ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" жовтня 2021 р. Справа№ 910/8360/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання Линник А.М.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 28.10.2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Торгсистема"

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2021

у справі № 910/8360/18 (суддя Усатенко І.В.)

за позовом Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Торгсистема"

про розірвання договору, виселення та стягнення

та за позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Департамент комунальної власності виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Торгсистема"

про розірвання договору та виселення

В судовому засіданні 28.10.2021 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Комунальне підприємство "Київжитлоспецексплуатація" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Торгсистема" про розірвання договору, виселення та стягнення 1361005,40 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач позов заперечує, вказуючи, що акт, яким доводиться порушення з його боку, складений не належним чином і є нечитабельним. Також відповідач зазначив, що при розміщенні магазину не заборонено використовувати частину приміщення в якості складу, оскільки законодавством передбачено таке поняття як "магазин-склад". Вказані обставини свідчать про те, що відповідач використовує приміщення за цільовим призначенням.

У відповіді на відзив позивач підтримує позовні вимоги та вказує, що стандарт, про невідповідність якому акту обстеження зазначає відповідач, не застосовується до складання відповідних актів. Позивач вказує, що за оренду приміщення з цільовим призначенням магазин-склад стягується орендна плата за ставкою 18%, натомість для відповідача ставка була визначена у розмірі 6% за розміщення в орендованому приміщенні магазину з продажу поліграфічної продукції.

У запереченнях на відповідь на відзив відповідач підтримує обставини, викладені у відзиві.

05.10.2020 Департамент комунальної власності виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) звернувся до Господарського суду міста Києва із позовною заявою третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, до Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Торгсистема" про розірвання договору оренди, виселення.

Ухвалою суду від 20.10.2020 прийнято позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, Департаменту комунальної власності виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до спільного розгляду з первісним позовом у справі № 910/8360/18, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, вимоги за первісним позовом об`єднано в одне провадження з позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.

23.11.2020 від відповідача надійшов відзив з додатками, в якому відповідач проти позову третьої особи заперечує, вказує на відсутність підстав для розірвання договору, оскільки відповідач належним чином виконує його умови; неналежність акту обстеження. Відповідач вважає, що його не повідомили про намір припинити договір протягом місяця після закінчення строку договору, а тому договір вважається продовженим на наступний період, що зумовлює відсутність підстав для виселення відповідача.

04.12.2020 від позивача надійшли заперечення на відзив, в яких позивач вказує про належне повідомлення про розірвання договору, а тому відсутність підстав для його пролонгації.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.03.2021 у справі № 910/8360/18 позов Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Торгсистема" на користь Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" заборгованість з орендної плати у розмірі 1331598 грн. 17 коп., пеню у розмірі 24337 грн. 28 коп., втрати від інфляції у розмірі 554 грн. 77 коп., 3% річних у розмірі 4515 грн. 18 коп., судовий збір у розмірі 20415 грн. 08 коп. В іншій частині позову відмовлено.

Позовну заяву третьої особи з самостійними вимогами - Департаменту комунальної власності виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) задоволено частково.

Виселено Товариство з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Торгсистема" з нежилих приміщень загальною площею 442,30 кв. м, в будинку № 27/2 літера А на бульварі Лесі Українки у м. Києві. В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Торгсистема" на користь Департаменту комунальної власності виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) судовий збір у розмірі 2102 грн. 00 коп.

Рішення мотивовано наявністю правових підстав для часткового задоволення як первісного позову, так і позову третьої особи з самостійними вимогами.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач 14.04.2021 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати повністю та направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована неправильним встановленням обставин, які мають значення для справи, внаслідок їх неправильної оцінки, неправильне їх визначення відповідно до встановлених судом правовідносин, без дотримання принципу рівності сторін при розгляді справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

- всупереч вимогам ч.4 ст.75 ГПК України суд неправильно надав оцінку обставинам, вказаним у справі №910/11655/18 преюдиціального значення, оскільки ні зміст спірного Акту обстеження, ні обставини не цільового використання об`єкту оренди за договором оренди судом не досліджувались, що також суперечить положенням ст. 86 ГПК України щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів;

- враховуючи недоведеність нецільового використання об`єкту оренди за договором, необґрунтованим є рішення в частині стягнення зі скаржника орендної плати за подвійним тарифом в розмірі 1 331 598,17 грн.;

- щоб встановити правильність розрахунку розміру орендної плати відповідач подав клопотання про призначення судово-економічної експертизи, у задоволенні якого судом було відмовлено всупереч ст.13 ГПК України, чим порушено принцип змагальності сторін процесу;

- враховуючи недоведеність обставин та відсутність належних доказів нецільового використання скаржником об`єкту оренди згідно договору оренди, скаржник заперечує щодо його виселення з орендованого приміщення.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник КП «Київжитлоспецексплуатація» спростовує доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, просить її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 21.04.2021 апеляційну скаргу відповідача передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.04.2021 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Торгсистема" строк для подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2021 у справі №910/8360/18, відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду.

В судових засіданнях апеляційної інстанції розгляд справи відкладався, у справі оголошувалась перерва, останній раз на 28.10.2021.

Явка представників сторін

Представник відповідача в судових засіданнях апеляційної інстанції апеляційну скаргу підтримав з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити.

Представники КП «Київжитлоспецексплуатація» та Департаменту комунальної власності виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в судових засіданнях апеляційної інстанції заперечували проти доводів відповідача, викладених в апеляційній скарзі, просили її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

22.08.2016 року між Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (орендодавцем) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Торгсистема" (орендарем) був укладений договір №2241 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду.

Відповідно до п.1.1 договору орендодавець на підставі протоколу засідання постійної комісії Київської міської ради з питань власності від 19 липня 2016 р., протокол № 20 передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (нежитлові приміщення), що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва (далі об`єкт оренди), яке знаходиться за адресою: бульвар Лесі Українки, будинок № 27/2 Літ. А у м. Києві, для розміщення торгівельного об`єкту з продажу поліграфічної продукції та канцтоварів, що призначаються для навчальних закладів.

Пунктом 2.1 договору визначено, що об`єктом оренди є: нежитлові приміщення загальною площею: 442, 30 кв.м. в т.ч. 1 поверх 9, 50 кв.м., 2 поверх - 371, 70 кв.м., підвал - 61, 10 кв. м. згідно з викопіюванням з поверхового плану, що складає невід`ємну частину цього договору.

Вартість об`єкта оренди згідно із затвердженим 15 квітня 2016 року висновком про вартість майна станом на 31 березня 2016 року становить: 9683500, 00 грн. (п.2.2 договору).

Відповідно до п. 2.3, 2.4 договору, стан об`єкта на дату передачі його орендареві визначається в акті приймання - передачі за узгодженим висновком підприємства - балансоутримувача і орендаря. Орендар вступає у строкове платне користування об`єктом у термін указаний у цьому договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору (у разі оренди нерухомого майна на строк не менше, ніж три роки - не раніше дати державної реєстрації цього Договору) та акта приймання - передачі об`єкта.

Передача об`єкта в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на цей об`єкт. Власником об`єкта залишається територіальна громада міста Києва, а орендар користується ним протягом строку оренди (п.2.5 договору).

Відповідно до договору було передано в орендне користування позивачу нежилі приміщення загальною площею: 440,30 кв.м.,в т.ч. 1 поверх - 9,50 кв.м., 2 поверх - 371,70 кв.м., підвал - 61,10 кв.м. в будинку №27/2літ. А на бульварі Лесі Українки м. Києві для розміщення торгівельного об`єкту з продажу поліграфічної продукції та канцтоварів, що призначаються для навчальних закладів. Вказана обставина підтверджується актом приймання-передачі нерухомого майна від 22.08.2016. Стан приміщення, що передається в оренду згідно даного договору задовільний.

Згідно п. 3.1, 3.2, 3.7 договору орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за майно територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду, затвердженої рішенням Київської міської ради від 21.04.2015 № 415/1280 і становить за базовий місяць оренди квітень 2016 - 109,47 грн за 1 кв м, що в цілому складає 48417,50 грн без ПДВ. Згідно з п. 11 рішення Київської міської ради від 21.04.2015 № 415/1280 орендна плата до 01.07.2017, але не пізніше дати набуття чинності новою редакцією Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва становить без ПДВ за базовий місяць оренди квітень 2016 - 54,73 грн за 1 кв м, що в цілому складає 24208,75 грн без ПДВ. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць. Оперативна інформація про індекси інфляції, розраховані Державною службою статистики України, розміщується на веб-сайті Фонду державного майна України. Орендна плата та компенсація витрат підприємства за користування земельною ділянкою оплачується орендарем незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря щомісячно не пізніше 5 числа поточного місяця.

У разі припинення (розірвання) цього договору орендар сплачує орендну плату та компенсацію витрат підприємства за користування земельною ділянкою до дня повернення об`єкта за актом приймання-передачі включно. Закінчення строку дії цього договору не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою та компенсацією витрат підприємства за користування земельною ділянкою, якщо така виникла, у повному обсязі, враховуючи штрафні санкції, підприємству-балансоутримувачу (п. 3.12 договору).

Пунктами 4.2.2, 4.2.20, 4.2.21 договору зобов`язано орендаря: використовувати об`єкт відповідно до його призначення та умов цього договору; після припинення дії цього договору протягом 3 календарних днів передати майно по акту приймання-передачі об`єкта підприємству балансоутримувачу. Акт приймання-передачі об`єкта підписується відповідним орендодавцем, орендарем та підприємством-балансоутримувачем. У разі невиконання цього пункту орендар сплачує неустойку у подвійному розмірі орендної плати та компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою. Для продовження дії цього договору оренди орендар за три місяці до дати закінчення цього договору має надати орендодавцю новий звіт з незалежної оцінки об`єкта.

Підприємство-балансоутримувач зобов`язане здійснювати контроль за виконанням орендарем умов цього договору і у разі виникнення заборгованості з орендної плати та компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою вжити заходів щодо погашення заборгованості, в тому числі проводити відповідну претензійно-позовну роботу (п. 4.3.2 договору).

Відповідно до п.5.1.1, 5.1.3, 5.1.4 договору орендодавець має право: проводити необхідний огляд та перевірку виконання орендарем умов цього договору. В процесі перевірки виконання умов цього договору оренди може бути здійснення фото-або відео фіксація стану та умов використання об`єкта; відмовитися від договору та вжити необхідних заходів для примусового виселення орендаря при несплаті орендарем орендної плати та компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою протягом 3 місяців з дня закінчення строку платежу; контролювати з залученням підприємства-балансоутримувача виконання умов цього договору та використання об`єкта, переданого в оренду за цим договором, і у разі необхідності спільно з підприємством-балансоутримувачем вживати відповідні заходи реагування

Пунктом 5.2.1, 5.2.2 договору визначено, що підприємство-балансоутримувач має право проводити необхідний огляд та перевірку виконання орендарем умов цього договору. В процесі перевірки виконання умов цього договору оренди може бути здійснена фото- або відео фіксація стану та умов використання об`єкта; стягнути з орендаря заборгованість з орендної плати та компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою, та інші збитки заподіяні ним невиконанням своїх зобов`язань за цим договором, шляхом звернення стягнення на його кошти та майно в порядку, визначеному законодавством України.

Згідно п.5.3 договору орендар має право використовувати об`єкт відповідно до його призначення та умов цього договору.

Пунктами 6.2, 6.7 договору передбачено, що за несвоєчасну та не в повному обсязі сплату орендної плати та компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою орендар сплачує на користь підприємства-балансоутримувача пеню в розмірі 0,5% від розміру несплаченої орендної плати та компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою за кожний день прострочення. але не більше розміру, встановленого законодавством України. У разі, якщо на дату сплати орендної плати та компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою заборгованість за нею становить загалом не менше ніж один місяць, орендар згідно п. 2 ст. 625 ЦК України сплачує інфляційні втрати по заборгованості та 3% річних від простроченої суми заборгованості. При невиконанні або порушенні однією із сторін умов цього договору та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України, цей договір може бути розірваний достроково на вимогу однієї із сторін за рішенням суду.

У разі закінчення /припинення дії цього договору або при його розірванні орендар зобов`язаний за актом приймання-передачі повернути об`єкт підприємству-балансоутримувачу у стані, не гіршому, ніж в якому перебував об`єкт на момент передачі його в оренду, з урахуванням усіх здійснених орендарем поліпшень, які неможливо відокремити від об`єкта без заподіяння йому шкоди, з урахуванням зносу за період строку дії договору оренди (п. 7.5 договору).

Пунктами 8.3, 8.5 договору передбачено, що об`єкт повинен використовуватись орендарем тільки за цільовим призначенням, обумовленим пунктом 1.1 договору. У разі виявлення факту використання об`єкту не за цільовим призначенням договір може бути розірвано. Орендар зобов`язаний додатково сплатити різницю між орендною платою, розрахованою за фактичний вид використання об`єкта, встановлений перевіркою, та орендною платою, визначеною цим договором за весь період оренди, з початку дії цього договору.

Цей договір є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє з 22.08.2016 по 20.08.2019. Усі зміни та доповнення до цього договору оформляються в письмовій формі і вступають в силу з моменту їх підписання сторонами. (п. 9.1, 9.2 договору).

Відповідно до п. 9.6, 9.7 договору він може бути розірваний за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов`язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його дії протягом 1 місяця договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформляються відповідним договором, який є невід`ємною частиною цього договору. Невиконання орендарем підпункту 8.5 є підставою для відмови в продовженні терміну дії цього договору.

27.04.2018 року представниками Департаменту комунальної власності м. Києва, на підставі п. 7.2 договору, було проведено обстеження фактичного використання орендованих нежилих приміщень загальною площею 442,30 кв.м. на вул. Л. Українки, 27/2 літ.А.

За результатами обстеження вказаних нежитлових приміщень встановлено, що частина об`єкту оренди (підвал) використовуються для розміщення складу, інша частина - для розміщення офісу, що є порушенням п.1.1 договору оренди.

Вказаний акт обстеження підписаний членами комісії та директором відповідача (Мірза М.І.), який зауважив, що на момент обстеження за оренду було оплачено 67397,91 грн.

Рішенням Київської міської ради від 21.04.2015 № 415/1280 затверджено Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва (далі - Положення) та Методику розрахунку орендної плати за майно територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду (далі Методика).

Згідно з п.6.2 Положення передбачено, що розмір орендної плати визначається у разі передачі в оренду майна на конкурсних засадах відповідно до конкурсних пропозицій переможця конкурсу на право оренди. В інших випадках згідно з Методикою розрахунку орендної плати за майно територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду.

Відповідно до п.3 Методики розмір орендної плати визначається згідно з цією методикою і зазначається у договорі оренди.

Договором оренди № 2241 та рішенням постійної Комісії Київської міської ради з питань власності від 19.07.2016 протоколом № 20 визначено цільове призначення об`єкта оренди: для розміщення торгівельного об`єкту з продажу поліграфічної продукції та канцтоварів, що призначаються для навчальних закладів.

Відповідно до п. 20 таблиці 2 підпункт 20 абзацу 6 Методики (в редакції чинній на дату укладення договору оренди № 2241 від 22.08.2016) для розміщення торгівельних об`єктів з продажу поліграфічної продукції та канцтоварів, ліцензованої відео - та аудіо продукції, що призначається для навчальних закладів визначена орендна ставка - 6%. Вказана орендна ставка була застосована при здійсненні розрахунку орендної плати, який згідно з пунктом 7 Методики здійснюється підприємством - балансоутримувачем та затверджується відповідним орендодавцем.

Для розміщення складських приміщень, офісу відповідно до вказаної Методики застосовуються інші орендні ставки.

Листом від 14.05.2018 №062/05/15-4428 Департамент комунальної власності м. Києва завернувся до позивача та повідомив, що за результатами обстеження вказаних нежитлових приміщень встановлено, що частина об`єкту оренди (підвал) використовуються для розміщення складу, інша частина - для розміщення офісу, що є порушенням п. 1.1. договору оренди. У зв`язку з чим повідомлено, що КП "Київжитлоспецекспуатація" відповідно до п.8.5. договору оренди необхідно нарахувати різницю між орендною платою за фактичне використання об`єкта оренди, встановленою перевіркою та орендною платою визначеною договором оренди за весь період оренди та надати зазначений розрахунок орендарю для оплати та розпочати процедуру розірвання договору оренди в судовому порядку.

Листом від 07.06.2018 вих.№18.06-007 позивач звернувся до відповідача з клопотанням, в якому просив: - скасувати рішення про нецільове використання нежилих приміщень у будинку №27/2 літер. А на бульв. Лесі Українки; - скасувати зазначену в Листі КП "Київжитлоспецекспуатація" від 29.05.2018 р. вих. № 062/15/1/05-2666 вимогу про перерахунок орендної плати за підвищеними коефіцієнтами з 22.08.2016 та вимогу про сплату заборгованості в розмірі 1 334 851,40 грн; - надати пільгу по сплаті орендної плати по Договору №2241 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду (яка надавалася до березня 2018 року) в розмірі 50% від загального розміру орендної плати вказаної в пункті 3.1. Договору №2241 для можливості подальшої роботи підприємства.

Відповідачем долучено до матеріалів справи банківські виписки за період з 29.08.2016 по 18.05.2018 на підтвердження обставин щодо внесення орендної плати у визначеному договором розмірі.

Сторонами не заперечуються обставини, що відповідач вносив плату за користування орендованим приміщенням за ставкою 6%, як то передбачено договором.

Спір виник у зв`язку з тим, що на думку позивача, відповідач використовував приміщення не за цільовим призначенням, а тому підлягає донарахуванню різниця в орендній платі за весь період дії договору.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, позицію учасників апеляційного провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Як визначено абзацом 1 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

У відповідності до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 759 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном. Наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Сторони у п. 8.5 договору встановили обов`язок орендаря сплатити різницю в орендній платі за весь період дії договору, у разі встановлення нецільового використання орендованого майна.

До матеріалів справи долучено акт від 27.04.2018 обстеження нежитлових приміщень. З акту вбачається, що було проведено перевірку використання майна за договором від 22.08.2016 № 2241 та встановлено, що приміщення використовується ТОВ "Торгсистема" для розміщення на 2 поверсі бухгалтерії, фінансового відділу, відділу кадрів, відділу ІТ-спеціалістів, кабінету директора, деякі приміщення були вільні, підвал використовується під складське приміщення.

Договором передбачено цільове призначення використання орендованого майна в будинку №27/2літ. А на бульварі Лесі Українки м. Києві для розміщення торгівельного об`єкту з продажу поліграфічної продукції та канцтоварів, що призначаються для навчальних закладів.

Отже, з акту вбачається, що відповідач використовував приміщення не за цільовим призначенням, а фактично під офіс та склад.

В своїх поясненнях відповідач вказує, що використання частини приміщення під склад не заборонено, оскільки законодавством передбачено використання майна під склади-магазини.

Суд звертає увагу відповідача, що при використанні орендованого майна під склад-магазин ставка орендної плати становить 18%, натомість відповідачу вона була визначена у розмірі 6% і для розміщення торгівельного об`єкту з продажу поліграфічної продукції та канцтоварів, що призначаються для навчальних закладів.

Щодо заперечень відповідача, що акт обстеження складений у неналежній формі, місцевий господарський обґрунтовано зазначив, що договором не визначено вимог щодо того, яким саме документом має бути зафіксовано факт нецільового використання та в якій формі він має бути складений. Щодо неможливості проведення експертизи по акту, оскільки він в нечитабельному вигляді, судом враховано, що при здійсненні перевірки директором відповідача не було зроблено жодних застережень з приводу обставин, зазначених у акті, крім того, з акту можливо встановити, що приміщення використовувалось саме як офісне, оскільки там знаходились бухгалтерія, відділ ІТ, відділ кадрів, кабінет директора, тощо, а частина під склад (при детальному вивчені акту можна встановити дані обставини).

Крім того, рішенням Господарського суду міста Києва № 910/11655/18 від 02.07.2019, яке набрало законної сили, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Торгсистема" до Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради про визнання недійсним акту обстеження нежилих приміщень, встановлено наступне: 27.04.2018 року представниками Департаменту комунальної власності м. Києва, на підставі п. 7.2 договору, було проведено обстеження фактичного використання орендованих нежилих приміщень загальною площею 442,30 кв.м. на вул. Л. Українки, 27/2 літ.А. За результатами обстеження вказаних нежитлових приміщень встановлено, що частина об`єкту оренди (підвал) використовуються для розміщення складу, інша частина - для розміщення офісу, що є порушенням п.1.1 договору оренди. Вказаний акт обстеження підписаний членами комісії та директором позивача (Мірза М.І.), який зауважив, що на момент обстеження за оренду було оплачено 67397,91 грн. Договором оренди № 2241 та рішенням постійної Комісії Київської міської ради з питань власності від 19.07.2016 протоколом № 20 визначено цільове призначення об`єкта оренди: для розміщення торгівельного об`єкту з продажу поліграфічної продукції та канцтоварів, що призначаються для навчальних закладів. Відповідно до п. 20 таблиці 2 підпункт 20 абзацу 6 Методики (в редакції чинній на дату укладення договору оренди № 2241 від 22.08.2016) для розміщення торгівельних об`єктів з продажу поліграфічної продукції та канцтоварів, ліцензованої відео - та аудіо продукції, що призначається для навчальних закладів визначена орендна ставка - 6%. Вказана орендна ставка була застосована при здійсненні розрахунку орендної плати, який згідно з пунктом 7 Методики здійснюється підприємством - балансоутримувачем та затверджується відповідним орендодавцем. Для розміщення складських приміщень, офісу відповідно до вказаної Методики застосовуються інші орендні ставки.

Відповідно до ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тобто рішенням суду від 02.07.2019 № 910/11655/18, яке набрало законної сили, встановлено обставини щодо нецільового використання орендованого майна на підставі акту від 27.04.2018 і щодо застосування інших ставок орендної плати при використанні за іншим цільовим призначенням, ніж обумовлено договором. Вказані обставини мають преюдиційне значення при розгляді даного спору.

Отже, заперечення відповідача не спростовують тих обставин, що орендоване приміщення дійсно використовувалось під офіс та склад, що надає право позивачу на стягнення різниці в розмірі орендної плати. Суд відзначає, що перевірку цільового використання майна було здійснено, доказів того, що майно використовувалось за цільовим призначенням відповідачем суду не подано.

Щодо не послідовності дій позивача та складання на передодні у квітні 2018 року акту обстеження, яким не виявлено порушень, судом зазначено наступне: ТОВ "Торгсистема" використовує нежитлові приміщення в будинку №27/2літ. А на бульварі Лесі Українки м.Києві для розміщення своєї організації, решта приміщень 76,2 кв м - вільні та не використовуються.

У вказаному акті не зазначено, що приміщення в будинку №27/2літ. А на бульварі Лесі Українки м. Києві використовуються за цільовим призначенням - для розміщення торгівельного об`єкту з продажу поліграфічної продукції та канцтоварів, що призначаються для навчальних закладів, а вказано, що вони використовуються частково для розміщення організації ТОВ "Торгсистема". В зв`язку з цим, не вбачається будь-якої не послідовності, оскільки, використання під розміщення організації може передбачити в тому числі розміщення офісу, а в подальшому, відповідач не був позбавлений можливості почати використовувати приміщення в тому числі під склад, що і було виявлено в ході перевірки 27.04.2018.

Рішенням Київської міської ради від 21.04.2015 № 415/1280 затверджено Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва (далі - Положення) та Методику розрахунку орендної плати за майно територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду (далі - Методика).

Для розміщення складських та офісних приміщень відповідно до вказаної Методики застосовуються інші орендні ставки: пункт 17 таблиці № 2 підпункт 3 Методики (в редакції чинній на дату укладення договору оренди № 2241 від 22.08.2016) розміщення складів визначена орендна ставка - 8%; пункту 11 таблиці № 2 підпункт 1 Методики (в редакції чинній на дату укладення договору оренди № 2241 від 22.08.2016) розміщення офісних приміщень визначена орендна ставка - 15%.

Київською міською радою прийнято рішення від 22.06.2017 № 606/2768 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 21.04.2015 № 415/1280 «Про затвердження Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва». Пунктом 1 рішення Київради № 606/2768 пункт 11 рішення Київської міської ради від 21.04.2015 № 415/1280 викладається у такій редакції: "Встановити, що до 31 жовтня 2017 року, але не пізніше дати набуття чинності новою редакцією Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, для об`єктів, дата оцінки яких встановлена після 01 вересня 2014 року, орендні ставки, визначені Методикою розрахунку орендної плати за майно територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду, застосовуються у розмірі 50% встановленого обсягу, крім: ставок, визначених пунктами 1-5 таблиці 2 Методики (за винятком банків), погодинної орендної плати відповідно до пункту 6 Методики і орендної плати, визначеної за результатами конкурсу".

Київською міською радою прийнято рішення від 09.11.2017 № 199/3206 "Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 21.04.2015 № 415/1280 "Про затвердження Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва". Пунктом 1 рішення Київради № 199/3206 пункт 11 рішення Київської міської ради від 21.04.2015 № 415/1280 викладається у такій редакції: "Встановити, що з 01 листопада 2017 року до 01 березня 2018 року, але не пізніше дати набуття чинності новою редакцією Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, для об`єктів, дата оцінки яких встановлена після 01 вересня 2014 року, орендні ставки, визначені Методикою розрахунку орендної плати за майно територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду, застосовуються у розмірі 50% встановленого обсягу, крім: ставок, визначених пунктами 1-5 таблиці 2 Методики (за винятком банків), погодинної орендної плати відповідно до пункту 6 Методики і орендної плати, визначеної за результатами конкурсу".

Таким чином, за розрахунком орендної плати відповідно використання для розміщення складських та офісних приміщень за період з червня 2017 по лютий 2018 було застосовано ставки орендної плати у розмірі 50% встановленого обсягу, а з 01 березня 2018 року, оскільки дія рішень за пільгами закінчилась, - у розмірі 100% встановленого обсягу.

Київською міською радою прийнято рішення 08.02.2018 № 21/4085 "Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 21 квітня 2015 року № 415/1280 "Про затвердження Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва", яке на підставі пункту 9 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" вступило в дію з 01 березня 2018 року і яким, Додатком 1, введено в дію нові орендні ставки. Пунктом 2 Розділу II нові орендні ставки застосовуються до: договорів, які укладаються або продовжуються на новий строк після березня 2018 року; існуючих договорів оренди (крім договорів, укладених за результатами конкурсу) за умови внесення до них змін щодо приведення у відповідність орендних ставок за договором із новими ставками, передбаченими цим рішенням. У такому разі нова ставка застосовується з 1 числа наступного місяця після дати укладання додаткової угоди до договору оренди.

Перевіривши розрахунок донарахування орендної плати, здійснений позивачем, місцевий господарський суд обґрунтовано дійшов висновку про його правильність та стягнення 1 331 598,17 грн. орендної плати.

Позивачем також заявлено вимогу про стягнення пені у розмірі 24337,28 грн., 3% річних у розмірі 4515,18 грн., та втрат від інфляції у розмірі 554,77 грн. за період з 11.04.2018 по 13.06.2018.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як визначено абзацом 1 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Суду не було надано належних, допустимих та вірогідних доказів того, що відповідач виконав свої договірні зобов`язання належним чином.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 6.2 договору передбачено, що за несвоєчасну та не в повному обсязі сплату орендної плати та компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою орендар сплачує на користь підприємства-балансоутримувача пеню в розмірі 0,5% від розміру несплаченої орендної плати та компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою за кожний день прострочення, але не більше розміру, встановленого законодавством України. У разі, якщо на дату сплати орендної плати та компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою заборгованість за нею становить загалом не менше ніж один місяць, орендар згідно п. 2 ст. 625 ЦК України сплачує інфляційні втрати по заборгованості та 3% річних від простроченої суми заборгованості.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Перевіривши розрахунок пені, здійснений позивачем за період з 11.04.2018 по 13.06.2018, суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення 24 337,28 грн. пені.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок втрат від інфляції та 3% річний за період з 11.04.2018 по 13.06.2018, здійснений позивачем, судом також обґрунтовано задоволено вимоги про стягнення 554,77 грн. втрат від інфляції та 4 515,18 грн. 3% річних.

Щодо вимоги про розірвання договору від 22.08.2016 № 2241 колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Разом із тим за змістом статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ст. 2, 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (редакція чинна на момент припинення договору) Орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності. Термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п`ять років, якщо орендар не пропонує менший термін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов`язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

Таким чином, відповідно до положень Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України "Про оренду державного та комунального майна" сторонами договору найму (оренди) з відповідними правами та обов`язками є наймодавець (орендодавець) і наймач (орендар).

Позивач за договором від 22.08.2016 № 2241 є балансоутримувачем орендованого майна.

Позивач звернувся до відповідача з листом № 062/15/1/05-3155 від 29.07.2019, в якому зазначив про наявність заборгованості з орендної плати, у зв`язку з її донарахуванням через нецільове використання приміщення та наголосив про необхідність звільнити орендоване приміщення.

При цьому саме власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (частина 1 статті 317 Цивільного кодексу України), які він може реалізовувати на власний розсуд. Тобто лише власник має право визначати юридичну долю свого майна, у тому числі й шляхом надання майна іншим особам, а також повернення (вилучення) цього майна від відповідних суб`єктів.

Наведене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 910/12224/17.

Оскільки чинне законодавство не надає КП "Київжитлоспецексплуатація" права виступати орендодавцем щодо спірного нерухомого майна та мати права орендодавця, балансоутримувач не вправі заявляти вимогу про розірвання договору.

Наведене відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 06.09.2019 у справі № 910/7364/18. Також відповідну правову позицію стосовно прав орендодавця і балансоутримувача згідно з договором оренди комунального майна викладено у постановах Верховного Суду України від 07.06.2017 у справі № 910/9480/16, від 07.06.2017 у справі № 910/9482/16.

Однак судом встановлено наступне.

Відповідно до п. 9.1, 9.2 договору, цей договір є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє з 22.08.2016 по 20.08.2019. Усі зміни та доповнення до цього договору оформляються в письмовій формі і вступають в силу з моменту їх підписання сторонами.

Станом на день прийняття рішення у даній справі строк дії договору від 22.08.2016 № 2241 припинився.

У відповідності до приписів ст. 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (чинного на момент виникнення правовідносин) термін, на який укладається договір оренди є істотною умовою договору оренди.

Частина 1 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначає, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (редакція чинна на момент припинення договору) у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Департамент комунальної власності міста Києва звернувся до відповідача з листом від 27.08.2019 № 062/05/15-7537, в якому зазначено, що термін дії договору від 22.08.2016 № 2241 закінчується і продовжуватись не буде, а тому орендар зобов`язаний звільнити орендоване приміщення та передати його за актом балансоутримувачу. Лист був отриманий адресатом 31.08.2019, тобто до спливу місячного строку з дня закінчення терміну дії договору.

Отже договір оренди від 22.08.2016 № 2241 припинив свою дію у зв`язку зі спливом строку, на який його було укладено - 20.08.2019.

Оскільки припинений договір не може бути розірваний після дати його припинення, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача та третьої особи з самостійними вимогами в частині вимог про розірвання договору від 22.08.2016 № 2241.

При цьому не є обгрунтованими заперечення відповідача про неотримання ним повідомлення від орендодавця про відсутність наміру продовжувати дію договору оренди, оскільки вказана обставина не доведена обгрунтованими, належними та вірогідними доказами. Відповідачем не надано суду жодних доказів, що особа Козьменко, яка отримала лист від 27.08.2019 № 062/05/15-7537 не мала повноважень від відповідача на його отримання і що він не був обізнаний з приводу наміру орендодавця не продовжувати дію договору оренди.

З огляду на викладене, правомірною є відмова в тому числі і третій особі, в частині позовних вимог про розірвання договору від 22.08.2016 № 2241 з вищезазначених підстав.

Щодо позовних вимог третьої особи про виселення відповідача з орендованого приміщеня колегія суддів зазначає наступне.

Як уже було зазначено вище, вимога про виселення з об`єкта оренди належить до виключних повноважень орендодавця, яким є Департамент комунальної власності виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) і саме яким заявлено відповідну позовну вимогу.

Як було встановлено судом вище, договір оренди від 22.08.2016 № 2241 припинив свою дію після спливу строку на який його було укладено - з 21.08.2019.

У разі закінчення /припинення дії цього договору або при його розірванні орендар зобов`язаний за актом приймання-передачі повернути об`єкт підприємству-балансоутримувачу у стані, не гіршому, ніж в якому перебував об`єкт на момент передачі його в оренду, з урахуванням усіх здійснених орендарем поліпшень, які неможливо відокремити від об`єкта без заподіяння йому шкоди, з урахуванням зносу за період строку дії договору оренди (п. 7.5 договору).

За приписами ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Відповідно до ч. 2 ст. 795 ЦК України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.

Згідно з ст. 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (в редакції чинній на момент припинення договору) у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві об`єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди. Припинення договору оренди у зв`язку з укладенням концесійного договору шляхом проведення прямих переговорів з орендарем державного майна відповідно до Закону України "Про концесію" не тягне за собою обов`язку повернути об`єкт оренди орендодавцю. Якщо орендар допустив погіршення стану орендованого майна або його загибель, він повинен відшкодувати орендодавцеві збитки, якщо не доведе, що погіршення або загибель майна сталися не з його вини. У разі припинення договору оренди за обставин, зазначених у частині першій цієї статті, орендар окремого індивідуально визначеного майна зобов`язаний повернути це майно відповідному підприємству, господарському товариству, створеному в процесі приватизації (корпоратизації), або його правонаступнику.

Крім того, згідно ст. 25 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (в чинній редакції) у разі припинення договору оренди орендар зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дати припинення договору повернути орендоване майно в порядку, визначеному договором оренди.

З матеріалів справи вбачається, що орендар не повернув орендоване майно у передбаченому договором порядку.

Оскільки договір оренди припинився, у відповідача відсутні підстави для не повернення майна балансоутримувачу, зокрема після пред`явлення відповідної вимоги як балансоутримувачем, так і орендодавцем, у зв`язку з чим позовні вимоги третьої особи щодо виселення відповідача з орендованого приміщення правомірно визнані обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного відповідачем в апеляційній скарзі

Доводи апелянта фактично зводяться до того, що відповідач вважає доказ - акт обстеження - неналежним. Вказані доводи судом першої інстанції правомірно відхилені і їм надано обґрунтовану оцінку.

Щодо доводів апелянта про необхідність призначення судово-економічної експертизи для встановлення правильності розрахунку розміру орендної плати колегія суддів, дослідивши наявні у справі матеріали, зазначає наступне.

Статтею 1 Закону України "Про судову експертизу" передбачено, що судовою експертизою є дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 98 ГПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

Як встановлено ч. 1 ст. 99 ГПК України, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Тобто експертиза призначається, коли для вирішення справи необхідні спеціальні знання в певній галузі, а призначення судової експертизи є правом господарського суду, яке він використовує для роз`яснення питань, що виникають при вирішенні спору і потребують спеціальних знань.

З огляду на наявні у справі докази, у місцевого господарського суду були відсутні підстави для призначення експертизи у даній справі.

Пунктом 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 4 «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» визначено, що відповідно до статті 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Відповідно до п. 5 вказаної постанови пленуму питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Згідно з п. 12 цієї ж постанови недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішеннях судів та інших органах з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються (§ 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Севярін та інші проти України").

У § 23 та § 25 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України" зазначено, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень.

За таких обставин, з урахуванням наведеного вище, колегія суддів не вбачає правових підстав для призначення судово-економічної експертизи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (стаття 13 ГПК України).

Відповідно до аналогічних положень частини першої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Вичерпний перелік підстав звільнення від доказування закріплює стаття 75 вказаного Кодексу

Згідно зі статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставини, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Таким чином, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доводити таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Водночас сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

Стандарт доказування "вірогідності доказів" підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Іншими словами тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вірного по суті рішення суду, при ухваленні якого судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовані норми матеріального права, які їх регулюють.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вище викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.

Виходячи з правил ч. 4 ст. 11 ГПК України, апеляційний суд застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів відповідача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Торгсистема" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2021 у справі №910/8360/18.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Торгсистема" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2021 у справі №910/8360/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2021 у справі №910/8360/18 залишити без змін.

3.Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Торгсистема".

4.Матеріали справи №910/8360/18 повернути до Господарського суду м.Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови підписано 16.12.2021 після виходу суддів Тищенко А.І. та Скрипки І.М. з лікарняного та відпусток.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко