РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.12.2021Справа № 910/13060/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., за участю секретаря судового засідання Степов`юк С.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи №910/13060/21

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Акку-енерго»

до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Централізовані закупівлі» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»

про стягнення 1467519,18 грн

Представники учасників справи:

від позивача: Подольський В.О., Проценко О.В.;

від відповідача: Найденко І.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Акку-енерго» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Централізовані закупівлі» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі - відповідач) про стягнення 1467519,18 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач оплатив поставлений позивачем товар з порушенням строків, встановлених умовами договорів поставок №53-129-01-18-01534 від 03.09.2018, №53-129-01-19-01769 від 15.02.2019 та №53-129-01-19-01916 від 16.07.2019, у зв`язку з чим позивач просить стягнути інфляційні втрати у розмірі 925795,25 грн та 3% річних у розмірі 541723,93 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.08.2021 відкрито провадження у справі №910/13060/21 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі.

13.10.2021 через відділ діловодства суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог з підстав того, що несвоєчасна оплата отриманих товарів пов`язана із наявною заборгованістю його контрагентів, у зв`язку з чим він знаходиться у тяжкому фінансовому становищі, а тому, в разі прийняття рішення на користь позивача, просить його відстрочити на один рік та зменшити розмір нарахованих 3% річних.

26.10.2021 через відділ діловодства суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач заперечує проти доводів відповідача та зауважує на тому, що не є підставою звільнення боржника від відповідальності за порушення зобов`язань така обставина як недодержання своїх зобов`язань контрагентами боржника чи тяжке фінансове становище. Також вказує на відсутність підстав для зменшення розміру 3% річних, оскільки останні не є штрафними санкціями за своєю правовою природою, а посилання відповідача на висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 по справі №902/417/18 щодо права суду зменшити нараховані за статтею 625 ЦК України відсотки річних є помилковим, так як відповідний правовий висновок зроблений за інших обставин справи. Так само позивач зазначає про необґрунтованість підстав для відстрочення виконання рішення суду, у зв`язку з чим просить суд задовольнити позов в повному обсязі та відмовити відповідачу у відстроченні виконання рішення суду.

В судовому засіданні 19.10.2021 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та відкладення підготовчого засідання на 09.11.2021.

В судовому засіданні 09.11.2021, виходячи з того, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи для розгляду по суті на 23.11.2021.

В судовому засіданні 23.11.2021 у відповідності до приписів статті 216 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 14.12.2021.

В судовому засіданні 14.12.2021 представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити; представник відповідача проти позовних вимог заперечив, просив відмовити в позові.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 14.12.2021 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

03.09.2018 між Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі - покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Акку-енерго» (далі - продавець) укладено договір поставки №53-129-01-18-01534 (далі - договір №1) за умовами пункту 1.1 якого постачальник зобов`язується в порядку і на умовах, визначених у договорі поставити акумуляторні батареї виробництва EXIDE Technologies GmbH, Німеччина для ВП «Южно-Українська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом», а покупець зобов`язується в порядку і на умовах, визначених у договорі, прийняти і оплатити продукцію.

Пунктом 1.2 договору №1 визначено, що найменування, одиниці виміру і загальна кількість продукції, її номенклатура, ціни і строки поставки зазначені в специфікації, яка є невід`ємною частиною договору.

Так, специфікацією №1 до договору №1, що є його невід`ємним додатком №1, сторони погодили найменування продукції акумуляторні батареї у кількості 3 штуки, їх технічні характеристики, ціну в загальному розмірі 26971560,00 грн та термін їх поставки.

Сума договору №1 становить 26971560,00 грн. Ціна за одиницю продукції встановлена в національній валюті України і зазначена в специфікації (пункти 3.1 та 3.2 договору).

Умовами пункту 4.1 договору №1 визначено, що покупець сплачує вартість продукції за цінами, зазначеними в специфікації, в національній валюті України шляхом банківського переказу на поточний рахунок постачальника.

Оплата продукції проводиться покупцем шляхом перерахування коштів протягом 30-ти робочих днів з моменту підписання сторонами акту (актів) приймання-передачі продукції. Оплата покупцем частини вартості поставленої партії продукції, розмір якої відповідає сумі податку на додану вартість, здійснюється виключно після надання постачальником податкової накладної (розрахунку коригувань), оформленої та зареєстрованої в ЄРПН у встановлених Податковим кодексом України випадках та порядку (пункт 4.2, 4.3 договору).

За умовами пункту 5.1 та 5.4 договору, строки поставки продукції вказані у специфікації. За погодженням з покупцем допускається поставка продукції партіями. Датою поставки вважається дата видаткової накладної на продукцію, що підтверджує надходження продукції на склад вантажоодержувача.

При цьому, умовами пункту 5.12.2 визначено, що постачальник надає покупцю протягом 3-х днів після відвантаження податкові накладні складені в електронній формі за формою, визначеною чинною редакцією наказу Мінфіну №1307 від 31.12.2015 (у редакції наказу Мінфіну №276 від 23.02.2017) з дотриманням умов щодо її реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи, і зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних протягом терміну, визначеного чинною редакцією ПКУ.

У разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України та договором (пункт 7.1 договору).

Пунктами 10.1 та 10.3 договору визначено, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2019, а в частині оплати за поставлену продукцію, до повного розрахунку. Стосовно виконання гарантійних зобов`язань постачальника, передбачених договором - до закінчення строку дії гарантії. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час його дії та виконання діючих зобов`язань.

Пунктом 12.1 договору визначено, що специфікації, додаткові угоди та додатки до договору є його невід`ємною частиною і мають юридичну силу за умови укладення їх у письмовій формі, підписання їх повноважними особами і скріплення печатками обох сторін.

На виконання умов даного договору, позивачем було поставлено відповідачу узгоджений товар на загальну суму 26971560,00 грн, що підтверджується видатковими накладними №РН-0822003 від 22.08.2019 на суму 10674210,00 грн, №РН-0902002 від 02.09.2019 на суму 5623140,00 грн, №РН-0902001 від 02.09.2019 на суму 10674210,00 грн та актами приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей №09-152/1 від 03.09.2019 на суму 10674210,00 грн, №09-156/2 від 11.09.2019 на суму 10674210,00 грн та №09-156/3 від 11.09.2019 на суму 5623140,00 грн про приймання акумуляторних батарей, які підписані уповноваженими представниками сторін без заперечень та скріплені печатками.

Окрім того, позивач, у відповідності до пункту 5.12.2 договору, склав та зареєстрував податкові накладні №222 від 22.08.2019, №1 від 02.09.2019 та №2 від 02.09.2019.

Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за договором №1 свідчить і відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення позивачем умов договору.

Тоді як, відповідач, в порушення взятих на себе зобов`язань за договором поставки, оплату отриманої продукції здійснив з порушенням визначеного строку, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме: платіжними дорученнями №132 від 11.01.2020 на суму 3100000,00 грн, №347 від 23.01.2020 на суму 7574210,00 грн; №255 від 14.01.2020 на суму 8000000,00 грн, №348 від 23.01.2020 на суму 2674210,00 грн; №408 від 24.01.2020 на суму 3000000,00 грн, №456 від 31.01.2020 на суму 1623140,00 грн та №629 від 19.02.2021 на суму 1000000,00 грн.

15.02.2019 між Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі - покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Акку-енерго» (далі - постачальник) укладеного договір поставки №53-129-01-19-01769 (далі - договір №2) за умовами пункту 1.1 якого постачальник зобов`язується в порядку і на умовах, визначених у договорі поставити акумуляторні батареї ВРП-330 (далі - продукція) виробництва EXIDE Technologies GmbH, Німеччина для ВП «Южно-Українська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом», а покупець зобов`язується в порядку і на умовах, визначених у договорі, прийняти і оплатити продукцію.

Пунктом 1.2 договору визначено, що найменування, одиниці виміру і загальна кількість продукції, її номенклатура, ціни і строки поставки зазначені в специфікації, яка є невід`ємною частиною договору.

Так, специфікацією №1 до договору, що є його невід`ємним додатком №1, сторони погодили найменування продукції акумуляторні батареї у кількості 2 штуки, їх технічні характеристики, ціну в загальному розмірі 10084780,50 грн та термін їх поставки.

Сума договору становить 10084780,50 грн. Ціна за одиницю продукції встановлена в національній валюті України і зазначена в специфікації (пункти 3.1 та 3.2 договору).

Умовами пункту 4.1 договору визначено, що покупець сплачує вартість продукції за цінами, зазначеними в специфікації, в національній валюті України шляхом банківського переказу на поточний рахунок постачальника.

Оплата продукції проводиться покупцем шляхом перерахування коштів протягом 30-ти робочих днів з моменту підписання сторонами акту (актів) приймання-передачі продукції. Оплата покупцем частини вартості поставленої партії продукції, розмір якої відповідає сумі податку на додану вартість, здійснюється виключно після надання постачальником податкової накладної (розрахунку коригувань), оформленої та зареєстрованої в ЄРПН у встановлених Податковим кодексом України випадках та порядку (пункт 4.2, 4.3 договору).

За умовами пункту 5.1 та 5.4 договору, строки поставки продукції вказані у специфікації. За погодженням з покупцем допускається поставка продукції партіями. Датою поставки вважається дата видаткової накладної на продукцію, що підтверджує надходження продукції на склад вантажоодержувача.

При цьому, умовами пункту 5.12.2 визначено, що постачальник надає покупцю протягом 3-х днів після відвантаження податкові накладні складені в електронній формі за формою, визначеною чинною редакцією наказу Мінфіну №1307 від 31.12.2015 (у редакції наказу Мінфіну №763 від 17.09.2018) з дотриманням умов щодо її реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи, і зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних протягом терміну, визначеного чинною редакцією ПКУ.

У разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України та договором (пункт 7.1 договору).

Пунктами 10.1 та 10.3 договору визначено, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.03.2020, а в частині оплати за поставлену продукцію, до повного розрахунку. Стосовно виконання гарантійних зобов`язань постачальника, передбачених договором - до закінчення строку дії гарантії. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час його дії та виконання діючих зобов`язань.

Пунктом 12.1 договору визначено, що специфікації, додаткові угоди та додатки до договору є його невід`ємною частиною і мають юридичну силу за умови укладення їх у письмовій формі, підписання їх повноважними особами і скріплення печатками обох сторін.

На виконання умов даного договору, позивачем було поставлено відповідачу узгоджений товар на загальну суму 10084780,50 грн, що підтверджується видатковими накладними від 11.06.2019 №РН-0611004 на суму 4820887,50 грн, №РН-0611005 на суму 5263893,00 грн та актами приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей від 01.07.2019 №09-117/2 на суму 5263893,00 грн, №09-117/1 на суму 4820887,50 грн про приймання акумуляторних батарей, які підписані уповноваженими представниками сторін без заперечень та скріплені печатками.

Окрім того, позивач, у відповідності до пункту 5.12.2 договору, склав та зареєстрував податкові накладні від 11.06.2019 №84 та №85.

Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за договором №2 свідчить і відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення позивачем умов договору.

Тоді як, відповідач, в порушення взятих на себе зобов`язань за договором поставки, оплату отриманої продукції здійснив з порушенням визначеного строку, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме: платіжними дорученнями №3193 від 06.12.2019 на суму 1000000,00 грн, №3238 від 12.12.2019 на суму 3820887,50 грн та №29 від 03.01.2020 на суму 5263893,00 грн.

16.07.2019 між Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі - покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Акку-енерго» (далі - постачальник) укладеного договір поставки №53-129-01-19-01916 (далі - договір №3) за умовами пункту 1.1 якого постачальник зобов`язується в порядку і на умовах, визначених у договорі поставити акумуляторну батарею виробництва EXIDE Technologies GmbH, Німеччина для ВП «Южно-Українська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом», а покупець зобов`язується в порядку і на умовах, визначених у договорі, прийняти і оплатити продукцію.

Пунктом 1.2 договору визначено, що найменування, одиниця виміру і загальна кількість продукції, її номенклатура, ціни і строк поставки зазначені в специфікації, яка є невід`ємною частиною договору.

Так, специфікацією №1 до договору, що є його невід`ємним додатком №1, сторони погодили найменування продукції акумуляторна батарея, її технічні характеристики, ціну в загальному розмірі 10809000,00 грн та термін її поставки.

Сума договору становить 10809000,00 грн. Ціна за одиницю продукції встановлена в національній валюті України і зазначена в специфікації (пункти 3.1 та 3.2 договору).

Умовами пункту 4.1 договору визначено, що покупець сплачує вартість продукції за цінами, зазначеними в специфікації, в національній валюті України шляхом банківського переказу на поточний рахунок постачальника.

Оплата продукції проводиться покупцем шляхом перерахування коштів протягом 60-ти робочих днів з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі продукції. Оплата покупцем вартості поставленої партії продукції, розмір якої відповідає сумі податку на додану вартість, здійснюється виключно після надання постачальником податкової накладної (розрахунку коригувань), оформленої та зареєстрованої в ЄРПН у встановлених Податковим кодексом України випадках та порядку (пункт 4.2, 4.3 договору).

За умовами пункту 5.1 та 5.4 договору, строк поставки продукції зазначений у специфікації. Датою поставки вважається дата видаткової накладної на продукцію, що підтверджує надходження продукції на склад вантажоодержувача.

При цьому, умовами пункту 5.12.2 визначено, що постачальник надає покупцю протягом 3-х днів після відвантаження податкову накладну складену в електронній формі за формою, визначеною чинною редакцією наказу Мінфіну №1307 від 31.12.2015 (у редакції наказу Мінфіну №763 від 17.09.2018) з дотриманням умов щодо її реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи, і зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних протягом терміну, визначеного чинною редакцією ПКУ.

У разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України та договором (пункт 7.1 договору).

Пунктами 10.1 та 10.3 договору визначено, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2020, а в частині оплати за поставлену продукцію, до повного розрахунку. Стосовно виконання гарантійних зобов`язань постачальника, передбачених договором - до закінчення строку дії гарантії. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час його дії та виконання діючих зобов`язань.

Пунктом 12.1 договору визначено, що специфікації, додаткові угоди та додатки до договору є його невід`ємною частиною і мають юридичну силу за умови укладення їх у письмовій формі, підписання їх повноважними особами і скріплення печатками обох сторін.

На виконання умов даного договору, позивачем було поставлено відповідачу узгоджений товар на загальну суму 10809000,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №РН-0413001 від 13.04.2020 на суму 10809000,00 грн та актом приймання передачі товарно-матеріальних цінностей №20-026/1 від 12.05.2020, які підписані уповноваженими представниками сторін без заперечень та скріплені печатками.

Окрім того, позивач, у відповідності до пункту 5.12.2 договору, склав та зареєстрував податкову накладну №65 від 13.04.2020.

Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за договором №3 свідчить і відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення позивачем умов договору.

Тоді як, відповідач, в порушення взятих на себе зобов`язань за договором поставки, оплату отриманої продукції здійснив з порушенням визначеного строку, що підтверджується платіжними дорученнями №611 від 19.02.2021 на суму 4809000,00 грн та №2938 від 14.04.2021 на суму 6000000,00 грн.

У зв`язку із несвоєчасною оплатою поставленого товару, позивач звернувся до відповідача з претензією №54/10 від 04.06.2021, в якій вимагав сплати нараховані йому компенсаційні витрати у відповідності до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, яка залишена відповідачем без відповіді та задоволення, що і стало підставою звернення до суду з даним позовом.

Приписами статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання, в силу вимог статей 526, 525 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься і у статті 193 Господарського кодексу України.

Укладені між сторонами договори за своєю правовою природою є договорами поставки, а відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 2 цієї ж статті унормовано, що до такого договору застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Так, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (ст. 692 ЦК України).

Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Приписами пунктів 4.2 укладених договорів визначені строки оплати, а саме за договорами №1 та №2 протягом 30-ти робочих днів з моменту підписання сторонами акту (актів) приймання-передачі продукції, а за договором №3 протягом 60-ти робочих днів з вищезазначеного моменту.

Отже, уклавши з позивачем договори поставки, відповідач взяв на себе зобов`язання щодо оплати отриманої продукції протягом 30-ти чи 60-ти робочих днів (в залежності від договору за яким здійснено поставку) з моменту підписання сторонами актів приймання-передачі продукції, а відтак строк оплати становить: за актом №09-152/1 від 03.09.2019 включно до 16.10.2019; за актами №09-156/2 та №09-156/3 від 11.09.2019 включно до 24.10.2019; за актами №09-117/2 та №09-117/1 від 01.07.2019 включно до 12.08.2019 та за актом №20-026/1 від 12.05.2020 включно до 06.08.2020.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, відповідач зобов`язання зі своєчасної оплати отриманих акумуляторних батарей за договорами поставки належним чином не здійснив, допустивши прострочення оплати.

Тоді як, частина 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Порушенням зобов`язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховний Суд №910/12604/18 від 01.10.2019).

Відтак, оскільки відповідач допустив прострочення розрахунків з позивачем за отриману продукцію, на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України позивачем нараховано та заявлено до стягнення 3% річних у загальному розмірі 541723,93 грн та інфляційні втрати у загальному розмірі 925795,25 грн.

Цивільний кодекс України, як основний акт цивільного законодавства, не передбачає механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання.

В той же час, Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону).

З метою реалізації Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що він визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку).

Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007.

Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 Порядку).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №905/21/19 та від 20.11.2020 у справі №910/13071/19.

Статтею 625 ЦК України передбачено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - «дефляція», то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ №1078 від 17.07.2003.

Водночас, при застосуванні механізму розрахунку інфляційних втрат, якщо прострочення виконання грошового зобов`язання становить неповний місяць, слід враховувати, що якщо сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.11.2020 у справі №910/13071/19.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що останній є арифметично невірним, оскільки при визначенні початку періоду прострочення оплати позивачем не було враховано, що прострочення виконання зобов`язання розпочинається з наступного дня, в який мала б бути здійснена оплата та вираховується в робочих днях, що виключає святкові дні, а також математичне округлення періоду прострочення у неповному місяці, таким чином, належною сумою інфляційний втрат, за розрахунком суду, є 921906,52 грн, в іншій частині цих вимог належить відмовити.

Частковому задоволенню підлягають і вимоги в частині стягнення 3% річних, оскільки при визначенні початку періоду прострочення оплати позивачем не було враховано, що прострочення виконання зобов`язання розпочинається з наступного дня, в який мала б бути здійснена оплата та вираховується в робочих днях, що виключає святкові дні, відтак належною сумою 3% річних, за розрахунком суду, є 510693,45 грн, в іншій частині цих вимог належить відмовити.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги в частині належного та своєчасного виконання зобов`язання за договорами та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлені до стягнення кошти.

При цьому, посилання відповідача на те, що порушення грошового зобов`язання сталося не з його вини, не може бути прийнято судом, оскільки недодержання своїх обов`язків контрагентами боржника, не є підставою для звільнення відповідача у даній справі від виконання своїх договірних зобов`язань, у тому числі в частині здійснення повної та своєчасної оплати вартості отриманого товару за договорами поставки №53-129-01-18-01534 від 03.09.2018, №53-129-01-19-01769 від 15.02.2019 та №53-129-01-19-01916 від 16.07.2019.

Відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

В той же час, суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що діяльність відповідача не є збитковою з посиланням на статтю із засобів масової інформації про прибутковість даного підприємства, так як вона стосується фінансового періоду за перший квартал 2021 року, тоді як договірні зобов`язання відповідача щодо своєчасної оплати стосуються серпня, жовтня 2019 року та серпня 2020 року. Втім це не впливає на висновки суду що відсутності правових підстав для звільнення відповідача від відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Разом з цим, суд відхиляє доводи відповідача про наявність підстав для зменшення розміру 3% річних з посиланням на висновок Великої Палати Верховного Суду у справі №902/471/18 щодо права суду зменшити нараховані відсотки річних за статтею 625 ЦК України з огляду на таке.

У постанові від 18.03.2020 у справі №902/471/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла з урахуванням того, що у справі №902/471/18 умовами договору сторони передбачили відповідальність за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання у вигляді пені та штрафу, збільшили позовну давність за відповідними вимогами, а також умовами пункту 5.5 договору змінили розмір процентної ставки, передбаченої в частині другій статті 625 ЦК України, і встановили її в розмірі 40% річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем та 96% річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яносто календарних днів.

Таким чином, відповідне зменшення відсотків річних Велика Палата Верховного Суду допустила з урахуванням конкретних обставин справи №902/471/18, а саме - встановлення відсотків річних на рівні 40% та 96%, і їх явну невідповідність принципу справедливості, в той час як у даній справі №910/13060/21 відсотки річних нараховані за встановленою у статті 625 ЦК України ставкою у розмірі 3%.

Порушення принципів розумності, справедливості та пропорційності, як винятковий випадок для зменшення відсотків річних, під час нарахування позивачем відповідачу 3% річних судом у спірних правовідносинах не встановлено.

Відтак, правовідносини у справі №902/471/18 та №910/13060/21 не є подібними за встановленими фактичними обставинами, а тому висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у справі №902/471/18 не можуть бути застосовані до правовідносин у даній справі.

Окрім того, в тексті відзиву на позовну заяву відповідачем заявлено клопотання про надання йому відстрочки у виконанні рішення суду.

Відповідно до частини 1 статті 239 Господарського процесуального кодексу України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

За приписами статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 року в справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду». У рішенні від 17.05.2005 року в справі «Чіжов проти України» (заява №6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої параграфом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до змісту рішення Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 року в справі «Шмалько проти України» право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини та громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Аналогічна правова позиція була висловлена Конституційним Судом України у рішеннях від 13.12.2012 року в справі №18-рп/2012, від 25.04.2012 року в справі №11-рп/2012 та від 30.06.2009 року в справі №16-рп/2009.

За частинами 1, 3 статті 331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Зі змісту вищенаведених нормативних приписів чинного законодавства вбачається, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом. При вирішенні питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, враховуються, зокрема, матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи.

Відповідно до положень статті 331 Господарського процесуального кодексу України задоволення заяв про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення.

Вищенаведеними нормами встановлено, що відстрочення виконання рішення є правом, а не обов`язком суду, яке реалізується виключно у виняткових випадках за наявності підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, та доказів, що підтверджують наявність таких підстав.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер. Обставини, які зумовлюють надання відстрочки виконання рішення суду повинні бути об`єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення. Безпідставне надання відстрочки без обґрунтованих на те мотивів, порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке рішення не може вважатися законним та справедливим.

Відтак, саме на заявника у контексті приписів статей 74, 76-79 Господарського процесуального кодексу України покладається обов`язок доведення існування відповідних підстав.

Натомість відповідачем не надано жодних доказів наведених ним причин неможливості виконання рішення суду, в разі задоволення позовних вимог, а саме лише посилання на наявність інших судових проваджень не зобов`язує суд надавати відстрочення або розстрочення виконання рішення.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що на даний час підстави для відстрочення виконання рішення у справі відсутні, а тому суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача, викладеному в тексті відзиву на позовну заяву.

При цьому, суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд дає вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Приймаючи до уваги вищевикладене в сукупності, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з п. 2 ч. 1ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 13, 73-80, 86, 129, 232, 239, 236-242, 331 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Акку-енерго» до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про стягнення 1467519,18 грн задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (01032, м. Київ, вул. Назарівська, буд. 3; ідентифікаційний код 24584661) на корить Товариства з обмеженою відповідальністю «Акку-енерго» (04209, м. Київ, вул. Полярна, буд. 12-А; ідентифікаційний код 31902769) 3% річних у розмірі 510693 (п`ятсот десять тисяч шістсот дев`яносто три) грн 45 коп., інфляційні втрати у розмірі 921906 (дев`ятсот двадцять одна тисяча дев`ятсот шість) грн 52 коп. та судовий збір у розмірі 21489 (двадцять одна тисяча чотириста вісімдесят дев`ять) грн 00 коп.

3. Видати наказ позивачу після набрання рішенням суду законної сили.

4. В решті позовних вимог відмовити.

5. У задоволенні клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення суду відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено та підписано 20.12.2021.

Суддя Т.В. Васильченко