ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2021 р. Справа№ 910/16173/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Агрикової О.В.

Куксова В.В.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ДП Державні Лотереї»

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.10.2021

у справі № 910/16173/21 (суддя Васильченко Т.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДП Державні Лотереї»

до: 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «ДП Лотореї»;

2. ОСОБА_1

про визнання недійсним договору застави рухомого майна та договору купівлі-продажу

за відсутності представників учасників справи,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ДП Державні лотереї» (далі - ТОВ «ДП Державні лотереї», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДП Лотореї» (далі - ТОВ «ДП Лотореї», відповідач-1) та ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , відповідач-2) про визнання недійсними договору застави рухомого майна та договору купівлі-продажу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що колишнім директором ТОВ «ДП Державні Лотереї» ОСОБА_2 з перевищенням повноважень було укладено договір про надання фінансової допомоги, в забезпечення належного виконання зобов`язань за яким відповідачеві-2 за договором застави від 17.02.2021 передано рухоме майно, а відповідачем-2, в свою чергу, відчужено рухоме майно відповідачеві-1 за договором купівлі-продажу від 12.04.2021, у зв`язку з чим позивач просить визнати такі правочини недійсними з підстав їх фіктивності.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.10.2021 у відкритті провадження у справі №910/16173/21 за позовом ТОВ «ДП Державні Лотереї» до ТОВ «ДП Лотореї» та фізичної особи ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів застави рухомого майна та договору купівлі-продажу відмовлено на підставі п.1 ч.1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Постановляючи вказану ухвалу, суд виходив з того, що даний спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, оскільки позивач не обґрунтовує позовні вимоги порушенням корпоративних прав та не вказує, що він є учасником/засновником ТОВ «ДП Лотореї», а також тим, що відповідачі є учасниками позивача (доказів протилежного матеріали позовної заяви не містять), а підстави позову зводяться виключно до порушення майнових прав позивача; позивач у прохальній частині позовної заяви просить суд, зокрема, визнати недійсним договір купівлі-продажу рухомого майна укладений між відповідачами, тобто позов подано з метою захисту прав самого товариства, а не з будь-якою іншою метою; виходячи зі змісту та підстав поданого позову, характеру спірних правовідносин, враховуючи положення чинного законодавства, спір у даній справі виник з правовідносин, що стосуються правочину на виконання основного зобов`язання за договором фінансової допомоги, однією зі сторін якого є фізична особа та договору купівлі-продажу рухомого майна, укладеного з фізичною особою, а відтак, спір у даній справі не відноситься до юрисдикції господарських судів; з огляду на те, що спір у даній справі не є корпоративним, не є спором, що виник з господарських правовідносин, а виник з цивільних правовідносин між фізичною особою ОСОБА_1 , ТОВ «ДП Лотореї» та ТОВ «ДП Державні лотереї», розгляд даної справи віднесено до юрисдикції загальних судів та має здійснюватись в порядку цивільного судочинства.

Не погоджуючись із вищезазначеною ухвалою, ТОВ «ДП Державні Лотереї» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу на розгляд до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм процесуального права, на підставі неповно з`ясованих обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач вказує на те, що за наведених у позовній заяві обставин один із учасників товариства, перебуваючи на посаді директора, передав у заставу немайнові права, які належали товариству та його учасникам, без погодження вищого органу управління юридичної особи - загальних зборів учасників, чим фактично здійснив відчуження корпоративних прав, що належать учасникам ТОВ «ДП Державні лотереї»; даний позов подано не лише в інтересах товариства, а в тому числі, в інтересах його учасників, зокрема, для захисту їх порушених корпоративних прав на отримання певної частки прибутку від діяльності товариства, яких їх було позбавлено внаслідок укладення оспорюваних правочинів; висновок суду першої інстанції про те, що даний спір не відноситься до спору, що виник із корпоративних правовідносин, є передчасним; договір фінансованої допомоги, на який посилався суд в оскаржуваній ухвалі, позивачем не оспорюється, а предметом цього спору є визнання недійсними саме договору застави рухомого майна та договору купівлі-продажу; сама лише та обставина, що вказаний договір фінансової допомоги укладений між юридичною особою та фізичною особою, не позбавляє позивача звернення до господарського суду за захистом своїх прав.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.11.2021 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/16173/21 та відкладено вирішення питання щодо подальшого руху вищевказаної апеляційної скарги до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

22.11.2021 матеріали справи № 910/16173/21 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/6169/21 від 29.11.2021 у зв`язку з перебуванням судді Станіка С.Р., який входить до складу колегії суддів у відпустці 29.11.2021, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/16173/21.

Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.11.2021 апеляційні скарги у справі №910/16173/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Куксова В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2021 апеляційну скаргу ТОВ «ДП Державні Лотереї» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.10.2021 у справі № 910/16173/21 прийнято до провадження, поновлено ТОВ «ДП Державні Лотереї» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, призначено її розгляд на 22.12.2021, встановлено учасникам справи строк для подання відзивів на апеляційну скаргу, зобов`язано ТОВ «ДП Державні Лотереї» надати суду апеляційної інстанції оригінал позовної заяви з додатками, яка подавалась до суду першої інстанції.

15.12.2021 на електронну пошту Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшли пояснення на виконання вимог ухвали суду від 29.11.2021 та клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2021 в задоволенні клопотання ТОВ «ДП Державні Лотереї» про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі № 910/16173/21 відмовлено.

21.12.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача-1 надійшла заява про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій останній просив відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ТОВ «ДП Державні Лотереї», відмовити у задоволенні вказаної апеляційної скарги, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.10.2021 у справі № 910/16173/21 залишити без змін.

У судове засідання 22.12.2021 сторони явку своїх уповноважених представників не забезпечили, про день, місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Частиною 2 ст. 273 ГПК України встановлено, що апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції розглядається протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представників сторін, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, враховуючи, що наявні в матеріалах справи докази є достатніми для її розгляду без заслуховування пояснень сторін, колегія суддів, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги без їх участі.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 255 ГПК України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що є у справі, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що предметом заявленого позову у даній справі є вимоги про визнання недійсними з моменту укладення договору застави рухомого майна від 17.02.2021, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легкобитом С.О., зареєстрованого в реєстрі за № 648, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «ДП Державні лотереї» (далі - Договір застави) та договору купівлі-продажу рухомого майна від 12.04.2021, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легкобитом С.О., зареєстрованого в реєстрі за № 921, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «ДП Лотореї» (далі - Договір купівлі-продажу).

Як вказує позивач, на час виникнення спірних правовідносин посаду директора ТОВ «ДП Державні лотереї» (далі також - Товариство) обіймав один із учасників Товариства - ОСОБА_2 , який володіє часткою у статутному капіталі Товариства, що становить 17%.

За твердженням позивача, вказаним директором Товариства разом з ОСОБА_1 у період з січня 2021 року по 13.04.2021 було вчинено ряд дій, спрямованих на переоформлення дозвільної документації (інформаційні талони та паспорти прив`язки тимчасових споруд) на підставі фіктивних договорів на інше товариство, зокрема, Договору застави, який було укладено в забезпечення виконання зобов`язань за Договором про надання поворотної фінансової допомоги № 1 від 28.07.2020 (далі - Договір фінансової допомоги), на умовах якого Товариство отримало поворотну фінансову допомогу у розмірі 1 900000,00 грн та мало її повернути у строк до 28.07.2023.

Позивач стверджує, що 12.04.2021 до Департаменту містобудування та архітектури Київської міської державної адміністрації було подано документи для переоформлення дозвільної документації Товариства на іншу компанію, яка була зареєстрована 02.04.2021 та мала схожу назву з Товариством - ТОВ «ДП Лотореї», зокрема, подано оспорюваний Договір купівлі-продажу.

На переконання позивача, оспорювані Договір застави та Договір купівлі-продажу є фіктивними та укладеними з порушенням вимог законодавства, у зв`язку з чим підлягають визнанню недійсними, оскільки уклавши такі правочини, директор Товариства Гутгарц Олександр Григорович за відсутності відповідних повноважень фактично здійснив відчуження немайнових прав Товариства на розміщення тимчасових споруд, що пов`язані з майновими правами Товариства, на користь третьої особи, що стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Розглянувши матеріали позовної заяви, на переконання суду апеляційної інстанції, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у справі, виходячи з наступного.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Виходячи із принципу гарантування Конституцією України судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону (ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

При цьому, ч. 1 ст. 8 названого Закону передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Таким чином, право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом, до підсудності якого вона віднесена. Особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права, у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Так, за приписами ч.ч.1,2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому, згідно з ч. 3 ст. 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції.

Підвідомчість визначається як коло справ, віднесених до розгляду і вирішення господарських судів у силу прямої вказівки закону. Підвідомчість визначає також властивості (характер) спірних правовідносин, у силу яких їх вирішення віднесене до компетенції господарського суду.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 № 15-рп/2002 у справі № 1-2/2002, положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 18.11.2010 у справі «Мушта проти України» визначено, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

У рішенні від 22.12.2009 у справі «Безимянная проти Росії» (заява №21851/03) Європейський суд з прав людини наголосив, що погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

При цьому, критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права неодноразово був викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, від 29.06.2021 у справі №916/2813/18, від 01.06.2021 у справі №910/2388/20 та від 09.02.2021 у справі №520/17342/18.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що згідно з частиною 1 статті 2 ГПК України гарантується право на звернення до господарського суду саме в установленому цим Кодексом порядку.

За приписами частини 2 статті 4 ГПК юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Зазначене право на звернення до суду може бути реалізоване у визначеному процесуальним законом порядку, оскільки воно зумовлене дотриманням процесуальної форми, передбаченої для цього чинним законодавством, а також встановленими ним передумовами для звернення до суду.

При вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, необхідно виходити з визначень, наведених у статті 2 та частині першій статті 3 Господарського кодексу України, відповідно до яких, господарську діяльність розуміють діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України.

Так, відповідно до п. 3 ч.1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Як встановлено місцевим господарським судом, позивач не обґрунтовує позовні вимоги порушенням корпоративних прав та не вказує, що він є засновником чи учасником (учасником, який вибув) ТОВ «ДП Лотореї» або відповідачі (ТОВ «ДП Лотореї» та ОСОБА_1 ) є засновниками чи учасниками (учасниками, які вибули) позивача (ТОВ «ДП Державні лотереї»).

Доказів протилежного матеріали позовної заяви не містять, а підстави позову зводяться виключно до порушення майнових прав позивача - ТОВ «ДП Державні лотереї».

Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірні правовідносини між позивачем та відповідачами не є корпоративними, оскільки вони виникли не між учасниками юридичної особи або між юридичною особою та її учасником, і даний позов не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

При цьому, позивач у прохальній частині позовної заяви просить, зокрема, суд визнати недійсним договір купівлі-продажу рухомого майна, укладений між відповідачами, тобто в цій частині позов подано з метою захисту прав самого товариства, а не з метою захисту порушених корпоративних прав учасників товариства на отримання певної частки прибутку від діяльності товариства, яких їх було позбавлено внаслідок укладення оспорюваного правочину, як про це вказує позивач.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до п. 4 ч.1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Власник корпоративних прав бере участь у капіталі господарської організації, а реалізація правомочностей, які надаються власнику корпоративних прав, надає йому можливість впливати на діяльність господарської організації.

Відповідно під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, які виникають, змінюються та припиняються щодо права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у даній справі позивачем є товариство, а не учасник товариства, а тому, з урахуванням усіх обставин справи, відсутні підстави для віднесення спору до корпоративного.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.09.2021 у справі № 910/4571/21.

Місцевим господарським судом також враховано, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.11.2019 у справі №910/9362/19 дійшла висновку про те, що до юрисдикції господарських судів належать справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/1733/18 та від 19.03.2019 у справі №904/2526/18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.11.2019 року у справі №910/9362/19 додатково звернула увагу на те, що положення пункту 1 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України пов`язують належність до господарської юрисдикції справ у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не з об`єднанням позовних вимог до боржника у забезпечувальному зобов`язанні з вимогами до боржника за основним зобов`язанням, а з тим, що сторонами основного зобов`язання мають бути юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач оспорює договір застави рухомого майна від 17.02.2021, укладений між ТОВ «ДП Державні Лотереї», як заставодавцем, та фізичною особою ОСОБА_1 ,, як заставодержателем, відповідно до п. 1.1 якого визначено, що він забезпечує виконання заставодавцем зобов`язань, які виникають з договору про надання поворотної фінансової допомоги №1 від 28.07.2020, укладеного між заставодержателем ( ОСОБА_1 ) та заставодавцем (позивачем), за умовами якого останній зобов`язаний повернути, на умовах договору фінансової допомоги, заставодержателю отримані кошти в розмірі 1900000,00 грн з терміном повернення коштів 28.07.2023 або дострокового повернення за письмовою вимогою заставодержателя.

Отже, як правильно зауважив суд першої інстанції, основним зобов`язанням у спірних правовідносинах є договір фінансованої допомоги, укладений між юридичною особою та фізичною особою, що не є суб`єктом підприємницької діяльності. Доказів протилежного матеріали позовної заяви не містять.

З огляду на викладене, виходячи зі змісту та підстав поданого позову, характеру спірних правовідносин, ураховуючи наведені положення чинного законодавства, а також правові висновки Верховного Суду, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що спір у даній справі виник з правовідносин, що стосуються правочину на виконання основного зобов`язання за договором фінансової допомоги, однією зі сторін якого є фізична особа та договору купівлі-продажу рухомого майна, укладеного з фізичною особою, а відтак, спір у даній справі не відноситься до юрисдикції господарських судів.

Пунктом 1 частини 1 статті 175 ГПК України суддя відмовляє у відкритті провадження, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Вказана норма підлягає застосуванню, якщо позов подано внаслідок помилкового уявлення особи про її право на звернення до господарського суду у випадках, коли предмет спору чи суб`єктний склад його учасників не охоплюється юрисдикцією господарських судів або коли право чи інтерес не підлягають судовому захисту.

При цьому, згідно з пунктом 6 статті 175 ГПК України, відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Враховуючи, що спір у даній справі не є корпоративним, а також не є спором, що виник з господарських правовідносин, а виник з цивільних правовідносин між фізичною особою ОСОБА_1 , ТОВ «ДП Лотореї» та позивачем, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції загальних судів та має здійснюватись в порядку цивільного судочинства.

Доводи апелянта щодо неповного з`ясування судом фактичних обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції вимог процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваної ухвали судом апеляційної інстанції.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищенаведені законодавчі приписи, предмет та підстави заявленого позову, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність встановленої п. 1 ч. 1 ст. 175 ГПК України підстави для відмови у відкритті провадження у справі за позовом ТОВ «ДП Державні Лотереї» до ТОВ «ДП Лотореї» та фізичної особи ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів застави рухомого майна та договору купівлі-продажу.

Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, зокрема, щодо незаконності дій директора ТОВ «ДП Державні Лотереї» та спричинених такими діями наслідків, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення питання про відкриття провадження у даній справі.

Згідно зі ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що ухвала Господарським судом міста Києва від 19.10.2021 у справі №910/16173/21 прийнята з правильним застосуванням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала має бути залишена без змін, а апеляційна скарга ТОВ «ДП Державні Лотереї» - без задоволення.

Судові витрати за перегляд справи у суді апеляційної інстанції, у зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, на підставі ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 253-255, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДП Державні Лотереї» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.10.2021 у справі № 910/16173/21 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.10.2021 у справі №910/16173/21 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/16173/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 22.12.2021.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді О.В. Агрикова

В.В. Куксов