РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.12.2021Справа № 910/17527/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г., за участі секретаря судового засідання Зайченко О.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Профтех-Сервіс» (02140, м. Київ, вул. Вишняківська, буд. 7А, кв. 173)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес компані груп» (04114, м. Київ, вул. Макіївська, буд. 10, прим. 7)

про стягнення 517 433, 94 грн.

за участю представників

від позивача: Крекотень В.О.

від відповідача: не з`явились

У судовому засіданні 15.12.2021, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Профтех-Сервіс» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес компані груп» про стягнення 517 433,94 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язань за договором поставки № 14/07/21 від 14.07.2021, а саме, в частині повної та своєчасної оплати отриманого товару, що підтверджується видатковими накладними № 515 від 02.08.2021 та № 525 від 06.08.2021, у відповідача виникла заборгованість у розмірі 304 593,00 грн, яку позивач просить стягнути в судовому порядку. Крім того, позивач нарахував до стягнення з відповідача інфляційні втрати у розмірі 3 038,62 грн, 36 % річних у розмірі 24 015,25 грн, пеню у розмірі 11 091,07 грн та договірну санкцію у розмірі 174 696,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.11.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/17527/21, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 01.12.2021.

З метою повідомлення відповідача про його право подати відзив на позовну заяву, на адресу останнього, яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, направлялась ухвала Господарського суду міста Києва від 01.12.2021.

Як вбачається із матеріалів справи, ухвала про відкриття провадження у справі від 01.12.2021 була отримання відповідачем 10.11.2021, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 495.

У судовому засіданні 01.12.2021 суд на місці ухвалив закрити підготовче провадження та призначити розгляд справи по суті на 15.12.2021.

У судовому засіданні 15.12.2021 суд заслухав представника позивача, який позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання, призначене на 15.12.2021, явку уповноваженого представника не забезпечив, клопотань щодо відкладення розгляду справи не направляв, про причини неявки суд не повідомив, хоча про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відповідно до ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідач у строк, встановлений ч.1 ст. 251 Господарського процесуального кодексу України та ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.11.2021, не подав до суду відзиву на позов, а відтак, не скористався наданими йому процесуальними правами.

З огляду за зазначене та з урахуванням того, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути дану справу за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

14 липня 2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Профтех-Сервіс» (надалі - постачальник/позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнес компані груп» (надалі - відповідач/покупець) було укладено договір поставки № 14/07/21 (надалі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору продавець приймає на себе зобов`язання передати у власність покупця товар, зазначений в специфікації у додатку № 1, що є невід`ємною частиною договору, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити товар в порядку та на умовах, передбачених цим договором.

Згідно з п. 1.2. договору асортимент товару, що поставляється строки та умови його поставки, ціна, порядок і строки його оплати обумовлюються сторонами в цьому договорі та/або в специфікації, рахунках, які є його невід`ємними частинами.

За умовами п. 2.3 договору право власності на товар, а разом з ним і ризик випадкової загибелі/втрати товару переходить від постачальник до покупця в момент передачі товару, про що свідчить документ про передачу товару - видаткова накладна, підписана уповноваженим представником покупця або товарно-транспортна накладна, транспортна декларація, тощо, у разі передачі товару перевізнику (кур`єру, тощо).

Датою поставки вважається дата відвантаження товару, зазначена у видатковій накладній або товарно-транспортній накладній (п. 2.4 договору).

Вартість товару визначається сторонами в національній валюті (п. 3.1. договору).

У п. 3.2. договору сторонами визначено, що покупець здійснює оплату за замовлений товар у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника протягом 7 (семи) календарних днів з дня отримання товару.

Умови оплати товару можуть бути змінені тільки у разі погодження між постачальником і покупцем додаткової угоди із зазначенням інших умов оплати або Специфікації, при цьому умови оплати товару стосується лише поставки по цій специфікації (п. 3.3. договору).

Як вбачається із матеріалами справи, сторонами погоджено специфікацію (додаток № 1), якою визначено найменування товару, кількість, вартість та порядок оплати, а саме: 1,783-223,0 машина для миття підлоги Karcher BR 30/4C+MF у кількості 5 шт. на загальну суму 223 995,00 грн та 1,367-308,0 мийка високого тиску Karcher HD9/20-4 Classic у кількості 2 шт. на загальну суму 80 598,00 грн.

Судом встановлено, що у даній специфікації сторонами погоджено інший порядок оплати, зокрема: покупець здійснює оплату за замовлений та отриманий товар у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника протягом 10 (десяти) банківських днів з дня отримання товару, та підписання видаткової накладної за отриманий товар.

Відповідно до п. 8.1. даний договір набуває чинності з моменту його підписання і діє по 31.12.2021, але у будь-якому випадку до повного виконання зобов`язань сторонами.

За доводами позивача, на виконання умов договору та специфікації позивачем 02.08.2021 поставлено відповідачу машини для миття підлоги Karcher BR 30/4C+MF у кількості 5 шт. на загальну суму 223 995,00 грн, а 06.08.2021 поставлено відповідачу мийки високого тиску Karcher HD9/20-4 Classic у кількості 2 шт. на загальну суму 80 598,00 грн, що підтверджується видатковими накладними № 515 від 02.08.2021 та № 525 від 06.08.2021. Відповідач товар отримав без зауважень, проте станом на 29.10.2021 не здійснив оплату за вказаний товар.

Гарантійним листом від 03.09.2021 № 249 відповідач зобов`язався погасити заборгованість у сумі 304 593,00 грн до 30.09.2021, а гарантійним листом від 01.10.2021 № 285 - до 30.11.2021.

Однак заборгованість погашена не була, а тому позивач звернувся до суду.

Отже, спір у справі виник у зв`язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем зобов`язання по сплаті за поставлений товар.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.

У відповідності до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст. 266 ГК України предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України передбачає, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Судом встановлено, що позивачем було здійснено поставку відповідачу товар, а саме: машини для миття підлоги Karcher BR 30/4C+MF у кількості 5 шт. на загальну суму 223 995,00 грн та мийки високого тиску Karcher HD9/20-4 Classic у кількості 2 шт. на загальну суму 80 598,00 грн, що підтверджується видатковими накладними № 515 від 02.08.2021 та № 525 від 06.08.2021.

Зокрема, як встановлено судом, товар за накладними з боку відповідача отримав уповноважений представник за довіреністю № 136 від 30.07.2021, належним чином завірена копія якої міститься у матеріалах справи.

Отже, з вищевказаних доказів вбачається, що позивачем в повному обсязі виконані зобов`язання за договором та специфікацією щодо поставки товару, який в свою чергу був прийнятий відповідачем без жодних зауважень та заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

При цьому, з долучених до матеріалів справи гарантійних листів від 03.09.2021 № 249 та від 01.10.2021 № 285 вбачається, що відповідач гарантував позивачу сплати заборгованість відповідно до 30.09.2021 та до 30.11.2021.

Проте, судом встановлено, що станом на момент розгляду спору по суті, вищевказана заборгованість залишена відповідачем без оплати.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оскільки матеріали справи не містять доказів оплати відповідачем основного боргу, а факт заборгованості відповідача перед позивачем за договором належним чином доведений, документально підтверджений та відповідачем не спростований, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 304 593,00 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Позивачем також заявлено вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі 11 091,07 грн та договірної санкції (штраф) у розмірі 174 696,00 грн.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

При цьому суд зазначає, що чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Так, у п. 7.2. договору сторони передбачили, що у випадку порушення покупцем термінів розрахунків за отриманий товар, визначених договором і додатковими угодами (додатками) до нього, покупець сплачує на користь постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період нарахування пені за кожен день прострочення платежу, а за прострочення більше 20 днів - додатково сплачує договірну санкцію у розмірі 10 % від простроченої суми коштів за кожні 10 днів такого прострочення. Сторони узгодили в порядку ст. 625 ЦК України застосувати 36% річних. При цьому строк нарахування, стягнення пені та договірної санкції становить 3 роки.

Здійснивши перерахунок пені, суд встановив, що її розмір є меншим, ніж заявлено позивачем, оскільки останнім не вірно визначено період прострочення, зокрема не враховано, що специфікацією (додаток № 1 до договору) сторонами змінено порядок розрахунків, а саме визначено, що оплата здійснюється протягом 10 банківських днів. За таких обставин, прострочення за видатковою накладною № 515 від 02.08.2021 розпочинається з 17.08.2021, а за видатковою накладною № 525 від 06.08.2021 з 23.08.2021, тому, за розрахунком суду позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню на суму 10 085,76 грн. В іншій частині пені слід відмовити.

Перевіривши розрахунок договірної санкції (штрафу) суд встановив, що позивачем не вірно визначено період прострочення, не враховано, що специфікацією передбачено строк оплати протягом 10 банківських днів, а тому за перерахунком суду до стягнення з відповідача підлягає договірна санкція (штраф) у розмірі 144 236,70 грн, в іншій частині нарахування штрафу суд відмовляє.

Крім того, за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позивачем заявлено до стягнення з відповідача інфляційні втрати у розмірі 3 038,62 грн, 36 % річних у розмірі 24 015,25 грн.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У пункті 7.2 договору сторонами узгоджено, що розмір процентів за користування грошовими кошами, у випадку прострочення зобов`язання з оплати становитиме 36%.

Отже, враховуючи факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання щодо оплати товару за договором, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 36% річних та інфляційних втрат.

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення 36% річних, судом встановлено, що позивачем при здійсненні обрахунку не вірно розрахований період, а саме не враховано, що специфікацією передбачено строк оплати протягом 10 банківських днів, а тому за перерахунком суду до стягненню з відповідача підлягають 36 % річних у розмірі 21 754,16 грн, в іншій частині слід відмовити.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд встановив, що їх розмір становить більше, ніж заявлено позивачем, однак, приймаючи до уваги, що суду не надано право виходити за межі позовних вимог, то до стягнення підлягають інфляційні нарахування у заявленому позивачем розмірі.

Згідно зі ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами як письмові, речові і електронні докази.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідачем під час розгляду справи не надано суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлені до стягнення грошових коштів.

З огляду на вищезазначене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору у разі часткового задоволення позову покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 129, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес компані груп» (04114, м. Київ, вул. Макіївська, буд. 10, приміщення 7; ідентифікаційний код 39310886) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Профтех-Сервіс» (02140, м. Київ, вул. Вишняківська, буд. 7А, кв. 173; ідентифікаційний код 40163340) основну суму заборгованості за договором у розмірі 304 593 грн 00 коп.; пеню у розмірі 10 085 грн 76 коп.; штраф у розмірі 144 236 грн 70 коп.; 36% річних у розмірі 21 754 грн 16 коп.; інфляційні втрати у розмірі 3 038 грн 62 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 7 255 грн 62 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 16.12.2021

Суддя Л. Г. Пукшин