ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" грудня 2021 р. Справа№ 911/219/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Алданової С.О.

Владимиренко С.В.

секретар судового засідання: Сивак М.С.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 16.12.2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Політара"

на рішення Господарського суду Київської області

від 14.05.2021 (повний текст складено - 24.05.2021)

та на додаткове

рішення Господарського суду Київської області

від 26.05.2021 (повний текст складено - 07.06.2021)

у справі №911/219/21 (суддя - Ейвазова А.Р.)

за позовом ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю

"Виробничо-комерційна фірма "Політара"

про зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Політара" (надалі - відповідач) про зобов`язання вчинити дії, а саме надати йому належним чином засвідчені копії документів щодо діяльності товариства за 2016-2020 роки.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на порушення його прав як учасника товариства, а саме не надання на його вимогу документів про діяльність товариства.

Рішенням Господарського суду Київської області від 14.05.2021 у справі №911/219/21 позов задоволено частково.

Зобов`язано відповідача надати позивачу завірені належним чином уповноваженою особою Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Політара" копії: статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Політара" із змінами до статуту, здійсненими протягом 2016-2020 років; протоколів (рішень) загальних зборів учасників (засновників) Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Політара" за період з 01.01.2017 по 30.11.2020; річних фінансових звітів Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Політара" за період з 2016 - 2020 роки; всіх документів бухгалтерського обліку за період з листопада 2017 року по листопад 2020 року; документів звітності, що подавалися відповідним державним органам за період з 2016 по 2020 роки; аудиторських висновків та/або результатів надання інших аудиторських послуг, що надавалися протягом 2016-2020 років або вміщують в собі відомості щодо діяльності товариства у зазначений період.

Відмовлено у задоволенні позову в частині зобов`язання відповідача надати: документи бухгалтерського обліку за період з 2016 року по жовтень 2017 року; договори (угоди) та додатки до них (додаткові угоди та інше), загальна ціна яких (з урахуванням додатків та додаткових угод до них) складає або перевищує суму грошових коштів у національній валюті України, що еквівалентна 20 000 (двадцяти тисячам) доларів США на дату укладання або здійснення розрахунків за такими договорами (угодами); документи на підтвердження повідомлення учасників (засновників) ТОВ "Виробничо-комерційна фірма "Політара" про проведення (скликання) в період з 01.01.2017 по 30.11.2020 загальних зборів учасників (засновників) ТОВ "Виробничо-комерційна фірма "Політара" та документи на підтвердження отримання ними таких повідомлень.

Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 1 639, 44 грн в рахунок часткового відшкодування витрат, понесених на оплату позову.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки право позивача вимагати надання копії документів: статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Політара" із змінами до статуту, здійсненими протягом 2016-2020 років; протоколів (рішень) загальних зборів учасників (засновників) Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Політара" за період з 01.01.2017 по 30.11.2020; річних фінансових звітів Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Політара" за період з 2016 - 2020 роки; всіх документів бухгалтерського обліку за період з листопада 2017 року по листопад 2020 року; документів звітності, що подавалися відповідним державним органам за період з 2016 по 2020 роки; аудиторських висновків та/або результатів надання інших аудиторських послуг, що надавалися протягом 2016-2020 років або вміщують в собі відомості щодо діяльності товариства у зазначений період, визначене ст.43 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» та не виконано відповідачем обов`язку щодо надання позивачу документів у встановлений таким Законом строк, то в цій частині позовні вимоги обґрунтовані.

Додатковим рішенням Господарського суду Київської області від 26.05.2021 у справі №911/219/21 заяву позивача щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково.

Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 10 833, 30 грн в рахунок часткового відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

В іншій частині у задоволенні заяви позивача відмовлено, залишено за позивачем витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 166,70 грн.

Заяву відповідача щодо розподілу судових витрат у розмірі 20 000,00 грн, понесених на оплату професійної правничої допомоги, залишено без розгляду.

Не погоджуючись із вищезазначеними судовими рішеннями, відповідач (Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Політара») звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 14.05.2021 та додаткове рішення Господарського суду Київської області від 26.05.2021 у справі №911/219/21, ухвалити нове рішення про закриття провадження у справі. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржувані рішення є необґрунтованими, постановлені з порушенням процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Серед іншого апелянт зазначає, що судом першої інстанції необґрунтовано не застосовано ч. 3 ст. 124 Конституції України; ч. 1, 2 ст. 2 ГПК України; п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України; ст. 167 ГК України; ч. 1 ст. 81 ЦК України; ч. 4 ст. 57 ГК України; ст. 116 ЦК України; ст. 117 ЦК України; п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України; Закон України «Про товариства з обмеженою відповідальністю» (який набрав чинності 17.06.2018 року) та не взято до уваги п. 37 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2008 №13 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів», а саме, що господарським судам необхідно також враховувати процедуру надання учасникам (акціонерам) інформації про діяльність товариства, встановлену господарським товариством.

Крім того, апелянт зазначає, що з огляду на статут товариства, зміст корпоративних відносин складається не лише з корпоративних прав, а й корпоративних обов`язків, а тому корпоративний спір повинен був вирішений з урахуванням того, що оригінал статуту знаходиться в Славутицькій міській раді Київської області, позивач як учасник може отримати доступ до статуту.

Також судом необґрунтовано та незаконно не взято до уваги, що не встановлення в статуті товариства обов`язку здійснювати оплату за виготовлення копії не свідчить про те, що копії документів підлягають наданню безоплатно.

Так, при вирішенні спору, суду слід керуватись як статутом так і рішеннями прийнятими загальними зборами учасників товариства, які є обов`язковими для учасників товариства.

Крім того, апелянт зазначає, що на момент розгляду справи у суді першої інстанції сторони самі врегулювали спірні питання відповідно до статуту та чинного законодавства, тому між ними відсутній юридичний спір/предмет спору, що є підставою для закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Також апелянт зазначає, що рішення суду про зобов`язання товариства надати учаснику товариства документи без оплати за виготовлення копій виходить за межу корпоративного спору та є несправедливим, незаконним та необґрунтованим.

Стосовно додаткового рішення апелянт зазначає, що воно є незаконним та необґрунтованим з огляду на те, що судом розглянуто справу за відсутності спору, витрати позивача на правничу допомогу адвоката при розгляді належить нести позивачу, відповідач же в свою чергу добросовісно, з огляду на приписи закону та положення статуту, вжив і вживає усіх дій для виконання запиту учасника щодо надання документів.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.06.2021 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Політара» передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуюча суддя (суддя-доповідач) - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Алданова С.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2021 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Політара" на рішення Господарського суду Київської області від 14.05.2021 та на додаткове рішення Господарського суду Київської області від 26.05.2021 у справі №911/219/21 залишено без руху, надано скаржнику строк для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом подання до суду апеляційної інстанції доказів сплати судового збору у розмірі 3 405, 00 грн.

21.07.2021 через управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява на виконання вимог ухвали Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2021, до якої останнім долучено докази сплати судового збору у розмірі 3 405, 00 грн (платіжне доручення №3134 від 15.07.2021).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.08.2021 відкрито апеляційне провадження у справі №911/219/21 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Політара" на рішення Господарського суду Київської області від 14.05.2021 та на додаткове рішення Господарського суду Київської області від 26.05.2021 та розгляд призначено до розгляду на 14.09.2021.

У зв`язку з перебуванням суддів Мартюк А.І., Алданової С.О., які входять до складу колегії суддів та не є головуючим суддею, у відпустках, розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Політара" на рішення Господарського суду Київської області від 14.05.2021 та на додаткове рішення Господарського суду Київської області від 26.05.2021 у справі №911/219/21, призначений на 14.09.2021 - не відбувся.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.09.2021 справу №911/219/21 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Політара" призначено до розгляду в судовому засіданні на 19.10.2021.

У зв`язку з перебуванням судді Мартюк А.І., яка входить до складу колегії суддів та не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), на лікарняному, відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.10.2021, для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуюча суддя - Зубець Л.П. (суддя - доповідач), судді: Алданова С.О., Владимиренко С.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.10.2021 прийнято справу №911/219/21 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Політара" на рішення Господарського суду Київської області від 14.05.2021 та на додаткове рішення Господарського суду Київської області від 26.05.2021 до провадження у вищезазначеному складі колегії суддів та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 14.12.2021.

У відповідності до ст. 216 ГПК України в судовому засіданні 14.12.2021 оголошено протокольно перерву до 16.12.2021.

У судове засідання 16.12.2021 з`явилися представники сторін, які надали пояснення по суті спору.

Так, представник відповідача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив суд її задовольнити, оскаржувані рішення скасувати, прийняти нове судове рішення про закриття провадження у справі. В свою чергу, представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд відмовити в її задоволенні.

Згідно із ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У судовому засіданні 16.12.2021 оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Як встановлено місцевим господарським судом та перевірено судом апеляційної інстанції, у п.п.3.1, 8.1 статуту відповідача - ТОВ «ВКФ "Політара", затвердженого рішенням загальних зборів від 17.04.2019, що зафіксоване у протоколі №6, передбачено, що позивач ОСОБА_1 - є учасником ТОВ «ВКФ «Політара», якому належить частка у розмірі 3,5% статутного капіталу товариства, що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Представник позивача - адвокат Падієнко О.А., діючи від імені позивача, звернувся до відповідача з адвокатським запитом №144/3 від 02.10.2020, у якому просив надати належним чином завірені копії наступних документів:

- актуальну редакцію статуту ТОВ «ВКФ «Політара» із змінами до статуту, здійсненими протягом 2016-2020 років;

- протоколів (рішень) загальних зборів учасників (засновників) ТОВ «ВКФ «Політара» за період з 01.01.2017 по 01.10.2020;

- документи на підтвердження повідомлення учасників (засновників) ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «Політара» про проведення (скликання) в період з 01.01.2017 по 01.10.2020 загальних зборів учасників (засновників) ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «Політара» та документи на підтвердження отримання ними таких повідомлень та повідомити, якщо відповідні документи відсутні, у який спосіб засновники ТОВ «ВКФ «Політара» повідомлялись про проведення відповідних зборів;

- документів на підтвердження, у разі їх прийняття, рішень про розподіл чистого прибутку товариства чи про виплати дивідендів протягом 2016-2020 роки;

- річних фінансових звітів ТОВ «ВКФ «Політара» за період з 2016 - 2017 роки;

- договорів (угод), у разі їх укладення протягом 2017-2020 років, загальна ціна яких складає або перевищує суму грошових коштів у національній валюті України, що еквівалентна 20 000 доларів США на дату укладання або здійснення розрахунків за такими договорами (угодами);

- аудиторських висновків та/або результатів надання інших аудиторських послуг, що надавалися протягом 2016-2020 років або вміщують в собі відомості щодо діяльності товариства у зазначений період.

У відповіді на запит відповідачем листом №19/10-20/01 від 19.10.2020 повідомлено про надходження вищевказаного запиту до відповідача 12.10.2020 та неможливість прийняття його до виконання з посиланням на невідповідність його закону та відсутність особистих звернень ОСОБА_1 до відповідача з питань, порушених у запиті.

28.10.2020 представник позивача звернувся з листом №320/3, у якому вказав, що відповідь на адвокатський запит не відповідає чинному законодавству та вимагав невідкладно, але не пізніше трьох днів з дати отримання листа, надати запитувані документи.

У відповідь на таке звернення, відповідач листом за №04/11-20/01 від 04.11.2020 повідомив, що директор ТОВ «ВКФ «Палітра» змушений звернутись до ОСОБА_1 для отримання підтвердження того, що він особисто уповноважив представника представляти його інтереси.

Після чого, 30.11.2020 позивач особисто листом №1, звернувся до відповідача та вимагав надання аналогічних документів та просив надати аналогічну інформацію, що й представник, який діяв від його імені, проте період за який вона запитувалась щодо протоколів загальних зборів та документів на підтвердження повідомлення учасників про проведення загальних зборів, ним змінено - з 01.01.2017 по 30.11.2020, а щодо правочинів, загальна ціна яких перевищує суму еквівалентну 20 000 доларів США такі документи позивач вимагав надати за період з 2017 по 2020 роки, який було отримано відповідачем 11.12.2020, що підтверджено з даних АТ «Укрпошта».

23.12.2020 листом за вих.№23/12-20-01, направлення якого підтверджується описом вкладення від 23.12.2020 у поштове відправлення №450, відповідач повідомив позивача, що для виготовлення первинних документів за 3 роки діяльності товариства необхідно найняти на роботу окремого працівника і це потребує додаткових фінансових затрат, про готовність оплачувати які у зверненнях позивача не вказано. Також відповідач повідомив позивача про те, що у разі необхідності додаткового контролю, позивач може ініціювати розгляд такого питання перед загальними зборами.

04.02.2021 відповідачем направлено позивачу повідомлення №20 про проведення загальних зборів товариства 10.03.2021, до порядку денного яких включено питання про надання інформації учаснику товариства ОСОБА_1 за його запитом, направлення якого підтверджується описом вкладення у поштове відправлення №966, яке прийнято для відправлення відповідно до накладної.

Як вбачається з протоколу №5 від 10.03.2021 загальних зборів учасників ТОВ «ВКФ «Політара», на них присутні учасники товариства, загальний розмір часток яких становить 100% статутного капіталу товариства, у т.ч. позивач, від імені якого діяв представник, що підтверджується реєстром.

На зборах було прийнято рішення про надання інформації учаснику товариства ОСОБА_1 за його запитом, згідно якого прийнято рішення надати ОСОБА_1 належним чином завірені копії документів щодо фінансово-господарської діяльності товариства за період з 2016 по 2020 роки у паперовому вигляді у наступному порядку:

- письмово проінформувати ОСОБА_1 про надання йому копій документів на його вимогу за умови компенсації товариству витрат, пов`язаних з підготовкою таких копій та їх пересилання поштою (кур`єрською поштою), а саме, про необхідність перерахувати на рахунок товариства суму коштів для здійснення копіювання документів, розмір якої не може перевищувати вартості витрат на виготовлення копій документів та витрат, пов`язаних з пересиланням документів поштою (кур`єрською поштою);

- бухгалтерії товариства протягом 7 робочих днів розрахувати розмір компенсації, сформувати рахунок (з розшифровкою суми платежу) та направити його поштою або (у разі згоди ОСОБА_1 ) іншими комунікаційними засобами (електронна пошта), що дозволяє доставити рахунок, що повинен містити розмір компенсації, банківські реквізити товариства, на які повинно бути здійснено зарахування компенсації та кінцевий строк оплати; оплата компенсації повинна бути здійснена до закінчення кінцевого строку; не здійснення учасником товариства оплата у вказаний строк, буде вважатись відмовою учасника від отримання копій документів;

- після отримання грошових коштів на банківський рахунок від ОСОБА_1 уповноважити начальника адміністративного відділу здійснювати копіювання документів з урахуванням норм по охороні праці при роботі з оргтехнікою;

- уповноважити начальника адміністративного відділу поштовим переказом (кур`єрською поштою) направити копії документів ОСОБА_1

18.03.2021 відповідачем направлено позивачу лист №60 від 17.03.2012 разом з кошторисом та рахунком на оплату на суму 2 040, 00 грн за 1000 шт, що підтверджується описом вкладання у рекомендований лист №892, його було отримано позивачем 02.04.2021, що вбачається з сайту АТ «Укрпошта».

05.04.2021 позивачем здійснено оплату відповідного рахунку, що підтверджується платіжним доручення №489fa7c695.

13.05.2021 відповідачем листом №062 з описом вкладення було направлено позивачу первинні бухгалтерські документи.

Однак, позивач зазначив, що не отримував відповідного листа, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Політара" про зобов`язання вчинити дії, а саме надати йому належним чином засвідчені копії документів щодо діяльності товариства за 2016-2020 роки.

Суд першої інстанції враховуючи положення норм чинного законодавства України, приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини справи, керуючись принципами розумності та справедливості, дійшов висновку, що позов про зобов`язання вчинити дії, а саме надати йому належним чином засвідчені копії документів щодо діяльності товариства за 2016-2020 роки є частково обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню.

Здійснивши перевірку правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає правомірними висновки суду першої інстанції щодо часткового задоволення заявлених позовних вимог, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Приписи ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) закріплюють за кожною особою право на захист свого цивільного права. Підставою для їх захисту є порушення, невизнання або оспорювання цивільного права.

Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, у недодержанні сторонами при вчиненні правочину вимог закону; поширенні про особу недостовірної інформації; протиправному позбавленні права власності чи його обмеженні; безпідставному заволодінні особою майном іншої особи-власника; вчиненні власнику перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном; неправомірному використанні товару без згоди автора; невиконанні чи неналежному виконанні умов зобов`язання; безпідставній односторонній відмові від договору.

Положеннями ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Частиною 1 статті 1 Закону України "Про акціонерні товариства" (надалі - Закон) встановлено, що цей Закон визначає порядок створення, діяльності, припинення, виділу акціонерних товариств, їх правовий статус, права та обов`язки акціонерів.

Положеннями пункту 8 частини 1 статті 2 Закону корпоративні права визначаються як сукупність майнових і немайнових прав акціонера - власника акцій товариства, які випливають з права власності на акції, що включають право на участь в управлінні акціонерним товариством, отримання дивідендів та активів акціонерного товариства у разі його ліквідації відповідно до закону, а також інші права та правомочності, передбачені законом чи статутними документами.

Відповідно до ч. 1 ст. 167 ГК України, корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Згідно п. 5 ч. 1, ч. 2 ст. 116 ЦК України, учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом, зокрема, одержувати інформацію про діяльність товариства у порядку, встановленому установчим документом, а також мати інші права, встановлені установчим документом товариства та законом.

Правовий статус товариств з обмеженою відповідальністю та товариств з додатковою відповідальністю (далі - товариство), порядок їх створення, діяльності та припинення, права та обов`язки їх учасників визначені нормами Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" в редакції, чинній на момент звернення позивача з вимогою щодо надання документів, та норми якого є спеціальними.

Згідно зі ст. 5 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" учасники товариства мають такі права: 1) брати участь в управлінні товариством у порядку, передбаченому цим Законом та статутом товариства; 2) отримувати інформацію про господарську діяльність товариства; 3) брати участь у розподілі прибутку товариства; 4) отримати у разі ліквідації товариства частину майна, що залишилася після розрахунків з кредиторами, або його вартість. Учасники товариства можуть мати інші права, передбачені законом та статутом товариства.

У відповідності до ч. 1 ст. 43 вказаного Закону товариство зобов`язано зберігати такі документи: протокол зборів засновників товариства (рішення одноосібного засновника); статут товариства та зміни до статуту; протоколи загальних зборів учасників; документи товариства, що регулюють діяльність органів товариства, та зміни до них; положення про філії (представництва) товариства у разі їх створення (відкриття); протоколи засідань наглядової ради товариства та колегіального виконавчого органу товариства, накази і розпорядження виконавчого органу товариства; аудиторські висновки та результати надання інших аудиторських послуг; річну фінансову звітність; документи звітності, що подаються відповідним державним органам; документи, пов`язані з випуском емісійних цінних паперів; інші документи, передбачені законодавством, статутом товариства, рішеннями загальних зборів учасників, наглядової ради та виконавчого органу товариства; документи, що підтверджують права товариства на майно; документи бухгалтерського обліку.

У ч. 2, 3 ст. 43 вказаного Закону зазначено, що відповідальність за зберігання документів товариства покладається на виконавчий орган товариства та на головного бухгалтера (у разі призначення) - щодо документів бухгалтерського обліку та фінансової звітності. Документи, передбачені частиною першою цієї статті, підлягають зберіганню протягом усього строку діяльності товариства, крім документів бухгалтерського обліку, строки зберігання яких визначаються відповідно до законодавства.

Ч 4, 5 ст. 43 вказаного Закону визначено, що товариство забезпечує кожному учаснику (його представнику) доступ до документів, визначених частиною першою цієї статті. Протягом 10 днів з дня надходження письмової вимоги учасника товариства виконавчий орган товариства зобов`язаний надати такому учаснику копії відповідних документів, визначених частиною першою цієї статті. За підготовку копій документів товариство може встановлювати плату, розмір якої не може перевищувати розмір витрат на виготовлення копій документів та витрат, пов`язаних з пересиланням документів поштою.

Таким чином, даною статтею встановлено обов`язок товариства надати учаснику документи на його письмову вимогу у встановлений ч. 5 статті строк.

Окрім того, Закон встановлює право товариства встановити плату за підготовку копій документів та встановлює ліміт її розміру.

Пунктом 7.1.7 статуту відповідача передбачено, що учасник товариства має право одержувати інформацію про діяльність товариства, стан його майна, розмір прибутків та збитків, знайомитись з квартальними та річними балансами, звітами, розпорядчими документами керівних органів, у порядку встановленому статутом.

Однак, статутом не передбачено обов`язку учасника здійснювати оплату за виготовлення копій.

Разом з тим, у п. 15.3 статуту встановлено, що всі питання, не врегульовані статутом, вирішують відповідно до чинного законодавства України.

Таким чином, на письмову вимогу позивача відповідач був зобов`язаний надати позивачу у строк, встановлений ч. 5 ст. 43 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» - протягом 10 днів з моменту надходження вимоги позивача надати йому документи, визначені ч.1 такої статті. При цьому, чинне законодавство не встановлює будь-яких додаткових умов для цього, у т.ч. проведення загальних зборів для встановлення плати за надання копій та визначення порядку їх надання, у разі якщо він не був встановлений до звернення з письмовою вимогою про надання таких документів.

Отже, право позивача як учасника товариства на отримання у встановлений Законом строк документів, визначених ч.1 ст.43 зазначеного Закону, відповідачем порушено та підлягає захисту судом.

Таким чином, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції стосовно того, що вимоги позивача в частині зобов`язання надати статут ТОВ «ВКФ «Політара» із змінами до статуту, здійсненими протягом 2016-2020 років, протоколів (рішень) загальних зборів учасників (засновників) ТОВ ВКФ «Політара» за період з 01.01.2017 по 30.11.2020, річних фінансових звітів товариства за період з 2016 - 2020 роки, всіх документів бухгалтерського обліку за період з листопада 2017 року по листопад 2020 року, документів звітності, що подавалися відповідним державним органам за період з 2016 по 2020 роки, аудиторських висновків та/або результатів надання інших аудиторських послуг, що надавалися протягом 2016-2020 років або вміщують в собі відомості щодо діяльності товариства у зазначений період є обгрунтованими, враховуючи право позивача вимагати надання відповідних документів, визначене ст.43 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» та не виконання відповідачем обов`язку щодо надання позивачем таких документів у встановлений таким Законом строк.

Стосовно вимоги позивача про надання усіх протоколів загальних зборів учасників у період з 01.01.2017 по 30.11.2020, то вона є аналогічною вимозі про надання протоколів (рішень) загальних зборів за відповідний період (у вимозі позивача протягом 2017-2020 років, а.с.19-20) щодо здійснення розподілу прибутку та виплату дивідендів, а також тих, якими надавалась згода на укладання договорів (угод) та додатків до них у яких ціна дорівнює або перевищує сумі, еквівалентній 20000 доларів США.

Щодо надання документів бухгалтерського обліку за період з 2016 року по жовтень 2017 року, то зазначені вимоги відсутні у письмовому зверненні, а тому задоволенню не підлягають.

Також вимога позивача в частині зобов`язання відповідача надати копії договорів (угод) та додатків до них (додаткові угоди та інше), загальна ціна яких (з урахуванням додатків та додаткових угод до них) складає або перевищує суму грошових коштів у національній валюті України, що еквівалентна 20 000 (двадцяти тисячам) доларів США на дату укладання або здійснення розрахунків за такими договорами (угодами), не підлягає задоволенню, оскільки надання таких документів прямо не передбачено ст. 43 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», а доказів передбачення надання таких документів статутом позивача або рішеннями загальних зборів такого товариства або іншого його органу не надано.

Щодо вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача надати документи на підтвердження повідомлення учасників (засновників) ТОВ «ВКФ «Політара» про проведення (скликання) в період з 01.01.2017 по 30.11.2020 загальних зборів учасників (засновників) ТОВ «ВКФ» та документи на підтвердження отримання ними таких повідомлень, то вона також задовленню не підлягає оскільки надання їх копій не визначено обов`язком товариства в силу наведених норм.

Стосовно адвокатських витрат, ухвалених до стягнення в додатковому рішенні, в розмірі 10 833, 30грн, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частинами 3, 4 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

14.05.2021 представником позивача було заявлено про намір надати докази понесених витрат на професійну правничу допомогу протягом 5-ти днів з дня ухвалення рішення суду.

20.05.2021 у межах строку, встановленого ч. 8 ст.129 ГПК України у підтвердження витрат, позивачем наданий опис виконаних робіт для надання правової допомоги та їх вартості: консультація (1 година) - гонорар 1 500, 00 грн; складання та подання до суду позовної заяви (4 години) - гонорар 6 000, 00 грн з розрахунку 1 500, 00 грн/1годину; складання на направлення до суду відповіді на відзив (1 година) - гонорар 1 500, 00 грн; представництво інтересів клієнта в суді по цій справі в судових засіданнях 26.02.2021, 24.03.2021, 28.04.2021 та 14.05.2021 (4 години) - гонорар 6 000, 00 грн з розрахунку 1 500, 00 грн/1годину.

Як вбачається з акту №1 від 17.05.2021, АО «Адвокати України» надано, а позивачем прийнято правову допомогу, вартість якої складає 15 000, 00 грн. Відповідний акт не підписано позивачем, однак, за дорученням позивача представником здійснено відповідну оплату, що підтверджується платіжним доручення від 18.05.2021; надходження коштів в рахунок оплати послуг підтверджено довідкою АО «Адвокати України» від 18.05.2021.

За змістом частини 2 статті 126 ГПК України для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, - яка вказує на неспівмірність витрат, - доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Поряд з цим, аналіз наведених норм частини 4 статті 126 ГПК України, а також статті 129 цього Кодексу дає підстави для висновку, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмету спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншої сторони має бути встановлено, що за обставин розгляду відповідної заяви/скарги при розгляді справи такі витрати сторони були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Дослідивши подані заявником документи, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що оскільки позовні вимоги було задоволено частково, а тому й витрати на професійну правову допомогу мають бути відшкодовані позивачу відповідачем пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме в сумі 10 833, 30грн.

Стосовно заяви відповідача б/н від 19.05.2021, у якій останній просить вирішити питання про розподіл судових витрат у розмірі 20 000, 00 грн, понесених на оплату правничої допомоги з доказами, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з відзиву, в ньому відповідач вказував, що сплатив за надання правничої допомоги адвокатом 20 000, 00грн і інших судових витрат не очікує, а обґрунтований (детальний) розрахунок надасть протягом встановленого строку.

Однак, як зазначає суд першої інстанції до закінчення судових дебатів детального опису робіт (наданих послуг) для визначення розміру таких витрат з метою розподілу, як передбачено ч.3 ст.126 ГПК України, відповідач не подав та не повідомив про наявність поважних причин не подання доказів на підтвердження розміру судових витрат.

Так, як визначено ч. 8 ст. 129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо), які подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Частиною 1 ст. 221 ГПК України визначено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Як визначено п. 5 ч. 6 ст. 238 ГПК України, у резолютивній частині рішення, у разі необхідності також вказується про призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дата, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру, понесених нею судових витрат.

Судом першої інстанції не було встановлено строку для подання відповідачем доказів щодо розміру понесених ним судових витрат, оскільки відповідач не надав за результатами розгляду справи детального опису виконаних робіт(послуг) та витрат, а також доказів та не повідомив про обставини, які перешкоджають подати такі докази та опис до закінчення судових дебатів та про намір, у зв`язку з такими поважними обставинами, подати такі докази після прийняття рішення.

Отже, ч. 1 ст. 221, ч. 8 ст. 129 ГПК України встановлено, що про намір подати докази понесення судових витрат сторона може повідомити до закінчення певної стадії судового процесу - дебати та не передбачає можливості подання відповідної заяви після закінчення такої стадії.

Відповідно до ст. 113 ГПК України, строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Згідно ст. 115 ГПК України, строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

У відповідності до ст. 118 ГПК України: право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку; заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Як визначено ч. 1 ст. 119 ГПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Спеціальною нормою - ч. 8 ст.129 ГПК України визначено, що неподання відповідних доказів протягом встановленого строку є підставою для залишення без розгляду поданої заяви. У даному випадку такий строк встановлений законом та його закінчення визначається певною подією - закінчення судових дебатів. При цьому, законом визначено, що у разі неможливості подати такі докази з поважних причин, сторона має зробити заяву про це до настання певної події - закінчення судових дебатів, у зв`язку з якою суд, приймаючи рішенням, призначає судове засідання для розгляду питання про судові витрати та вказує строк, встановлений для подання відповідних доказів.

Відповідачем до поданої заяви було долучено докази на підтвердження понесення судових витрат - договір про надання правничої допомоги від 22.02.2021, додаток до такого договору (розрахунок вартості наданих послуг, виконаних робіт адвокатом), акт про надання послуг, однак, про неможливість подати такі докази та причини цього відповідач суд першої інстанції не повідомив до закінчення судових дебатів, не подавав заяв про призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати до такого моменту - закінчення судових дебатів.

Таким чином, оскільки детальний опис виконаних робіт та понесених витрат та докази понесення витрат на професійну правничу допомогу не подані у встановлений строк - до закінчення судових дебатів і відповідач у встановлений строк - до закінчення судових дебатів не повідомив про поважність причин не подання таких доказів у такий строк, заява ТОВ "ВКФ "Політара" щодо розподілу судових витрат у розмірі 20 000, 00грн, правомірно залишена судом першої інстанції без розгляду.

Стосовно посилань скаржника на те, що судом першої інстанції необґрунтовано не застосовано ч. 3 ст. 124 Конституції України; ч. 1, 2 ст. 2 ГПК України; п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України; ст. 167 ГК України; ч. 1 ст. 81 ЦК України; ч. 4 ст. 57 ГК України; ст. 116 ЦК України; ст. 117 ЦК України; п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України; Закон України «Про товариства з обмеженою відповідальністю» (який набрав чинності 17.06.2018 року) та не взято до уваги п. 37 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2008 № 13 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів», а саме, що господарським судам необхідно також враховувати процедуру надання учасникам (акціонерам) інформації про діяльність товариства, встановлену господарським товариствам, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 129 конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Основними засадами судочинства є:

1) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом;

2) забезпечення доведеності вини;

3) змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості;

4) підтримання публічного обвинувачення в суді прокурором;

5) забезпечення обвинуваченому права на захист;

6) гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами;

7) розумні строки розгляду справи судом;

8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення;

9) обов`язковість судового рішення.

Законом можуть бути визначені також інші засади судочинства.

Судочинство провадиться суддею одноособово, колегією суддів чи судом присяжних.

За неповагу до суду чи судді винні особи притягаються до юридичної відповідальності.

У ст. 11 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" зазначено, що судові рішення, судові засідання та інформація щодо справ, які розглядаються судом, є відкритими, крім випадків, установлених законом. Ніхто не може бути обмежений у праві на отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа має право на вільний доступ до судового рішення в порядку, встановленому законом. Інформація про суд, який розглядає справу, сторони спору та предмет позову, дату надходження позовної заяви, апеляційної, касаційної скарги, заяви про перегляд судового рішення, стадії розгляду справи, місце, дату і час судового засідання, рух справи з одного суду до іншого є відкритою та має бути невідкладно оприлюдненою на офіційному веб-порталі судової влади України, крім випадків, установлених законом. Розгляд справ у судах відбувається відкрито, крім випадків, установлених законом. У відкритому судовому засіданні мають право бути присутніми будь-які особи. У разі вчинення особою дій, що свідчать про неповагу до суду або учасників судового процесу, така особа за вмотивованим судовим рішенням може бути видалена із зали судового засідання. Особи, присутні в залі судового засідання, представники засобів масової інформації можуть проводити в залі судового засідання фотозйомку, відео- та аудіозапис з використанням портативних відео- та аудіотехнічних засобів без отримання окремого дозволу суду, але з урахуванням обмежень, встановлених законом. Трансляція судового засідання здійснюється з дозволу суду. Якщо всі учасники справи беруть участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, здійснюється транслювання перебігу судового засідання в мережі Інтернет в обов`язковому порядку. Проведення в залі судового засідання фотозйомки, відеозапису, а також трансляція судового засідання повинні здійснюватися без створення перешкод у веденні засідання і здійсненні учасниками судового процесу їхніх процесуальних прав. Суд може визначити місце в залі судових засідань, з якого має проводитися фотозйомка, відеозапис. Розгляд справи у закритому судовому засіданні допускається за вмотивованим рішенням суду виключно у випадках, визначених законом. При розгляді справ перебіг судового процесу фіксується технічними засобами в порядку, встановленому законом. Учасникам судового процесу на підставі судового рішення забезпечується можливість брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у порядку, встановленому законом. Обов`язок забезпечити проведення відеоконференції покладається на суд, який отримав судове рішення про проведення відеоконференції, незалежно від спеціалізації та інстанції суду, який прийняв таке рішення. Судові засідання проводяться виключно в спеціально обладнаному для цього приміщенні суду - залі засідань, яке придатне для розміщення сторін та інших учасників судового процесу і дає змогу реалізовувати надані їм процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Крім того, відповідно постанови пленуму Вищого Господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції

Приймаючи рішення зі спору, господарський суд повинен мати на увазі таке.

Згідно з частиною другою статті 4 ГПК України господарський суд не застосовує акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України. Актами, що не відповідають законодавству України, можуть бути акти центральних органів виконавчої влади, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування або будь-яких інших органів, які за своїм статусом не є державними.

За змістом цієї статті до кола актів, які підлягають застосуванню господарськими судами, не відносяться судові рішення судів загальної юрисдикції. У процесі здійснення господарського судочинства з конкретної справи господарські суди керуються судовими рішеннями судів загальної юрисдикції виключно на підставі, у межах та порядку, передбачених статтею 35 ГПК України, тобто у встановленні преюдиціальних фактів.

Ненормативні акти (акти індивідуальної дії), - тобто такі, що передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію, - оцінюються господарським судом нарівні з іншими доказами у справі і не мають для нього заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України від 09.07.2002 №15-рп/2002 у справі №1-2/2002 (про досудове врегулювання спорів) положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Отже, місцеві господарські суди приймають у порядку, передбаченому ГПК України, до свого провадження як позови з вимогами, що ґрунтуються на визнаних претензіях позивача, так і позови, щодо вимог яких не подано доказів вжиття заходів досудового врегулювання спору. У зв`язку з викладеним суди не мають права застосовувати пункт 4 статті 83 ГПК України, а також відмовляти в прийнятті заяви про збільшення розміру позовних вимог через недотримання порядку досудового врегулювання спору (частина четверта статті 22 названого Кодексу), крім позовів, пов`язаних з перевезеннями, що здійснюються на підставі угод про міжнародне залізнично-вантажне сполучення (СМГС) та міжнародне залізничне перевезення (КОТІФ).

У постанові пленуму Вищого Господарського суду України від 23.03.2012 №6 Про судове рішення зазначено, що у разі необхідності в мотивувальній частині рішення суд може зазначити про урахування ним: рішення Конституційного Суду України про офіційне тлумачення Конституції та законів України, які підлягають застосуванню в даній справі, а також рішення про відповідність Основному Закону України нормативно-правових актів, зазначених у пункті 1 частини першої статті 150 Конституції України, якими сторони обґрунтовують свої вимоги або заперечення; прийнятих відповідно до Конституції України і Закону України "Про судоустрій і статус суддів", постанов пленуму Вищого господарського суду України; рішення Верховного Суду України, прийнятого за наслідками розгляду заяви про перегляд судових рішень господарських судів з підстав, передбачених статтею 111-16 ГПК України.

Якщо суд застосував у розгляді справи як джерело права Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практики Європейського суду з прав людини (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), то про це також зазначається в мотивувальній частині рішення.

Таким чином, оскільки за основу рішення покладено ст. 43 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», в якій серед іншого зазначено, що товариство забезпечує кожному учаснику (його представнику) доступ до документів, визначених частиною першою цієї статті. Протягом 10 днів з дня надходження письмової вимоги учасника товариства виконавчий орган товариства зобов`язаний надати такому учаснику копії відповідних документів, визначених частиною першою цієї статті. За підготовку копій документів товариство може встановлювати плату, розмір якої не може перевищувати розмір витрат на виготовлення копій документів та витрат, пов`язаних з пересиланням документів поштою, а рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі, то суд першої інстанції не вбачав підстав для зазначення норм апелянта в повному тексті рішення.

Що стосується тверджень апелянта, що позивач міг ознайомитись з оригіналом статуту який знаходиться в Славутицькій міській раді Київської області, то вони колегією суду не беруться до уваги оскільки позивач сам вирішує до якого органу йому звертатись з даним питанням.

Стосовно зазначення апелянтом щодо керування суду як статутом так і рішеннями прийнятими загальними зборами учасників товариства, колегія суддів не бере до уваги оскільки при прийнятті рішення суд керується актами державних та інших органів, які відповідають законодавству України, судовими рішеннями судів загальної юрисдикції виключно на підставі, у межах та порядку, передбачених статтею 35 ГПК України, тобто у встановленні преюдиціальних фактів, рішення Конституційного Суду України, рішення про відповідність Основному Закону України нормативно-правових актів, Конституцією України, Законуом України "Про судоустрій і статус суддів", постановами пленуму Вищого господарського суду України, рішеннями Верховного Суду України, законами та кодексами України, а не рішеннями прийнятими загальними зборами учасників товариства.

Апелянтом було зазначено, що на момент розгляду справи у суді першої інстанції сторони самі врегулювали спірні питання відповідно до статуту та чинного законодавства, тому між ними відсутній юридичний спір/предмет спору, що є підставою для закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, однак зазначене також не береться до уваги оскільки ані в суді першої інстанції ані в суді апеляційної інстанції позивачем не було підтверджено добровільного врегулювання спору.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про часткове задоволення заявлених позовних вимог відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Доводи апеляційної скарги не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції. Скаржником не надано суду доказів, які б свідчили про не обґрунтованість позовних вимог, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для зміни чи скасування рішення місцевого господарського суду.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Зазначена правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.02.2018 у справі №910/947/17.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Київської області від 14.05.2021 та додаткове рішення Господарського суду Київської області від 26.05.2021 у справі №911/219/21 прийняті з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим оскаржувані рішення мають бути залишеними без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Політара" - без задоволення.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, з огляду на відмову в задоволенні апеляційної скарги, на підставі статті 129 ГПК України, покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 267-271, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Політара" на рішення Господарського суду Київської області від 14.05.2021 та на додаткове рішення Господарського суду Київської області від 26.05.2021 у справі №911/219/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 14.05.2021 та додаткове рішення Господарського суду Київської області від 26.05.2021 у справі №911/219/21 залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги на рішення Господарського суду Київської області від 14.05.2021 у справі №911/219/21 залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Політара".

4. Матеріали справи №911/219/21 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення, відповідно до ст.ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 20.12.2021.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді С.О. Алданова

С.В. Владимиренко