становить: 244 956,15 грн., крім того ПДВ 20%: 48 991,23 грн. Всього ціна договору: 293 947,38 грн. (п. 4.1.). Ціна за одиницю товару, кількість та загальна ціна товару визначена у специфікації №1 договору (п. 4.2. договору).

У пункті 5.1. договору сторони дійшли згоди, що оплату за поставлений товар покупець здійснює шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 30 календарних днів з дати поставки товару на склад вантажоотримувача, за умови відповідності поставленого товару вимогам договору, щодо його кількості га якості.

Згідно з п.6.1. договору, приймання товару за якістю та кількістю здійснюється на складі вантажоотримувача відповідно до Інструкцій П-6 "Про порядок приймання продукції по кількості" та П-7 "Про порядок приймання продукції по якості", СОУ НАЕК 038:2017 "Управління закупівлями продукції. Організація вхідного контролю продукції АЕС".

Сторони погодили у п. 6.2. договору, що перехід права власності на товар за договором відбувається з дати поставки товару на склад вантажоотримувача за умови відповідності поставленого товару вимогам договору.

Відповідно до п. 6.3. договору, датою поставки товару вважається дата підписання вантажоотримувачем видаткової накладної.

Договір вважається укладеним з дати його реєстрації в ДП «НАЕК» Енергоатом» за умови підписання його уповноваженими представниками сторін га скріплення печатками і діє до 31.12.2020 (п.11.1. договору).

Позивач зазначає, що виконав умови договору належним чином та здійснив поставку товару відповідачу, а відповідач, у свою чергу, прийняв поставлений позивачем товар, про що свідчить видаткова накладна №23 від 30.06.2020 на суму 293 947,38 грн.

Відтак, позивач зазначає, що загальна вартість поставленого відповідачу товару складає 293 947,38 грн.

Проте, відповідач свої зобов`язання зі сплати вартості поставленого товару не виконав належним чином, вартість товару на вказану суму не сплатив.

Посилаючись на п. 9.1. договору, яким сторонами погоджено, що всі спірні питання, пов`язані з виконанням умов цього договору, вирішуються сторонами шляхом пред`явлення претензій, позивач зазначає, що метою вирішення спору щодо проведення оплати за договором, позивачем було надіслано відповідачу претензію про стягнення заборгованості за договором поставки у порядку статті 222 Господарського кодексу України.

Так, зокрема листом вих. №60 від 19.05.2021 позивач звернувся до відповідача із вимогою терміново погасити заборгованість. В свою чергу, листом вих. №45- 30-1003/7079 від 27.05.2021 відповідач звернувся до позивача, де зазначив, що на даний час не має можливості погасити заборгованість в частині оплати за поставлену продукцію, визнавши таким чином наявність заборгованості перед позивачем.

Враховуючи викладене, даний спір виник у зв`язку з тим, що позивач поставив товар (відповідно до доданих документів). Натомість, в порушення взятих на себе зобов`язань, відповідач оплати товару не здійснив в повному обсязі. Таким чином, за доводами позивача, станом на момент звернення з позовом, основна заборгованість відповідача складає 293 947,38 грн., на яку позивачем нараховано інфляційні втрати у розмірі 24 963,57 грн. та 3% річних у розмірі 7 406,97 грн., що разом становить 326 317,92 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що внаслідок укладення договору між сторонами правочину склалися господарські правовідносини, а також, згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За умовами ст.ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

За своєю правовою природою укладений між позивачем та відповідачем договір є договором поставки.

Стаття 712 Цивільного кодексу України регулює відносини, що виникають із договору поставки. Так, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З матеріалів справи вбачається, що специфікацією №1 в редакції Додаткової угоди №1 до договору від 11.06.2020 сторони погодили найменування продукції, його тип, характеристики, кількість та вартість на загальну суму 293 947,38 грн.

У подальшому, на виконання вказаного договору, відповідно до видаткової накладної №23 від 30.06.2020, підписаної сторонами без зауважень, позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 293 947,38 грн.

У пункті 5.1. договору сторони дійшли згоди, що оплату за поставлений товар покупець здійснює шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 30 календарних днів з дат поставки товару на склад вантажоотримувача, за умови відповідності поставленого товару вимогам договору, щодо його кількості га якості.

Проте, відповідач свої зобов`язання зі сплати вартості поставленої продукції не виконав, вартість товару на вказану суму не сплатив.

Матеріали справи свідчать, що 19.05.2021 позивач звернувся до відповідача із вимогою сплатити вартість поставленого товару у розмірі 293 947,38 грн., однак, листом вих. №45-30-1003/7079 від 27.05.2021 відповідач вказав, що ВП ХАЕС не був профінансований, послався на складну епідемічну ситуацію у світі, спричинену коронавірусом COVID-19 та запевнив, що докладе максимум зусиль для вирішення питання погашення заборгованості у розмірі 293 947,38 грн.

Однак, станом на дату звернення позивача з позовом до суду та станом на дату вирішення спору по суті, оплату грошового зобов`язання за поставлений товар на загальну суму 293 947,38 грн. відповідач так і не здійснив, що також не заперечується відповідачем.

Згідно зі ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися у встановлений строк (термін), а якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час (ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Оскільки відповідач своєчасно не сплатив вартість поставленого товару, чим допустив порушення зобов`язання, то у нього виникла заборгованість на суму 293 947,38 грн.

Суд відхиляє твердження відповідача про те, що порушення зобов`язання відбулось через введення на всій території України карантину, спричиненого коронавірусом, що є форс-мажорною обставиною (обставиною непереборної сили), яка свідчить про відсутність вини ДП "НАЕК "Енергоатом" у порушенні зобов`язання.

Згідно зі ст. 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

За змістом ч. 3 ст. 14 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, засвідчує Торгово-промислова палата України за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб.

Як вбачається із п. 7.1. договору, сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим Договором у разі виникнення форс мажорних обставин, зазначених в п.2 ст.14-1 ЗУ «Про Торгово-промислові палати в Україні», які не існували під час укладання Договору та виникли поза волею Сторін. Доказом виникнення форс-мажорних обставин та строку їх дії є Сертифікат (довідка) Торгово-промислової палати України відповідно до ЗУ «Про Торгово-промислові палати в Україні», або інших компетентних органів відповідно до діючого законодавства (п. 7.5. договору). У разі настання форс-мажорних обставин строк виконання сторонами своїх зобов`язань згідно з цим договором відстрочується пропорційно на час їх дії (п. 7.3. договору).

Однак, відповідач не надав суду, на виконання зазначених норм чинного законодавства та умов договору, доказів настання форс-мажорних обставин, про які ДП "НАЕК "Енергоатом" зазначило у відзиві, зокрема, сертифікату Торгово-промислової палати стосовно невиконання договору поставки №16528/53-124-01-20-12238 від 11.06.2020, а тому такі доводи відповідача є необґрунтованими та не свідчать про відсутність обов`язку покупця оплатити поставлений товар.

Також суд не приймає до уваги доводи ДП "НАЕК "Енергоатом" про відсутність його вини у порушенні умов договору внаслідок невиконання його контрагентами зобов`язань за іншими господарськими угодами, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання договору не допускається (ч. 7 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 218 ГК України, 617 ЦК України відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов`язань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Ураховуючи вказані норми, суд зазначає, що належне виконання відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем не може ставитися у залежність від виконання зобов`язань іншими контрагентами відповідача, і такої відкладальної умови в оплаті товару договір поставки не містить.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГК України господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Оскільки доказів належної сплати вартості товару відповідач не надав, доводів позивача не спростував, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з ДП "НАЕК "Енергоатом" основного боргу в сумі 293 947,38 грн. підлягають задоволенню.

Також за порушення зобов`язання позивач просив стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 24 963,57 грн. та 3% річних у розмірі 7 406,97 грн.

Як унормовано приписами статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник , який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому слід зауважити, що у випадках порушення грошового зобов`язання суд не має правових підстав приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, а 3% річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочення виконання відповідачем його договірного зобов`язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними від неустойки способами захисту, цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов`язань, а не штрафною санкцією.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (аналогічна правова позиція викладена у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Зважаючи на обов`язок суду з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, не виходячи при цьому за межі позовних вимог, суд здійснив перевірку наданого позивачем розрахунку в межах заявлених періодів та дійшов висновку про те, що сума інфляційних втрат у розмірі 24 963,57 грн. та 3% річних у розмірі 7 406,97 грн.., є арифметично вірною, обґрунтованою та здійсненою у відповідності до приписів чинного законодавства, у зв`язку з чим, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Доводи відповідача про те, що під час нарахування матеріальних втрат позивачем не застосовано висновків Верхового Суду, зроблених у постанові від 26.06.2020 по справі №905/21/19 та у постанові від 22.09.2020 по справі №918/631/19, суд відхиляє, оскільки відповідач на свій розсуд трактує правові позиції суду касаційної інстанції, а при перевірці судом розрахунків інфляційної складової боргу та 3% річних, здійснених позивачем, суд встановив, що розрахунок позивача у цій частині є арифметично правильним та відповідачем не спростований.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи, що відповідач не надав суду жодних доказів своєчасного виконання свого зобов`язання щодо оплати заборгованості за договором поставки №16528/53-124-01-20-12238 від 11.06.2020 та не спростував заявлених позовних вимог, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення суми основного боргу за поставлений позивачем товар, а також позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА "НАЦІОНАЛЬНА АТОМНА ЕНЕРГОГЕНЕРУЮЧА КОМПАНІЯ "ЕНЕРГОАТОМ" (Україна, 01032, місто Київ, ВУЛИЦЯ НАЗАРІВСЬКА, будинок 3, ідентифікаційний код 24584661) на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ЛЕКОРА" (Україна, 02121, місто Київ, ВУЛИЦЯ ВІРМЕНСЬКА, будинок 6, квартира 91; ідентифікаційний код 23541454) основну заборгованість в розмірі 293 947,38 грн., інфляційні втрати в розмірі 24 963,57 грн., 3% річних в розмірі 7 406,97 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 4 894,77 грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 20.12.2021.

Суддя І.В. Приходько