ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" листопада 2021 р. Справа№ 911/3715/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Кравчука Г.А.

Коробенка Г.П.

при секретарі Вага В.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Папуша І.О. за ордером;

від відповідача: Черненко В.А. за ордером;

від ТОВ "НВК "Імперіум": не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Техімпекс" та заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Імперіум" про приєднання до апеляційної скарги

на рішення Господарського суду Київської області від 13.05.2021 (повний текст складено 04.06.2021)

у справі №911/3715/20 (суддя Кошик А.Ю.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Ващіліна Віктора Петровича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Техімпекс"

про стягнення 216 765,34 грн,

УСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року фізична особа-підприємець Ващілін Віктор Петрович (далі - позивач) звернувся у Господарський суд Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Техімпекс" (далі - відповідач) про стягнення 216 765,34 грн, у тому числі: 212995,74 грн основного боргу зі сплати орендної плати, 1949,96 грн інфляційних втрат коштів, 1819,64 грн - 3% річних.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 03.12.2018 між сторонами був укладений договір оренди №90/2018, за яким відповідачу були передані в користування виробничі приміщення, однак з червня 2020 року відповідач припинив сплату орендної плати, орендоване майно за актом повернув з оренди 03.12.2020 і станом на дату повернення майна заборгованість становила 212995,74 грн.

Заперечуючи проти позову у суді першої інстанції, відповідач посилався на те, що виробничі приміщення він орендував з 2014 року на підставі договору оренди №1 від 04.01.2014, який у 2015 році було пролонговано та укладено аналогічний договір оренди №1 від 05.01.2015 і договір №90/2018 від 03.12.2018 за своєю суттю є пролонгованим договором від 04.01.2014 (відмінна лише вартість оренди); у відповідача відсутня заборгованість за орендною платою, а наявна переплата в сумі 45165,50 грн.

Рішенням Господарського суду Київської області від 13 травня 2021 року позов задоволено.

З Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича Компанія "Техімпекс" стягнуто на користь Фізичної особи-підприємця Ващіліна Євгенія Вікторовича 212 995,74 грн заборгованості з орендної плати, 1 949,96 грн. інфляційних, 1 819,64 грн - 3% річних та 3 251,48 грн витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Техімпекс" подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на необґрунтованість розрахунків заборгованості, зроблених позивачем, та наявність переплати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки відповідач орендував приміщення у позивача з 2014 року, тому договір оренди від 03.12.2018 за своєю суттю є пролонгованим договором оренди №1 від 04.01.2014 і відповідач частково здійснював сплату орендної плати наперед та існує переплата за оренду приміщень; суд у рішенні виклав лише доводі і докази відповідача та не здійснив оцінку усіх поданих сторонами доказів; суд витребував у відповідача платіжні доручення, які були надані, однак отримання платіжних доручень від різних банків потребувало достатнього часу, і суд не надав відповідачу достатнього часу для підготовки доказів, ухваливши рішення про повне задоволення позову; судом не описані докази, надані позивачем, які б обґрунтовували наданий позивачем розрахунок позову; задоволення позовних вимог позивача порушує права позивача, оскільки заборгованість по сплаті за оренду відсутня і наявна переплата, що свідчить про відсутність порушених прав позивача.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29 липня 2021 року поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження, зупинено дію оскаржуваного рішення, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу - до 25 серпня 2021 року, зобов`язано позивача надати суду у строк до 25.08.2021 розрахунок позовних вимог з відображенням здійснених позивачем нарахувань за весь період дії договору оренди №90/2018 від 03.12.2018 та здійснених відповідачем платежів за цей же період.

26 серпня 2021 року від відповідача (апелянта) надійшли письмової пояснення, у яких він вказує, що оплата здійснювалась на підставі виставлених позивачем актів наданих послуг, які по договору №90/2018 від 03.12.2018 були виставлені на суму 450 000 грн, а відповідачем було сплачено 570 000 грн, тому наявна переплата по актам на суму 120 000,00 грн, а всього по договору мало було виставлено актів надання послуг з оренди на суму 719 985,60 грн, що підтверджує актом розрахунку. Також вказує, що чотири платіжні доручення (додані до пояснень) не були подані суду першої інстанції у зв`язку із помилковим їх не внесенням у запити до банківських установ про видачу дублікатів.

31 серпня 2021 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти її задоволення, посилаючись на те, що предметом доказування є наявність або відсутність заборгованості за договором №90/2018 від 03.12.2018, а не переплати під час дії попередніх договорів, які не впливають на вирішення спірних правовідносин; під час виконання ухвали Північного апеляційного господарського суду було встановлено, що відповідачем на виконання договору оренди №90/2018 не було здійснено жодного платежу, оскільки у платіжних дорученнях вказано призначення платежу "за договором оренди №1 від 01.01.2014", частину з яких бухгалтер, послугами якого користується позивач, помилково врахував в оплату за договором №90/2012; тому у розрахунку, зробленому на виконання вимог ухвали суду, платежі з боку відповідача не вказуються через їх відсутність; позов пред`явлено про стягнення 216765,34 грн, що становить лише частину заборгованості за договором від 03.12.2018, а на решту суми боргу позов буде пред`явлено додатково. До відзиву додані розрахунок позовних вимог за весь період дії договору оренди від 03.12.2018 та виписка з банку за 2019-2020 роки.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22 вересня 2021 року вирішено призначити апеляційної скарги з повідомленням сторін, призначено розгляд справи на 19 жовтня 2021 року та зобов`язано сторони провести звірку взаєморозрахунків за весь період орендних правовідносин (з 04.01.2014 по 03.12.2020).

18 жовтня 2021 року позивачем, на виконання ухвали суду, надано копію акту звірки взаєморозрахунків (підписаний позивачем), згідно якого на 12.10.2021 заборгованість на користь позивача становить 719985,45 грн, також надано докази направлення акту відповідачу 17.10.2021.

19 жовтня 2021 року позивачем подані письмові пояснення, у яких він заперечує проти доводів відзиву, посилаючись на те, що стверджуючи про наявність заборгованості, позивач не надає жодних претензій, вимог або звернень, які б свідчили про її наявність; технічна помилка у платіжних дорученнях допущена тому, що договір оренди від 03.12.2018 є пролонгованим договором оренди від 04.01.2014; при розгляді справи в суді першої інстанції позивачем не заперечувалось, що наданими платіжними дорученнями здійснено сплату орендної плати за договором від 03.12.2018; відповідач не отримав від позивача акт звірки, тому склав свій акт, згідно якого заборгованість складає 99280,60 грн, та направив його позивачу 19.10.2021. Також до пояснень додані банківські виписки за весь період оренди.

19 жовтня 2021 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Імперіум" надійшла заява про приєднання до апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Техімпекс", мотивована тим, що заявник є засновником (власником) відповідача із часткою 100%, а результат розгляду справи безпосередньо вплине на його права.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28 жовтня 2021 року прийнято заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Імперіум" про приєднання до апеляційної скарги.

16 листопада 2021 року від відповідача надійшли письмові пояснення, у яких він вказує, що отримав від позивача акт звірки, інформація у якому є абсолютно необґрунтованою (неправильно зазначену суму нарахувань з орендної плати, нараховані суми орендної плати не відповідають умовам договорів, не зазначені окремі періоди, в які здійснювалась оплата), тому акт відповідачем не підписаний із зазначенням зауважень; відповідач направив позивачу свій акт звірки, який досі не повернутий; відповідачем у своєму акті враховані договори оренди приміщень за весь час правовідносин між сторонами та всі здійснені платежі за цими договорами.

Згідно ст. 126 ГПК України у судовому засіданні оголошувалась перерва до 30 листопада 2021 року.

Представник ТОВ "Науково-виробнича компанія "Імперіум" у судове засідання не з`явився, що не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Представник відповідача (апелянта) у судовому засіданні підтримав доводи, викладені у апеляційній скарзі та письмових поясненнях, просив її задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзивах та письмових поясненнях.

Щодо додаткових доказів, поданих сторонами в процесі апеляційного розгляду справи, то відповідно до ч. 3 ст. 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У той же час, згідно правих позицій Верховного Суду, викладених, зокрема, у постанові від 09.03.2021 у справі №914/1034/18 залишення без змін рішення суду першої інстанції про стягнення боргу, якого не існувало на момент прийняття такого рішення, свідчить про невиправдане втручання у право особи на мирне володіння його майном; зайвий формалізм не повинен створювати надмірний тягар для сторін; стягнення боргу у разі відсутності такого боргу порушить принцип справедливості.

Тому, з метою дослідження та перевірки всіх обставин справи, враховуючи зміст доводів і заперечень обох сторін, необхідність встановлення фактичного розміру боргу зі сплати орендної плати і дотримання принципу справедливості, апеляційний господарський суд вважає за необхідне прийняти надані сторонами додаткові докази.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу та заяву про приєднання до неї, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 03 грудня 2018 року між Фізичною особою-підприємцем Ващіліним Віктором Петровичем, як орендодавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Техімпекс", як орендарем, було укладено Договір оренди №90/2018 від 03.12.2018 року (далі - Договір від 03.12.2018), відповідно до якого орендодавець зобов`язується передати орендареві, а орендар зобов`язується прийняти в строкове платне користування виробничі приміщення та прилеглу територію (надалі іменується майно) згідно з переліком Додаток №1 до цього договору.

Пунктами 2.1, 3.1 Договору від 03.12.2018 визначено, що майно передається в оренду для загальновиробничих цілей. Передання майна в оренду здійснюється за Актом приймання-передачі.

Строк оренди становить 1 рік з моменту прийняття майна за актом приймання-передачі (п.4.1 Договору від 03.12.2018).

Відповідно до п. 5.1 Договору від 03.12.2018 за користування приміщеннями і територією відповідач зобов`язаний сплачувати відповідно до Додатка 1 Договору. Орендна плата сплачується орендарем в розмірі відповідно Додатку №1 до договору шляхом перерахування відповідних грошових коштів на поточний рахунок орендодавця, не пізніше 10 числа місяця наступного після місяця оренди.

Пунктом 8.1 Договору від 03.12.2018 після закінчення строку оренди за цим договором орендар зобов`язаний протягом 10 календарних днів повернути майно орендодавцеві за актом приймання-передачі.

Додатком №1 до Договору від 03.12.2018 є Перелік приміщень і прилеглої території, які здаються а оренду: цех по ремонту та модернізації - 62,4 м.кв. - орендна плата 65,00 грн за 1 кв.м., всього в місяць 4056,00 грн; гараж - 351,3 м.кв. орендна плата 65,31 грн за 1 кв.м., всього в місяць 22943,40; прилегла територія - 200 м.кв. орендна плата 15,00 грн за 1 кв.м., всього в місяць 3000,00 грн. Всього 29999,40 грн.

У матеріалах справи наявний акт прийому-передачі майна від 03.10.2018, згідно якого на підставі договори оренди №90/2018 від 03.12.2018 орендодавець передав, а орендар прийняв в оренду майно згідно переліку.

Сторони не надали пояснень щодо причин передування дати підписання акту даті укладання самого договору, на який посилання у цьому акті, однак сторони не заперечували факт передачі майна в оренду саме на підставі договору від 03.12.2018, тому згідно ст. 75 ГПК України ці обставини не підлягають доказуванню.

24.11.2020 позивачем складено довідку про те, що станом на 20.11.2020 орендар сплатив за оренду майна згідно договору від 03.12.2020 наступні суми: 17.03.2020 - 30000 грн, 30.03.2020 - 30000 грн, 28.05.2020 - 30000 грн, 17.06.2020 - 30000 грн, заборгованість за травень-жовтень 2020 становить 1799994,00 грн.

Листом від 26.11.2020 за вих. №91/20 позивач вказав, що на лист відповідача щодо пропозиції повернення орендованого майна підтверджує свою присутність 03 грудня о 12 год. 00 хв. за адресою знаходження об`єкту оренди для прийому-передачі майна, одночасно повідомив, що орендар має заборгованість у розмірі 183571,80 грн, у тому числі: 179994 грн - орендна плата, 1949,96 грн - інфляційні втрати, 1627,84 грн - 3% річних, і вимагає до 03.12.2020 погасити цю заборгованість.

02.12.2020 позивач направив відповідачу акт приймання-передачі (повернення) нерухомого майна від 03.12.2020, у примітці до якого зазначено, що орендар має заборгованість перед орендодавцем в розмірі 183571,80 грн.

03.12.2020 сторонами підписано акт приймання-передачі майна від 03.12.2020, згідно якого орендар повернув орендоване майно, а орендодавець прийняв майно (цех по ремонту та модернізації, гараж, прилегла територія), орендоване майно повернуто орендарем в належному технічному стані, в якому було отримано від орендодавця, сторони не мають претензій стосовно повернення майна та його технічного стану.

Акт підписаний орендодавцем В.П. Ващіліним, генеральним директором орендаря В.Е.Калиною, та представником орендаря О.С.Сухенко.

У примітці до акту міститься рукописний запис про те, що орендар має заборгованість перед орендодавцем в розмірі 183571,80 грн., що складається з : 179994 грн орендної плати, 1949,96 грн інфляційних втрат коштів, 1627,84 грн - 3% річних.

Також 03.12.2020 позивач направив відповідачу претензію, у якій вказав, що станом на 03.12.2020 орендар сплатив за оренду майна 120 000 грн за січень-березень 2020 року (по 30 000,00 грн 17.03.2020, 30.03.2020, 28.05.2020, 17.06.2020), загальна заборгованість орендаря за травень - 3 грудня 2020 року становить 212993 грн, яка залишається не сплаченою, тому просив у строк 5-ти банківських днів з дня отримання претензії сплатити суму боргу, а також інфляційні втрати в розмірі 1949,96 грн та відсотки у розмірі 1819,64 грн.

У зв`язку із викладеними обставинами позивач звернувся до суду із даним позовом та просив стягнути з відповідача 212995,74 грн основного боргу зі сплати орендної плати, 1949,96 грн інфляційних втрат коштів, 1819,64 грн - 3% річних.

На підтвердження розміру позовних вимог позивачем були надані вищенаведені докази, а також розрахунки інфляційних збитків, нарахованих по жовтень 2020 року, та розрахунок 3% відсотків річних, нарахованих по 03.12.2020.

Заперечуючи проти позову у суді першої інстанції, відповідач посилався на те, що виробничі приміщення він орендував з 2014 року на підставі договору оренди №1 від 04.01.2014, який у 2015 році було пролонговано та укладено аналогічний договір оренди №1 від 05.01.2015, а договір №90/2018 від 03.12.2018 за своєю суттю є пролонгованим договором від 04.01.2014 (відмінна лише вартість оренди); у відповідача відсутня заборгованість за орендною платою, а наявна переплата в сумі 45165,50 грн.

На підтвердження вказаних доводів відповідачем надані наступні докази:

- копію договору оренди №1 від 04.01.2014, за яким в оренду передавалось те ж саме нерухоме майно (цех по ремонту та модернізації, гараж) та прилегла територія, розмір орендної сплати згідно додатку №1 до договору становив 10114,40 грн;

- копію акту прийому-передачі майна від 04.01.2014, за яким орендодавець передав майно в оренду орендарю;

- копію договору оренди №1 від 05.01.2015, за яким оренду передавалось те ж саме нерухоме майно (цех по ремонту та модернізації, гараж) та прилегла територія, розмір орендної сплати згідно додатку №1 до договору становив 18789,10 грн;

- копію акту прийому-передачі майна від 05.01.2015, за яким орендодавець передав майно в оренду орендарю;

- картку рахунку 631 Контрагенти Ващілін В.П. Замовлення: Договір 1 (04.01.14): за період з 01.01.14 - 31.12.2020, (прошиту, пронумеровану та засвідчену генеральним директором В.Е. Калиною);

- платіжні доручення за період з 19.06.2017 по 17.06.2020, з призначенням платежу "за оренду приміщення згідно договору №1 від 01.01.2014, без ПДВ"; згідно яких з липня 2017 року по листопад 2018 року відповідач сплачував по 20000 грн (в окремі місяці 40000 грн та 65000 грн), а з грудня 2018 року розмір платежів становив 30000 грн (з окремими виключеннями), а саме: 07.12.2018 - 30000 грн, 22.12.2018 - 60000 грн, 22.03.2019 - 30000 грн, 17.04.2019 - 60000 грн, 27.05.2019 - 30000 грн, 05.06.2019 - 30000 грн, 06.09.2019 - 30000 грн, 27.12.2019 - 90000 грн, 30.03.2020 - 30000 грн, 28.05.2020 - 30000 грн, 17.06.2020 - 30000 грн.

За наслідками розгляду даного спору суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги є доведеними, обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

У той же час, відхиляючи доводи відповідача, суд першої інстанції вказав, що за відсутності розрахунку із зазначенням, які платежі за який період сплачувались (з посиланням на відповідні платіжні документи) за весь період орендних відносин, неможливо співставити обсяги зобов`язань та обсяги їх виконання і визначити фактичний стан розрахунків між сторонами.

У процесі апеляційного перегляду справи сторони, з метою визначення дійсного розміру заборгованості за договором від 03.12.2018, надали додаткові докази, які були досліджені апеляційним господарським судом.

Так, відповідачем були надані:

- платіжні доручення від 05.08.2019 на суму 30000 грн, від 07.11.2019 на суму 30000 грн, від 18.11.2019 на суму 30000 грн, від 17.03.2020 на суму 30000 грн, всього на суму 120000 грн;

- аналіз розрахунку згідно договору №920/2018 від 03.12.2018, у якому відображені всі нарахування по вказаному договору з грудня 2018 року по листопад 2020 року - 29999,40 грн на місяць, всього 719985,60 грн, та здійснені відповідачем платежі за цей же період, всього 57000,00 грн, сальдо на користь позивача становить 149985,60 грн;

- акт звірки розрахунків за договорами від 04.01.2014, від 05.01.2015 та від 03.12.2018 станом на 11.10.2021;

- банківські виписки за період з січня 2014 року по червень 2020 року.

Позивач, у свою чергу, заперечуючи проти доводів відповідача, надав наступні докази:

- виписки КРД АТ "Райффайзен банк" по банківському рахунку з 01.01.2019 по 31.12.2019 та з 01.01.2020 по 31.12.2020, якими підтверджується надходження коштів від відповідача, сплачених згідно наданих останнім платіжних доручень;

- акт звірки розрахунків по договору оренди №1 від 04.01.2014 за період 04.01.2014 - 03.12.2020, згідно якого позивачем розмір орендної плати у період з січня 2014 року по листопад 2018 року зазначений "23053,65", що не відповідає ні умовами договору від 04.01.2014, в якому розмір орендної плати становив 10114,40грн, ні умовам договору від 05.01.2015, в якому розмір орендної плати становив 18789,10 грн.

Дослідивши вказані докази в їх сукупності, Північний апеляційний господарський суд не погоджується із висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Права та обов`язки між позивачем та відповідачем у даній справі виникли на підставі договору оренди №90/2018 від 03.12.2018, який діяв до 03.12.2020, і предметом оренди за якими були наступні нежитлові приміщення: цех по ремонту та модернізації - 62,4 м.кв.; гараж - 351,3 м.кв. та прилегла територія - 200 м.кв., які розташовані за адресою: Київська обл., Яготинський район, с. Засупоївка, вул. Польова, 41.

Договір у встановленому порядку не оспорений, не визнаний недійсним, отже, був обов`язковим для сторін.

Предметом розгляду даного спору є матеріально-правова вимога про стягнення заборгованості за договором оренди №90/2018, а також застосування наслідків прострочення грошових зобов`язань у вигляді 3% річних та стягнення інфляційних втрат коштів.

Статтею 283 Господарського кодексу України (далі - ГК України), яка кореспондується зі статтею 759 ЦК України, встановлено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частиною 6 ст. 283 ГК України встановлено, що до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що предмет оренди за вказаним договором був переданий орендодавцем орендарю по акту від 03.10.2018, у якому є посилання на договір оренди №90/2018 від 03.12.2018, та повернутий з оренди 03.12.2020 без будь-яких зауважень щодо його технічного стану.

Статтею 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до ст. 286 ГК України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Орендар має право вимагати зменшення розміру орендної плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, змінилися передбачені договором умови господарювання або істотно погіршився стан об`єкта оренди. Орендна плата встановлюється у грошовій формі. Залежно від специфіки виробничої діяльності орендаря орендна плата за згодою сторін може встановлюватися в натуральній або грошово-натуральній формі. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

У Додатку №1 до Договору від 03.12.2018 сторони встановили загальний розмір орендної плати за договором - 29999,40 грн на місяць.

Таким чином, за весь період дії договору, з грудня 2018 року по грудень 2020 року, відповідач повинен був сплати орендну плату в загальному розмірі 719 985,60 грн (24 місяці х 29999,40 грн).

Згідно з ч. 5 ст. 762 ЦК України та ч.3 ст. 285 ГК України орендар зобов`язаний вносити орендні платежі своєчасно і в повному обсязі.

За приписами ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язання встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 5.1 Договору від 03.12.2018 за користування приміщеннями і територією відповідач зобов`язаний сплачувати відповідно до Додатка 1 Договору орендна плата сплачується орендарем в розмірі відповідно Додатку №1 до договору шляхом перерахування відповідних грошових коштів на поточний рахунок орендодавця, не пізніше 10 числа місяця наступного після місяця оренди.

Відповідач вказує, що у період дії договору він сплатив на його виконання 570000,00 грн в якості орендної плати, що підтверджується платіжними дорученнями: від 07.12.2018 на суму 30000 грн, від 22.12.2018 на суму 60000 грн, від 22.03.2019 на суму 30000 грн, від 17.04.2019 на суму 60000 грн, від 27.05.2019 на суму 30000 грн, від 05.06.2019 на суму 30000 грн, від 05.08.2019 на суму 30000 грн, від 06.09.2019 на суму 30000 грн, від 07.11.2019 на суму 30000 грн, від 18.11.2019 на суму 30000 грн, від 27.12.2019 на суму 90000 грн, від 17.03.2020 на суму 30000 грн, від 30.03.2020 на суму 30000 грн, від 28.05.2020 на суму 30000 грн, від 17.06.2020 на суму 30000 грн.

Відповідно до частин 3-4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 79 ГПК України встановлено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Відповідно до ч. 2 ст. 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши надані сторонами докази, апеляційний господарський суд встановив, що у договорі від 03.12.2018 розмір орендної плати становив 29999,40, а платежі відповідачем здійснювались у сумах, кратних 30000 грн, договором встановлено крайній строк сплати (до 10 числа місяця наступного після місяця оренди), відповідач мав право сплачувати орендну наперед.

Доводи позивача про те, що у призначенні платежу платіжних доручень вказано "за оренду приміщення згідно договору №1 від 01.01.2014", тому ці кошти сплачені не по договору від 03.12.2018 і в якості оплати за цим договором обліковувались помилково, відхиляються апеляційним господарським судом, оскільки між сторонами відсутній договір, датований 01.01.2014, а наявні у справі докази свідчать про те, що у період з грудня 2018 по червень 2020 року грошові кошти в загальній сумі 570 000,00 грн були сплачені відповідачем саме в якості орендної плати по договору від 03.12.2018.

При цьому, позивач, зазначивши у позовній заяві, що заборгованість зі сплати орендної плати становить 212995,74 грн, не надав жодного належного доказу, який би підтверджував саме такий розмір заборгованості.

Посилання позивача на рукописну примітку у акті приймання-передачі про те, що заборгованість становить 183571,80 грн, відхиляються судом, оскільки вказаний розмір боргу також не підтверджений будь-якими доказами.

Таким чином, оцінивши докази у справі в їх сукупності, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що заборгованість відповідача перед позивачем по договору від 03.12.2018 становить 149 985,60 грн за період з липня по листопад 2020 року (719 985,60 грн - 570 000,00 грн), а тому позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу підлягають частковому задоволенню.

Доводи відповідача про те, що позивачем не було виставлено (відправлено) належним чином оформлених актів наданих послуг з оренди за березень-листопад 2020 року, у зв`язку із чим у нього не було підстав здійснювати оплати, відхиляються апеляційним господарським судом, оскільки умовами договору від 03.12.2018 сплата орендної плати не ставиться в залежність від отримання будь-яких актів, рахунків на оплату тощо.

Також Північний апеляційний господарський суд відхиляє доводи відповідача про необхідність врахувати у розрахунках сторін за вказаним договором переплату з орендної плати за договорами оренди від 04.01.2014 № 1 та від 05.01.2015 № 1, укладеними між цими ж сторонами на оренду цих же приміщень, оскільки передостанній договір оренди між сторонами - № 1 від 05.01.2015 - укладений на 1 рік і не містить умову про можливість його пролонгації, натомість, сторони у ньому обумовили, що всі зміни до нього можуть бути внесені тільки за домовленістю сторін, яка оформлюється додатковою угодою до цього договору. Договір оренди № 90/2018 від 03.12.2018, виключно умовами якого позивач обґрунтовує свій позов, є самостійним окремим, новим, договором і не містить умови про врахування у розрахунках з орендної плати платежів за попередніми договорами оренди.

Порушенням зобов`язання відповідно до положень ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем заявлені до стягнення 1949,96 грн інфляційних втрат коштів, нарахованих з 02.2020 по 03.2020 на суму 29999,40 грн, з 04.2020 по 05.2020 на суму 29999,40 грн, з 05.2020 по 06.2020 на суму 29999,40 грн, з 06.2020 по 10.2020 на суму 29999,40 грн, з 07.2020 по 10.2020 на суму 29999,40 грн, з 08.2020 по 10.2020 на суму 29999,40 грн,, з 09.2020 по 10.2020 на суму 29999,40 грн,

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат коштів, апеляційним господарським судом встановлено, що він є невірним, оскільки до липня 2020 року у відповідача була відсутня заборгованість перед позивачем (на 10 число кожного місяця була переплата), і лише з 11.08.2020 утворилась заборгованість в сумі 29988,00 грн, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 1142,82 грн інфляційних втрат коштів, нарахованих з серпня 2020 по жовтень 2020 на суму 29988,00 грн, з вересня 2020 по жовтень 2020 на суму 29999,40 грн та за жовтень 2020 року на суму 29999,40 грн, отже, ці позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Позивачем також заявлені до стягнення 1819,64 грн - 3% річних, нарахованих за період з 11.02.2020 по 03.12.2020, за кожний місяць, в якому, за доводами позивача, була наявна заборгованість.

Перевіривши розрахунок 3% річних, апеляційний господарський суд встановив, що він є невірним, оскільки лише з 11.08.2020 утворилась заборгованість в сумі 29988,00 грн, з 11.09.2020 заборгованість становила 59987,40грн, з 11.10.2020 - 89986,80 грн, з 11.11.2020 - 119986,20 грн і з 11.12.12.2020 - 149985,60 грн, тому розмір 3% річних за період з 11.08.2020 по 03.12.2020, з врахуванням вказаного розміру боргу, становить 678,56 грн, отже, ці позовні вимоги також підлягають частковому задоволенню.

З огляду на викладене, оцінивши докази у справі в їх сукупності, враховуючи фактичні обставини справи, Північний апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що рішення Господарського суду Київської області від 15 травня 2021 року визнати законним та обґрунтованим повністю не можна, тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення місцевого господарського суду підлягає зміні в частині розміру стягнутих сум основного боргу, інфляційних втрат коштів, 3% річних та, відповідно, нового розподілу витрат по сплаті судового збору, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, апеляційна скарга задовольняється частково.

Відповідно до положень ст.129 ГПК України з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати останнього на сплату судового збору за подання апеляційної скарги пропорційно розміру задоволених вимог апеляційної скарги.

Щодо заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Імперіум" про приєднання до апеляційної скарги, то апеляційний господарський суд виходить з наступного.

У вказаній заяві ТОВ "Науково-виробнича компанія "Імперіум" вказує, що рішення суду безпосередньо впливає на його права, свободи і обов`язки, оскільки воно є засновником (власником) позивача із часткою у статутному капіталі 100% і рішення безпосередньо вплине на права, свободи, інтереси або обов`язки заявника, тому приєднується до апеляційної скарги.

Відповідно до ст.265 ГПК України учасники справи мають право приєднатися до апеляційної скарги, поданої особою, на стороні якої вони виступали. До апеляційної скарги мають право приєднатися також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки.

Приєднання до апеляційної скарги - це допоміжний інститут процесуального права для осіб, які погоджуються з доводами апеляційної скарги і бажають їх підтримати у наведеному в апеляційній скарзі обсязі. Межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції визначаються наведеними в апеляційній скарзі доводами, незалежно від наявності заяви про приєднання до апеляційної скарги.

Водночас особа, яка має доводи, інші, ніж у апеляційній скарзі, має право реалізувати своє право на апеляційне оскарження судового акта місцевого господарського суду, подавши апеляційну скаргу самостійно, що відповідає принципу диспозитивності і усуває можливу конкуренцію доводів, викладених у апеляційній скарзі та заяві про приєднання до апеляційної скарги.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду 18.06.2020 у справі № 44/380-б, від 16.07.2020 у справі №910/4475/19.

ТОВ "Науково-виробнича компанія "Імперіум" не є учасником справи, отже, згідно наведених положень ст. 265 ГПК України, воно має довести, що суд вирішив питання про його права, інтереси та (або) обов`язки.

Рішення є таким, що прийнято про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині цього рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи, або у резолютивній частині рішення суд зазначив про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи.

Однак, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що воно не містить жодних висновків про права, інтереси та обов`язки ТОВ "Науково-виробнича компанія "Імперіум".

Відповідач у даній справі є самостійним суб`єктом господарювання - юридичною особою, яка здійснює свою підприємницьку діяльність на основі принципів: вільного вибору видів підприємницької діяльності; самостійного формування програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону; вільного найму працівників; комерційного розрахунку та власного комерційного ризику (ст. 44 ГК України).

Володіння ТОВ "Науково-виробнича компанія "Імперіум" часткою у статутному капіталі відповідача не свідчить, що рішення у справі може вплинути на його права або обов`язки щодо однієї із сторін, а тому відсутні підстави для залучення цього товариства третьою особою, отже, заява про приєднання до апеляційної скарги також не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Техімпекс" задовольнити частково.

2. Змінити рішення Господарського суду Київської області від 13 травня 2021 року, виклавши його резолютивну частину у наступній редакції:

"1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича Компанія "Техімпекс" (07400, Київська обл., м. Бровари, п-т Незалежності, 14, ) на користь Фізичної особи-підприємця Ващіліна Віктора Петровича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) - 149985,60 грн заборгованості з орендної плати, 1 142,82 грн інфляційних втрат коштів, 678,56 грн - 3% річних та 2277,10 грн витрат по сплаті судового збору.

3.В іншій частині позову відмовити."

3. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Ващіліна Віктора Петровича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича Компанія "Техімпекс" (07400, Київська обл., м. Бровари, п-т Незалежності, 14, ) - 1461,56грн витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Видачу наказу доручити Господарському суду Київської області.

5. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Імперіум" про приєднання до апеляційної скарги залишити без задоволення.

6. Справу повернути до Господарського суду Київської області.

7. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15.12.2021.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді Г.А. Кравчук

Г.П. Коробенко