РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.12.2021Справа № 910/14758/21
Господарський суд міста Києва у складі судді І.О. Андреїшиної, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін господарську справу

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Реках Україна" (02099, м. Київ, вул. Бориспільська, 12-В, )

до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Вусо" (03150, м. Київ, вул. Казимира Малевича, 31, )

про стягнення 15 393,72 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Реках Україна" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Вусо" про стягнення суми страхового відшкодування у розмірі 37 590,58 грн.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 16.09.2021 залишив позов без руху, надав строк для усунення недоліків позову у встановлений спосіб.

21.09.2021 від позивача через відділ діловодства Господарського суду міста Києва надійшли матеріали на виконання вимог ухвали суду.

У позовній заяві позивач заявив клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.09.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та встановлено процесуальні строки для подання пояснень по суті спору.

20.10.2021 через відділ діловодства суду відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній зазначає, що про відсутність підстав для отримання грошових коштів позивачем в розмірі 10 803, 72 грн (як доплату ПДВ) свідчать вимоги п. 36.2. ст. 36 Закону України від 01 липня 2004 року № 1961-IV "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та судова практика. Крім того, відповідач зазначає, в обґрунтування своїх вимог щодо стягнення коштів в сумі 1090,00 грн на евакуацію автомобіля з місця ДТП була надана квитанція № 1306557 від 26.02.2021, з якої неможливо встановити яким чином квитанція № 1306557 від 26.02,2021 має причинно-наслідковий зв`язок із ДТП, що мало місце 12.02.2021 (в квитанції № 1306557 зазначена дата 26.02.2021) та причетності до пошкодженого транспортного засобу автомобіля марки Renault Kangoo, д.н.з. НОМЕР_1 , взагалі відсутня інформація.

01.11.2021 через відділ діловодства суду позивачем подано відповідь відзив.

Разом з тим, 01.11.2021 через відділ діловодства суду позивачем подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач просить зменшити позовні вимоги шляхом стягнення з ПрАТ «СК «ВУСО» недоплаченої суми страхового відшкодування у розмірі 10 803,72 грн, витрат на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП у розмірі 1 090,00 грн, сплачених коштів за оцінку розміру матеріальної кошти у розмірі 3500,00 грн, а всього 15 393,72 грн.

Відповідно до п. 2 ч.2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд зазначає, що під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Враховуючи вищевикладене, суд прийняв заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Реках Україна" про зменшення розміру позовних вимог до розгляду.

03.11.2021 через відділ діловодства суду відповідачем подані заперечення.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України).

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

18.08.2020 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» (надалі - страховик, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "АВЕНТУС ЛІЗИНГ" (надалі - страхувальник) було укладено електронний поліс № 200972445 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, за умовами якого страхувальник застрахував цивільно-правову відповідальність за шкоду, заподіяну майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу автомобіля марки Ford Focus, д.н.з. НОМЕР_2 , VIN код НОМЕР_3 .

12.02.2021 в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів автомобіля марки Renault Kangoo, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 , власником якого є ТОВ «Реках Україна», та транспортного засобу Ford Focus, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , власником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "АВЕНТУС ЛІЗИНГ".

Внаслідок ДТП автомобіль марки Renault Kangoo, д.н.з. НОМЕР_1 отримав механічні пошкодження.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 17.05.2021 у справі №761/7631/21 винним у скоєнні ДТП визнано водія транспортного засобу Ford Focus, д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_2

24.02.2021 позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату страхового відшкодування.

01.03.2021 у м. Києві по вул. В. Хвойки, буд 18/19 (СТО) за участю працівника аварійного комісара Страховика та водія Позивача ОСОБА_1 було здійснено огляд пошкодженого транспортного засобу Renault Kangoo, д.н.з. НОМЕР_1 , про що складено акт огляду колісного транспортного засобу.

На підставі огляду пошкодженого транспортного засобу Renault Kangoo, д.н.з. НОМЕР_1 , була складена ремонтна калькуляція № 2099729 від 02.03.2021, відповідно до якої вартість матеріального збитку пошкодженого транспортного засобу із врахуванням ПДВ та без врахування фізичного зносу склало в сумі 119 986, 07 грн.

Страховиком було прийнято рішення щодо виплати за вирахуванням фізичного зносу, ПДВ на запасні запчастини та франшизи страхового відшкодування в сумі 55 893,12 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 9782 від 16.03.2021.

Однак, в подальшому позивач звернувся повторно із претензією про доплату страхового відшкодування за вих. № 45 від 02.06.2021, в якій було зазначено, що відповідно до Звіту про визначення вартості матеріального збитку № 2105 (2) від 27.05.2021, складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП Кохан О.А., вартість відновлюваного ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу склала в сумі 88 839,70 грн.

10.06.2021 ПрАТ «СК «ВУСО» здійснило доплату страхового відшкодування в сумі 22 196, 86 грн на рахунок ТОВ «Реках Україна», що підтверджується платіжним дорученням № 22210 від 10.06.2021.

У зв`язку з вищевикладеним позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з з ПрАТ «СК «ВУСО» недоплаченої суми страхового відшкодування у розмірі 10 803,72 грн, витрат на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП у розмірі 1 090,00 грн, сплачених коштів за оцінку розміру матеріальної кошти у розмірі 3500,00 грн, а всього 15 393,72 грн, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 статті 16 Закону України "Про страхування" за договором страхування страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до положень статті 9 Закону України "Про страхування" страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. При страхуванні майна страхова сума встановлюється в межах вартості майна за цінами і тарифами, що діють на момент укладання договору, якщо інше не передбачено договором страхування.

Статтею 25 Закону України "Про страхування" передбачено, що виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта, який складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що визначається страховиком.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та ч. 1 ст. 993 ЦК України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

В даному випадку відповідач є особою, відповідальною за спричинену у дорожньо-транспортній пригоді шкоду, та згідно з положеннями Закону України "Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів" він відповідає за вимогами позивача (ТДВ "Міжнародна страхова компанія"), як страховика, що виплатив страхове відшкодування за договором добровільного страхування наземних транспортних засобів потерпілій особі в межах, передбачених договором обов`язкового страхування цивільної відповідальності.

Матеріали справи свідчать, що на підставі отриманого Звіту про визначення вартості матеріального збитку № 2105 (2) від 27.05.2021, складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП Кохан О.А., ПрАТ «СК «ВУСО» здійснив розрахунок суми страхового відшкодування наступним чином.

88 839, 70 грн - 55 839,12 грн - 10 803, 72 грн = 22 196, 86 грн, з яких:

88 839, 70 грн - вартість матеріального збитку згідно Звіту.

55 839,12 грн - раніше виплачене страхове відшкодування.

10 803, 72 грн - на підставі звіту, визначений податок на додану вартість щодо вартості нових складників, що підлягають заміні під час ремонту 120 041, 31 *(1 - 0,46).

22 196, 86 грн - сума доплати страхового відшкодування, що підлягає до виплати.

10.06.2021 ПрАТ «СК «ВУСО» здійснило доплату страхового відшкодування в сумі 22 196, 86 грн на рахунок ТОВ «Реках Україна», що підтверджується платіжним дорученням № 22210 від 10.06.2021.

Відповідно до вимог ч. 2, 3 ст. 22, ст. 1166 та ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір реальних збитків не може бути меншим реальної вартості робіт виконаних або таких, які особа, яка зазнала збитків, мусить виконати з метою відновлення пошкодженої речі, що відповідає загальному правилу відшкодування збитків в повному обсязі.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 06.07.2018 по справі № 924/675/17 розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі, але виходячи з вартості відновлювального ремонту автомобіля з урахуванням коефіцієнта зносу деталей, ПДВ та з вирахуванням франшизи.

Зокрема, відповідно до статті 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Таким чином, положеннями статті 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу, розраховуються у порядку, встановленому законодавством, з урахуванням зносу. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах по справі № 910/6094/17 від 02.05.2018, по справі № 910/5001/17 від 12.03.2018 р., по справі № 910/20199/17 від 01.06.2018 р., по справі №910/22886/16 від 01.02.2018, по справі № 910/171/17 від 02.10.2018.

Отже, застосування коефіцієнту зносу на складові частини (деталі) пошкодженого автомобіля у даному випадку є обов`язковим.

Розмір (коефіцієнт) зносу розраховується за порядком, передбаченим Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (КТЗ), затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фондом державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003 р.

Спірні правовідносини про відшкодуванні шкоди у деліктних правовідносинах, при настанні страхового випадку під час ДТП, регулюються Законом України від 01 липня 2004 року № 1961-IV "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (надалі - Закон) та главою 82 підрозділу 2 розділу III ЦК України.

Відповідно до ст. 36.2. Закону зазначено, що Страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.

Так, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Вартість ремонту автомобіля з урахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. У таких випадках суду слід з`ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є виконавець робіт з ремонту автомобіля платником ПДВ. Вказана позиція викладена Верховним Судом у постанові від 6 липня 2018 року у справі № 924/675/17.

У випадку виплати страхового відшкодування безпосередньо страхувальнику виплата здійснюється без податку на додану вартість, який повертається страхувальнику після надання документів про оплату запчастин/відновлюваного ремонту на суму, що включає ПДВ, в межах суми страхового відшкодування. У разі, якщо страхові суми не перераховуються безпосередньо потерпілим, а спрямовуються на придбання у платника ПДВ послуг з ремонту, заміщення, відтворення застрахованого об`єкта, які мають бути використані в процесі його ремонту, то розрахунок суми виплати на таке придбання здійснюється з урахуванням сум ПДВ, які включаються до вартості й виділяються окремим рядком. Зазначені зобов`язання виникають лише внаслідок фактичного надання послуги з проведення такого ремонту за умови, що виконавець цієї послуги є платником ПДВ. У випадку непроведення фактичного ремонту транспортного засобу, податкові зобов`язання не виникають. Вказана позиція викладена Верховним Судом у постановах від 19 вересня 2018 року у справі № 523/5890/15-ц, від 28 лютого 2018 року у справі № 757/22706/15-ц.

Судом встановлено, що виконавцем по проведенню ремонту пошкодженого автомобілю є ФОП Гранацький Ігор Вікторович.

Однак, позивачем в обґрунтування позовних вимог не надано документів, які б підтверджували факт проведення ремонту автомобіля у особи, яка є платником ПДВ, та доказів на підтвердження того, що позивачем під час проведення ремонтних робіт понесені витрати із сплати ПДВ, які включаються до вартості деталей, елементів складових частин КТЗ.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про те, що викладені позовні вимоги щодо стягнення недоплаченої суми страхового відшкодування в сумі 10 803, 72 грн є такими що не підлягають задоволенню.

Щодо витрат у вигляді вартості наданих послуг евакуатора, сума яких склала 1 090,00 грн, суд зазначає, що відповідно до ст. 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Позивачем в обґрунтування своїх вимог щодо стягнення коштів в сумі 1090, 00 грн на евакуацію автомобіля з місця ДТП була долучено до матеріалів справи квитанцію № 1306557 від 26.02.2021.

Дослідивши зазначену квитанцію, суд вважає за необхідне зазначити , що у суду відсутня можливість встановити, яким чином квитанція № 1306557 від 26.02.2021 має причинно-наслідковий зв`язок із ДТП, що мало місце 12.02.2021, оскільки в квитанції № 1306557 зазначена дата 26.02.2021 та щодо причетності до пошкодженого транспортного засобу автомобіля марки Renault Kangoo, д.н.з. НОМЕР_1 взагалі відсутня інформація.

Іншої інформації, яка може підтвердити взаємозв`язок із ДТП та заявленими вимогами позивача квитанція не містить.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у розмірі 3500, 00 грн, сплачених за проведення експертизи.

Відповідно до ст. 34.2. Закону зазначено, що протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

Відповідно до ст. 34.3. Закону передбачено, що якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).

Статтею 34.4. Закону передбачено, що для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховиком та МТСБУ залучаються їх працівники. Страховиком, МТСБУ та потерпілими також можуть залучатися аварійні комісари, експерти або юридичні особи, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти.

На підставі вищевикладеного вбачається, що страховик зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи в разі не здійснення огляду протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про ДТП.

Судом встановлено, що згідно з актом огляду колісного транспортного засобу, 01.03.2021 в м. Києві, вул. В. Хвойки, 17/17 (СТО) за участю працівника аварійного комісара Страховика та водія Позивача ОСОБА_1 було здійснено огляд пошкодженого транспортного засобу Renault Kangoo, д.н.з. НОМЕР_1 , про що свідчать підписи сторін.

Тобто, починаючи від моменту надання заяви про виплату страхового відшкодування (24.02.2021) до 01.03.2021 відповідачем було здійснено огляд в строк та належним чином.

Отже, позовні вимоги щодо стягнення грошових коштів у розмірі 3 500,00 грн на проведення експертизи є такими, що не підлягають задоволенню.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Інші доводи та заперечення сторін судом розглянуті та відхилені як такі, що на результат вирішення спору (відмову в позові з наведених вище підстав) впливу не мають.

Відповідно до статті 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України).

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Реках Україна" відмовити повністю.

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Реках Україна" (02099, м. Київ, вул. Бориспільська, 12-В, )

Відповідач - Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Вусо" (03150, м. Київ, вул. Казимира Малевича, 31, )

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 21.12.2021

Суддя І.О. Андреїшина