ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2021 Справа № 917/1554/21

Суддя Господарського суду Полтавської області Сірош Д. М., розглянувши матеріали позовної заяви

Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, пл. Перемоги, 2, м. Кременчук, Полтавська область, 39600

до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", провул. Шевченка, б. 12, м. Київ, 01001

про стягнення безпідставно збережених коштів

без участі представників сторін

Обставини справи: Кременчуцька міська рада Кременчуцького району Полтавської області звернулася з позовом до ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" про стягнення 240207,84 грн безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати на підставі статей 1212 - 1214 Цивільного кодексу України.

У позові зазначає, що підставою для звернення до суду стало те, що в період з 01.10.2018 по 01.10.2021 відповідач використовував земельну ділянку без правовстановлюючих документів, орендну плату не сплачував, що призвело до неотримання Кременчуцькою міською радою доходу від орендної плати за землю в сумі 240207,84 грн, який остання отримала б у разі оформлення відповідачем згідно з вимогами статей 125 та 126 Земельного кодексу України правовстановлюючих документів на земельну ділянку. Відповідач, як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідач у додаткових поясненнях (вх. № 13072 від 25.11.2021) проти позову заперечує, посилаючись на те, що цей спір не підсудний Господарському суду Полтавської області, справа прийнята господарським судом до свого провадження з порушенням правил територіальної юрисдикції та повинна вирішуватися відповідно до вимог статті 27 Господарського процесуального кодексу України Господарським судом м. Києва, тобто за місцезнаходженням відповідача.

Також, відповідач зазначає, що на момент набуття Банком права власності на об`єкти нерухомості (14.08.2017) у попереднього власника цієї нерухомості не було правовстановлювального документа щодо користування земельною ділянкою, оскільки договір оренди земельної ділянки припинив свою дію 01.08.2009.

Отже, до Банку не перейшло право користування земельною ділянкою, на якій була розміщена набута ним у власність нерухомість, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача, оскільки у попереднього землекористувача був відсутній правовстановлювальний документ, який би визначав такі умови і обсяг, тому до відповідача не переходило право користування земельною ділянкою в розмірі 5381 кв. м як це визначено договором оренди земельної ділянки від 09.06.2005 для ХК «АвтоКрАЗ».

Виходячи з того, що до Банку не перейшло право користування земельною ділянкою на тих самих умовах, на яких нею користувався попередній землекористувач, в тому числі до Банку не перейшло право користування земельною ділянкою площею саме 5381 кв. м. Банк користувався земельною ділянкою лише в межах площі його об`єктів нерухомого майна, а відтак твердження про те, що відповідач користувався земельною ділянкою площею 5381,0 кв. м є припущенням, тому неприпустимим є розрахунок збитків виходячи саме з такого розміру земельної ділянки.

Крім того відповідач зазначає, що позивач, нараховуючи орендну плату за період з 01.10.2018 по 01.10.2021, використовував один витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 11.12.2020 № 2967, відповідно до якого нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 5381 кв. м на 2020 рік складає 3336220,00 грн. Позивачем не додано до позовної заяви витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за 2018, 2019, 2021 роки, відомості яких є обов`язковими при визначенні орендної плати з 2018 по 2021 роки; не є належним доказом наявні в матеріалах справи розрахунки для визначення розміру орендної плати, яку недоотримав позивач внаслідок не оформлення права оренди на спірну земельну ділянку, оскільки відсутні докази проведення нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки, відповідні витяги про нормативну грошову оцінку земельної ділянки площею 5381 кв м. по проспекту Свободи, 56 у м. Кременчук за 2018-2021 роки відсутні.

Позивач у відповіді на відзив (вх. № 13761 від 09.12.2021) заперечує проти доводів відповідача.

Клопотання відповідача про передачу справи за підсудністю до Господарського суду міста Києва суд відхиляє, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 27 Господарського процесуального кодексу України позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходженням юридичної особи та фізичної особи - підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (частина 2 статті 27 Господарського процесуального кодексу України).

Як встановив суд, згідно з даними з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань місцезнаходженням відповідача - ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" є: провул. Шевченка, б. 12, м. Київ, 01001.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання відповідачем земельної ділянки площею 5381 кв. м (кадастровий № :07:002:0139) без достатніх правових підстав, яка розташована за адресою: просп. Свободи, м. Кременчук Полтавської область, тобто цей спір виник з приводу неправомірного використання саме нерухомого майна.

Приписами частини 1 статті 29 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що право вибору між господарськими судами, яким відповідно до цієї статті підсудна справа, належить позивачу, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

Згідно з частиною 3 статті 30 Господарського процесуального кодексу України спори, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Слід зазначити, що виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі №910/10647/18.

Таким чином, оскільки спір у цій справі виник з приводу об`єкта нерухомого майна (земельної ділянки), що знаходиться за адресою: просп. Свободи, м. Кременчук Полтавської область, цей спір, у відповідності до вимог частини 3 статті 30 Господарського процесуального кодексу України, підглядає розгляду за місцезнаходженням нерухомого майна, а саме Господарським судом Полтавської області, з огляду на що, підстави для задоволення клопотання відповідача відсутні.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 11.10.2021 суд залишив вказану позовну заяву без руху на підставі частини 1 статті 174 Господарського процесуального кодексу України.

Позивач у встановлений судом строк усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 27.10.2021 суд прийняв позовну заяву до розгляду і відкрив провадження у справі, постановив справу розглядати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін згідно з частиною 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України сторони суду не надали.

Згідно з частиною 13 статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Згідно з статтею 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

У зв`язку з тим, що необхідних для вирішення спору доказів, наявних у матеріалах справи достатньо, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Під час розгляду справи суд дослідив письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Відповідно до частини 2 статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення прийнято, складено та підписано в нарадчій кімнаті.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (частина 5 статті 240 Господарського процесуального кодексу України).

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

14.08.2017 рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 36650678 від 16.08.2017 об`єкту нерухомого майна та на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер 14, виданого 26.01.2001, будівля палацу культури, розташована за адресою: м. Кременчук, Полтавської області, проспект Свободи, буд. 56/2, що в цілому складається з будівлі палацу культури загальною площею 3876,89 кв. м зареєстровано на праві приватної власності за Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк».

За заявою відповідача, рішенням Кременчуцької міської ради Полтавської області від 09.08.2018 «Про надання дозволу на розроблення технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) юридичним та фізичним особам в м. Кременчуці» ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 5381 кв. м для експлуатації та обслуговування будівлі палацу культури по просп. Свободи, 56.

Земельна ділянка в м. Кременчуці Полтавської області, просп. Свободи, 56 площею 5381 кв. м є сформованою 09.06.2005 та їй присвоєно кадастровий № :07:002:0139.

На дату звернення до суду з цим позовом відповідач не вчиняв дій щодо оформлення документів на право користування зазначеною земельною ділянкою під належним йому нерухомим майном.

Тому, у період з 01.10.2018 по 01.10.2021 відповідач використовував земельну ділянку без правовстановлюючих документів, орендну плату за договором не сплачував, хоча земельна ділянка використовувалась для експлуатації та обслуговування будівлі палацу культури по просп. Свободи, 56 в м. Кременчуці Полтавської області, як наслідок це призвело до неотримання Кременчуцькою міською радою Кременчуцького району Полтавської області доходу від орендної плати за землю, який вона мала отримати у разі оформлення відповідачем згідно вимог статей 125, 126 Земельного кодексу України правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Відповідно до положень статті 80 Земельного кодексу України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Згідно зі статтями 122, 123 та 124 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі - продажу права оренди земельної ділянки.

Статтею 206 Земельного кодексу України визначено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

За приписами частини 1 та частини 2 статті 21 Закону України "Про оренду землі" (із змінами і доповненнями) за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі орендар вносить орендодавцеві платіж - орендну плату за землю.

Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи право користування спірною земельною ділянкою відповідачем не оформлено у спірному періоді. Відсутність договору оренди землі (у спірний період) позбавляє міську раду, як орендодавця, права отримувати від цієї земельної ділянки дохід у розмірі орендної плати.

Відповідно до положень статті 120 Земельного кодексу України, виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки.

Частина 1 статті 93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини 1 статті 96 Земельного кодексу України).

Водночас за змістом статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Отже, за змістом вказаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи частини 2 статті 120 Земельного кодексу України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням частини 1 статті 21 Закону України "Про оренду землі" визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач є власником нерухомого майна будівлі палацу культури, розміщеного на відповідній земельній ділянці, на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер 14, виданого 26.01.2001.

При цьому відсутнє належне оформлення права користування вказаного земельною ділянкою, зокрема, укладення відповідних договорів оренди з Кременчуцькою міською радою та державної реєстрації такого права. Таким чином, відповідачка користується цією земельною ділянкою без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини другої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

За змістом статті 377 Цивільного кодексу України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Статтею 120 Земельного кодексу України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Окрім того, пунктом "е" частини першої статті 141 Земельного кодексу України передбачено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 Земельного кодексу України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає користувачем земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому землекористувачу.

Саме з моменту оформлення права власності на нерухоме майно до особи переходить право на земельну ділянку.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 12.10.2016 у справі № 6-2225цс16, від 13.04.2016 та у справі № 6-253цс16.

Як дослідив суд в період з 01.10.2018 по 01.10.2021 включно відповідач використовував земельну ділянку без правовстановлюючих документів, орендну плату за договором не сплачував, хоча земельна ділянка використовувалась для експлуатації та обслуговування будівлі палацу культури.

Фактично розмір доходу відповідача, розрахований Кременчуцькою міською радою Кременчуцького району Полтавської області, як розмір плати за користування безпідставно набутим майном (земельною ділянкою комунальної форми власності без оформлення правовстановлюючих документів) у вигляді орендної плати за землю за період з 01.10.2018 по 01.10.2021 включно становить 240207,84 грн.

Відповідач у добровільному порядку не сплатив Кременчуцькій міській раді Полтавської області зазначеної суми.

Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Статтею 1212 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Згідно з статтею 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

З огляду на викладене ПАТ «Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк», як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберегла у себе кошти, які мала заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.

ПАТ «Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк» належним чином не оформило правовідносини щодо користування спірною земельною ділянкою.

Проте з моменту виникнення права власності на зазначене нерухоме майно у відповідача виник обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під нерухомим майном.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України, використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Статтею 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - це обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Земельний податок - це обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток, паїв, а також постійних землекористувачів, що визначено підпунктом 14.1.72 статті 14 Податкового кодексу України.

Отже, відповідно до визначення поняття земельного податку він є платежем, що сплачується власниками земельних ділянок та земельних часток, паїв, а також постійними землекористувачами, а відповідачка не є власником і постійним землекористувачем земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому єдина можлива форма здійснення плати за землю для неї як землекористувача - орендна плата (статті 14.1.72, 14.1.73 Податкового кодексу України).

Розмір доходу відповідачки за період з 01.10.2018 по 01.10.2021 включно у розмірі 240207,84 грн розраховано позивачем як розмір плати за земельну ділянку комунальної власності у формі орендної плати за землю, який нараховується і сплачується за регульованою ціною, встановленою уповноваженими органами державної влади та органами місцевого самоврядування.

Саме цю суму не отримав позивач, але міг би отримати в разі укладення між ним і відповідачкою договору оренди.

Зважаючи на те, що відповідач, як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України (аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.01.2019 у справі № 916/2927/17).

Отже, вимога позивача про стягнення з відповідачки безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в сумі 240207,84 за період з 01.10.2018 по 01.10.2021 включно підлягає задоволенню.

Доводи відповідача стосовно того, що позивач, нараховуючи орендну плату за період з 01.10.2018 по 01.10.2021, використовував один витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 11.12.2020 № 2967 суд відхиляє, оскільки чинне земельне законодавство, в тому числі стаття 20 Закону України "Про оцінку земель", не містить обґрунтування обов`язковості надання витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за кожен календарний рік упродовж спірного періоду, а лише зазначає про необхідність фіксування нормативної грошової оцінки окремої земельної ділянки у відповідному витязі; 2) витяги про нормативну грошову оцінку земельної ділянки формуються за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру на підставі актуальних відомостей про земельні ділянки, внесених до Державного земельного кадастру, а формування витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки здійснюється автоматично в режимі "реального часу", тобто на час звернення заявників, у зв`язку з чим програмним забезпеченням і чинним законодавством не передбачено формування вказаних витягів на певну дату, яка вже минула.

Зазначеної правової позиції дотримується Верховний Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 29.05.2020 у справі № 922/2843/19.

При цьому, витяг з технічної документації про нормативно грошову оцінку земельної ділянки є офіційним документом, виданим компетентним органом державної влади, а саме: територіальним управлінням Держгеокадастру, на підставі якого Кременчуцька міська рада в межах повноважень розраховує розмір орендної плати.

Твердження відповідача про недоведеність позивачем факту використання Товариством земельної ділянки площею 5381 кв. м суд також відхиляє, оскільки в силу своєї природи, приналежний відповідачеві впродовж розглядуваного періоду об`єкт нерухомості у розумінні частини 1 статті 181 Цивільного кодексу України об`єктивно перебував на земельній ділянці, що у світлі висловленої Верховним Судом правовій позицій, викладеній в постанові від 29.05.2020 у справі № 922/2843/19 само по собі свідчить про фактичне використання відповідної земельної ділянки, сформованої як об`єкт цивільних прав.

Крім того, відповідач не надав жодних доказів на підтвердження формування за зазначеною адресою земельної ділянки меншою площею для експлуатації та обслуговування вказаної нежитлової будівлі.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 129, 130, 232 - 233, 237 - 238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (провул. Шевченка, б. 12, м. Київ, 01001, ) на користь Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області (площа Перемоги, 2, м. Кременчук, Полтавська область, 39600, ) 240207,84 грн безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати та 3603,12 грн витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Відповідно до пункту 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Д. М. Сірош