РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.12.2021Справа № 910/14840/21

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Ломаки В.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна"

до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Оранта"

про стягнення 28 442,43 грн.,

Без виклику (повідомлення) представників сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ПЗУ Україна" (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Оранта" (далі - відповідач) про стягнення 28 442,43 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем на підставі договору добровільного страхування наземних транспортних засобів від 17.01.2018 року № АМ.123500 та у зв`язку з настанням страхової події - дорожньо-транспортної пригоди, виплачено страхове відшкодування власнику автомобіля "Toyota", реєстраційний номер НОМЕР_1 , а тому позивачем отримано право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Відповідальність власника транспортного засобу - автомобіля "MAN", реєстраційний номер НОМЕР_2 , водієм якого скоєно дорожньо-транспортну пригоду, станом на дату настання останньої була застрахована відповідачем на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АМ № 7887386. Оскільки суму завданого збитку відповідачем було відшкодовано лише частково, позивач вказував на те, що обов`язок з відшкодування 28 442,43 грн. покладається на відповідача.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.09.2021 року відкрито провадження у справі № 910/14840/21, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

12.10.2021 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшла запитувана судом інформація.

16.11.2021 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшов відзив Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Оранта" від 10.11.2021 року № 08-03-12/1-04/9760 на позовну заяву, в якому останнє визнало пред`явлені до нього позовні вимоги та не заперечувало проти їх задоволення.

За змістом частин 1, 2 статті 191 Господарського процесуального кодексу України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідної процесуальної дії, перевіряє, чи не обмежений представник відповідача у повноваженнях на їх вчинення.

Судом встановлено, що представник відповідача - Собуцька Яна Юріївна, яка підписала відзив на позовну заяву, є представником Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Оранта" та відповідно до наявної у матеріалах справи копії довіреності від 20.04.2021 року № 08-03-05/95-21 не обмежена у повноваженнях на вчинення відповідної процесуальної дії (визнання позову).

Інших клопотань чи заяв, зокрема, по суті справи, від сторін до суду не надходило.

Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

17.01.2018 року між позивачем (Страховик) та ОСОБА_1 (Страхувальник) укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів № АМ.123500 (далі - Договір) щодо автомобіля "Toyota RAV 4", реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2016 року випуску.

Відповідно до пункту 6 Договору до страхових ризиків віднесено збитки внаслідок дорожньо-транспортної події.

Строк дії Договору: з 00:00 год. 20.01.2018 року по 24:00 год. 19.01.2019 року (пункт 9 Договору).

26.10.2018 року близько 12:10 год. по вулиці Волоській, 30/39 у місті Києві відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля "MAN", реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , який не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечного бокового інтервалу та допустив наїзд на припаркований автомобіль "Toyota", реєстраційний номер НОМЕР_1 , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Подільського районного суду м. Києва від 04.01.2019 року в справі № 758/14548/18 (провадження № 3/758/121/19) водія автомобіля "MAN", реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, внаслідок якого настала ДТП, та притягнуто до адміністративної відповідальності.

Відповідно до полісу серії АМ № 7887386 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, цивільна правова відповідальність водія автомобіля "MAN", реєстраційний номер НОМЕР_2 , була застрахована у відповідача із встановленим розміром франшизи - 2 000,00 грн. та лімітом відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну, в розмірі 100 000,00 грн.

Беручи до уваги подання 27.10.2018 року потерпілою особою Страховику заяви про подію та на виплату за договором добровільного страхування наземного транспортного засобу, враховуючи акт огляду транспортного засобу від 27.10.2018 року, ремонтну калькуляцію № UА20181026 та виставлений СТО (ТОВ "Саміт Моторз Україна") рахунок-фактуру від 27.11.2018 року № СМУ00033052 на оплату відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля "Toyota RAV 4", реєстраційний номер НОМЕР_1 , страховим актом позивача від 05.12.2018 року № UA026/L01/01 вищенаведену ДТП визнано страховою подією та, з урахуванням листа ПАТ "Кредобанк" від 30.11.2018 року № 4951031/18, вирішено виплатити страхове відшкодування у розмірі 60 475,05 грн.

Відповідно до платіжного доручення від 10.12.2018 року № 23795 позивач перерахував на рахунок СТО - ТОВ "Саміт Моторз Україна" грошові кошти у розмірі 60 475,05 грн. із призначенням платежу: "Страх. відшкод. ( ОСОБА_1 ІПН - НОМЕР_3 ) за авто. рем. роб. зг. рах. № СМУ00033052 від 27.10.2018 р. в т.ч. ПДВ, дог. АМ.123500 від 17.01.2018".

Оскільки суму завданого збитку відповідачем у добровільному порядку було відшкодовано лише частково, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Оранта" 28 442,43 грн.

Оцінюючи наявні у матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Частинами 1 та 2 статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина фізичної особи ОСОБА_2 встановлена у судовому порядку, а його цивільно-правова відповідальність застрахована відповідачем.

Так, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Зокрема, відповідно до статті 999 Цивільного кодексу України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про страхування", Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України "Про страхування").

Положеннями статті 979 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

За змістом статті 980 Цивільного кодексу України, статті 4 Закону України "Про страхування" залежно від предмета договору страхування може бути особистим, майновим, а також страхуванням відповідальності.

У свою чергу, за вольовою ознакою згідно з положеннями статті 999 Цивільного кодексу України і статей 6, 7 Закону України "Про страхування" страхування може бути добровільним і обов`язковим, тому кожен вид страхування має свої особливості правового регулювання.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону).

Згідно зі статтею 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Як передбачено статтею 1194 Цивільного кодексу України, у разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому, договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується із відповідним обов`язком боржника - відшкодувати шкоду (особи, яка завдала шкоди, відшкодувати цю шкоду). Водночас, така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

До таких випадків, зокрема, відноситься виплата страховиком за договором добровільного страхування страхового відшкодування страхувальнику (потерпілому), внаслідок чого до такого страховика переходить право вимоги, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяний збиток, зокрема, й до страхувальника за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Велика Палата Верховного Суду в постанові у справі № 910/2603/17 від 04.07.2018 року висловила правову позицію, згідно з якою перехід права вимоги потерпілого (страхувальника) у деліктному зобов`язанні до страховика в порядку статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування" є суброгацією.

При цьому, помилковим є ототожнення права вимоги, визначеного статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України, із правом вимоги (регресу), визначеного статтею 1191 Цивільного кодексу України, оскільки наведені норми регулюють різні за змістом правовідносини - суброгацію у страхових відносинах та регрес.

Так, на відміну від суброгації у страхових відносинах, де, як вже зазначено вище, право вимоги переходить від потерпілого (страхувальника) до страховика, а деліктне зобов`язання продовжує існувати, при регресі основне (деліктне) зобов`язання припиняється та виникає нове (регресне) зобов`язання, в межах якого у кредитора (третьої особи, що виконала обов`язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право регресної вимоги до такої винної особи.

Це виходить із змісту статей 559 та 1191 Цивільного кодексу України, згідно яких зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

В цілому, як за змістом статті 1191 так і за змістом статті 993 Цивільного кодексу України і статті 27 Закону України "Про страхування", йдеться про виконання обов`язку боржника перед потерпілим третьою особою. Водночас ці норми встановлюють різний порядок виникнення прав вимоги до винної особи у деліктному зобов`язанні.

При цьому, при суброгації у страхових відносинах деліктне зобов`язання продовжує існувати та відбувається лише заміна кредитора - право вимоги переходить від потерпілої особи до страховика.

При регресі - право вимоги (регресу) виникає у третьої особи після виконання такою особою обов`язку боржника та, відповідно, припинення основного (деліктного) зобов`язання та виникнення нового (регресного) зобов`язання.

У спірних (страхових) відносинах застосуванню підлягають норми статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 Цивільного кодексу України, які визначають спеціальний порядок переходу прав вимоги до винної особи від страхувальника (потерпілого) до страховика, що відшкодував шкоду потерпілому - суброгацію.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові у справі № 905/2970/16 від 10.07.2018 року.

У постанові Верховного Суду у справі № 910/171/17 від 02.10.2018 року відображено правову позицію, згідно з якою на підставі вищевказаних правових норм до страховика потерпілого переходить право вимоги до заподіювача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування.

Отже, страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 Цивільного кодексу України та 27 Закону України "Про страхування", шляхом звернення з позовом до страховика, в якого заподіювач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

При цьому, у постанові в справі № 910/32720/15 від 02.04.2018 року Верховний Суд зазначив, що вказівка "у межах витрат", означає, що загальна сума вимоги, яка заявлена страховиком, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, не може перевищувати суму, яка ним реально сплачена.

Вказівка про те, що до такого страховика переходить право вимоги саме яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки, а не право вимоги саме в розмірі виплаченого страхового відшкодування, служить засобом убезпечення особи, до якої пред`являється вимога, від включення страховиком та страхувальником за договором добровільного майнового страхування до такої вимоги зайвих, необґрунтованих та завищених витрат.

Згідно з частиною 1 статті 14 та статті 204 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо договір не визнано недійсним в судовому порядку, він має такі ж правові наслідки, як і будь-який дійсний договір, зокрема, є обов`язковим для виконання його сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

У свою чергу, частина 2.1. статті 2 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" прямо визначає пріоритет даного Закону перед положеннями інших актів цивільного законодавства України.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Таким чином, для визначення складових витрат, які підлягають відшкодуванню саме страховиком цивільно-правової відповідальності, в даному випадку підлягають застосуванню саме спеціальні норми пункту 22.1 статті 22 та статті 30 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Тобто, наведеними положеннями встановлено, що розмір відповідальності страховика за полісом обмежується розміром відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу в межах встановлених відповідним полісом ліміту відповідальності та франшизи.

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" встановлено, що проведення оцінки майна є обов`язковим для визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

Норма частини 1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", яка передбачає відшкодування страховиком саме оціненої шкоди, не встановлює імперативного обов`язку щодо проведення такої оцінки саме суб`єктом оціночної діяльності відповідно до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", а отже, така оцінка може бути здійснена на підставі рахунку СТО чи акту виконаних робіт.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові у справі № 910/22886/16 від 01.02.2018 року.

Суд вважає, що проведення оцінки завданої шкоди суб`єктом оціночної діяльності є необхідним у випадку наявності підстав для вирахування коефіцієнта фізичного зносу у випадках і порядку, передбаченому Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (затверджена наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України № 142/5/2092 від 24.11.2003 року).

Відповідно до пункту 7.38 вказаної Методики значення коефіцієнта фізичного зносу (Ез) приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД та 7 років - для інших легкових КТЗ.

Згідно з пунктом 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24.11.2003 року № 142/5/2092, строк експлуатації - період часу від дати виготовлення КТЗ до дати його оцінки.

З наявних у матеріалах справи документів, зокрема, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, вбачається, що рік випуску пошкодженого автомобіля "Toyota RAV 4", реєстраційний номер НОМЕР_1 - 2016, а отже на момент ДТП строк його експлуатації не перевищував строку, встановленого у пункті 7.38 Методики.

Відповідно до здійсненого позивачем розрахунку суми страхового відшкодування (яким, зокрема, розмір збитку/вартість відновлювального ремонту автомобіля визначена у розмірі 93 692,93 грн.), страхового акту від 05.12.2018 року № UA026/L01/01 і ремонтної калькуляції № UА20181026 (із зазначенням вартості ремонту в сумі 93 692,93 грн.), а також враховуючи виставлений ТОВ "Саміт Моторз Україна" рахунок-фактуру від 27.11.2018 року № СМУ00033052 (на суму 93 692,93 грн.), вартість робіт по відновленню автомобіля "Toyota RAV 4", реєстраційний номер НОМЕР_1 , фактично склала 93 692,93 грн.

При цьому, Верховний Суд у постанові від 20.03.2018 року в справі № 911/482/17 відзначив, що у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, суди повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

У постанові від 03.07.2019 року в справі № 910/12722/18 Верховний Суд зазначив, що звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу, а реальним підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є платіжний документ про здійснення такої виплати. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.07.2018 у справі № 922/4013/17.

Як було зазначено вище, відповідно до платіжного доручення від 10.12.2018 року № 23795 позивач перерахував на рахунок СТО - ТОВ "Саміт Моторз Україна" грошові кошти у розмірі 60 475,05 грн. із призначенням платежу: "Страх. відшкод. (Приймак О.Ю. ІПН - НОМЕР_3 ) за авто. рем. роб. зг. рах. № СМУ00033052 від 27.10.2018 р. в т.ч. ПДВ, дог. АМ.123500 від 17.01.2018".

Заявою від 05.03.2019 року № 1835-03/19 позивач звернувся до відповідача із вимогою про виплату страхового відшкодування у розмірі 60 475,05 грн. з долученням необхідних документів для її розгляду.

У відповідь на означену вимогу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Оранта" направило позивачу лист від 04.04.2019 року № 09-02-07/2979, в якому повідомило Страховика про відсутність підстав для задоволення претензії, оскільки відповідно до заяви про страхове відшкодування від 18.01.2019 року власника автомобіля "Toyota RAV 4", реєстраційний номер НОМЕР_1 , відповідач виплатив останньому страхове відшкодування у розмірі 61 487,70 грн. На підтвердження означених обставин відповідачем було надано копію відповідного платіжного доручення від 01.02.2019 року № 6658 на суму 61 487,70 грн.

Разом із тим, з матеріалів справи вбачається, що листом від 21.09.2020 року (отриманим позивачем 23.09.2020 року) Страхувальник за Договором - ОСОБА_1 повідомив Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ПЗУ Україна" про те, що всупереч його заявам та фактичному збитку в розмірі 93 692,93 грн., позивачем було відшкодовано лише частину таких збитків на суму 60 647,85 грн., тоді як решта належної до виплати суми страхового відшкодування в розмірі 25 745,07 грн. перерахована Страхувальнику не була. Зважаючи на вказані обставини, ОСОБА_1 звернувся до відповідача з вимогою про відшкодування заподіяної йому винною в ДТП особою шкоди в розмірі 7 300,00 грн. У той же час платіжним дорученням від 01.02.2019 року № 6658 Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Оранта" сплатило власнику автомобіля "Toyota RAV 4", реєстраційний номер НОМЕР_1 , грошові кошти у розмірі 61 487,70 грн.

Зважаючи на фактичне здійснення Страхувальником відновлювального ремонту належного йому пошкодженого автомобіля, останнім було прийнято рішення про утримання з Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Оранта" коштів у сумі 7 300,00 грн. та франшизи в розмірі 1 % від страхової суми, та утримано належне страхове відшкодування (яке повинне було виплатити Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ПЗУ Україна") у розмірі 25 745,07 грн.

У той же час решта коштів у розмірі 28 442,63 грн. була повернута Страхувальником на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Оранта", про що свідчить наявна у матеріалах справи виписка з банківського рахунку ОСОБА_1 за період з 01.02.2019 року по 04.02.2019 року.

З урахуванням наведеного, слід дійти висновку, що Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Оранта" фактично здійснило лише часткове відшкодування оціненої шкоди у розмірі 33 045,27 грн. безпосередньо на користь постраждалої особи (що становить різницю між фактично сплаченими відповідачем на користь Страхувальника коштами в розмірі 61 487,70 грн. та повернутою останнім сумою коштів у розмірі 28 442,63 грн.), заборгувавши таким чином позивачу 28 442,63 грн., що складає розмір заподіяної шкоди на суму повернутих надлишково сплачених коштів.

Враховуючи те, що сума невідшкодованої відповідачем частини страхового відшкодування, яка складає 28 442,63 грн., підтверджена належними доказами, наявними у матеріалах справи, визнається відповідачем і останній на момент прийняття рішення не надав документи, які свідчать про сплату означеної суми коштів на користь позивача, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Оранта" про стягнення 28 442,43 грн., у зв`язку з чим даний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 130 Господарського процесуального кодексу України у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Разом із тим, згідно з пунктом 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом встановлено, що при зверненні до суду з даним позовом Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "ПЗУ Україна" була сплачена сума судового збору в розмірі 2 270,00 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення від 27.08.2021 року № 60631.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що 50 % суми сплаченого Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "ПЗУ Україна" судового збору в розмірі 1 135,00 грн. підлягає поверненню позивачу з державного бюджету на підставі частини 1 статті 130 Господарського процесуального кодексу України, тоді як решту цієї суми в розмірі 1 135,00 грн. слід стягнути з відповідача на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" згідно з положеннями статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 130, 232, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Оранта" про стягнення 28 442,43 грн. задовольнити.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Оранта" (02081, місто Київ, вулиця Здолбунівська, будинок 7-Д; ) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" (04053, місто Київ, вулиця Січових Стрільців, будинок 40; ) 28 442 (двадцять вісім тисяч чотириста сорок дві) грн. 43 коп. страхового відшкодування, а також 1 135 (одну тисячу сто тридцять п`ять) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

4. Повернути Приватному акціонерному товариству "Страхова компанія "ПЗУ Україна" (04053, місто Київ, вулиця Січових Стрільців, будинок 40; ) з Державного бюджету України судовий збір в сумі 1 135 (одна тисяча сто тридцять п`ять) грн. 00 коп., сплачений на підставі платіжного доручення від 27.08.2021 року № 60631 на загальну суму 2 270,00 грн.

5. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Згідно з частиною 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 16.12.2021 року.

Суддя В.С. Ломака