ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2021 р. Справа№ 910/5975/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Барсук М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Руденко М.А.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу»

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2021

у справі № 910/5975/21 (суддя Шкурдова Л.М.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Цикалюк Романа Леонідовича

до Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу»

про стягнення 35 091,75 грн., -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

Фізична особа-підприємець - Цикалюк Роман Леонідович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» про стягнення заборгованості за неналежне виконання зобов`язань за договором перевезення вантажу №393-26/2019-ПС від 17.07.2019 рок у розмірі 35 091 грн 75 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення умов Договору перевезення вантажу №393-26/2019-ПС від 17.07.2019р. не здійснив оплату здійсненого позивачем перевезення, в зв`язку з чим у відповідача перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 31 000,00 грн. В зв`язку з порушенням відповідачем грошового зобов`язання за Договором позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 3 % річних в розмірі 1510,85 грн, інфляційні втрати в розмірі 2580,90 грн. Позивач просить суд стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 5 000,00 грн.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.09.2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" на користь Фізичної особи-підприємця Цикалюк Романа Леонідовича 31 000 грн 00 коп - суму основного боргу, 1469 грн 88 коп - 3 % річних, 2580 грн 90 коп - інфляційні втрати, 5 000 грн 00 коп - витрати по сплаті адвокатських послуг та 2267 грн 35 коп - витрати по сплаті судового збору.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вказав, що відповідачем не надано суду доказів оплати в повному обсязі виконаних позивачем робіт та наявність заборгованості не спростовано.

Посилання відповідача на застосування наслідків спливу строку позовної давності в один рік суд першої інстанції визнав необґрунтованим, оскільки відповідачем 21.09.2020 частково сплачено суму боргу в розмірі 3 500,00 грн, що свідчить про переривання строку позовної давності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Державне підприємство «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2021 року у справі №910/5975/21 та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачем на підтвердження факту здійснення перевезення не надано належним чином оформлену товарно-транспортну накладну, тоді як доданий до позовної заяви акт наданих послуг датовано 26.09.2019, а термін дії договору встановлено до 01.09.2019. Також апелянт зазначив, що позовна давність зі стягнення боргу сплила ще 27.03.2020, чого суд першої інстанції не врахував.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №910/5975/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Барсук М.А. - головуюча суддя; судді - Руденко М.А., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.10.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» у справі №910/5975/21 та роз`яснено сторонам, що апеляційна скарга буде розглянута без повідомлення учасників справи.

Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням учасників справи не заявлено.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

17.07.2019 між Державним підприємством «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» (замовник) та ФОП Цикалюком Романом Леонідовичем (перевізник) укладено Договір перевезення вантажу №393-26/2019-ПС від 17.07.2019р. (далі - Договір).

Відповідно до п.1.1. Договору предметом договору є послуги перевізника з перевезення сільськогосподарської продукції (соняшника) автомобільним транспортом: товарна пшениця в кількості 150 тонн, місце завантаження: с.Новоселиця, Благовіщенського р-ну, Кіровоградської області до місця призначення - смт. Врадіївка, Миколаївської області.

Згідно з п.2.1., 2.2. Договору перевізник організовує перевезення вантажів на підставі заявок, що подаються змовником. Заявка на перевезення подається вантажовідправником, щонайменше за добу до моменту подання транспортних засобів перевізника.

Відповідно до п.3.2.Договору вартість послуг перевізника з перевезення вантажу становить 34500,00 грн.

В матеріалах справи міститься Акт надання послуг №28 від 26.09.2019р на суму 34 500,00 грн, в якому зазначено, що позивачем надані автопослуги з перевезення пшениці кількістю 150 000 т. Вказаний акт підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений їх печатками.

Відповідачем 21.09.2020 частково сплачено суму боргу в розмірі 3500,00 грн, в зв`язку з чим неоплаченими залишилися послуги на суму 31 000,00 грн.

В зв`язку з порушенням відповідачем грошового зобов`язання за Договором позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 3 % річних в розмірі 1510,85 грн, інфляційні втрати в розмірі 2580,90 грн. за період з 04.10.2019 по 24.03.2021р.

Предметом спору у даній справі є вимоги позивача до відповідача про стягнення 35 091 грн 75 коп. заборгованості за договором перевезення вантажу №393-26/2019-ПС від 17.07.2019 року, з якої: 31 000,00 грн основного боргу, 1510,85 грн 3% річних, 2580,90 грн інфляційних втрат.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вказав, що відповідачем не надано суду доказів оплати в повному обсязі виконаних позивачем робіт та наявність заборгованості не спростовано.

Посилання відповідача на застосування наслідків спливу строку позовної давності в один рік суд першої інстанції визнав необґрунтованим, оскільки відповідачем 21.09.2020 частково сплачено суму боргу в розмірі 3 500,00 грн, що свідчить про переривання строку позовної давності.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст. 903 ЦК України визначено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Положеннями ст. 909 Цивільного кодексу України, ст. 307 Господарського кодексу України передбачено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до ч. 2 ст. 909 Цивільного кодексу України договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Приписами ч. 3 ст. 909 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 307 Господарського кодексу України передбачено, що укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

За змістом ч. 2 ст. 908 Цивільного кодексу України, що кореспондується з вимогами ч. 5 ст. 307 Господарського кодексу України , загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Твердження апелянта, що договір зі сторони відповідача підписаний директором філії з перевищенням повноважень колегією суддів відхиляються, оскільки відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Встановлена ст. 204 Цивільного кодексу України презумпція правомірності правочину означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення (відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.07.2015 № 6-301цс15 та підтримана Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 23.05.2018 у справі №916/5073/15).

Згідно з п.4.3 Договору надані послуги з перевезення мають бути оплачені перевізнику протягом п`яти банківських днів з моменту одержання транспортної накладної та акту про виконані послуги.

Відповідно до ст.5.1.2. Договору перевізник зобов`язується видати акт про виконані послуги та транспортну накладну, складені та підписані в установленому порядку.

Відповідач в апеляційній скарзі зазначає про те, що в матеріалах справи відсутня товарно-транспортна накладна, яка б підтверджувала факт надання позивачем послуг з перевезення.

Стосовно даного твердження колегія суддів зазначає наступне.

Так, дійсно, відповідно до п. 11.1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.97 р. N 363, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 20.02.98 р. за N 128/2568 (далі - Правила) основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна.

Як пояснив позивач у відповіді на відзив, товарно-транспортна накладна не була надана до суду у зв`язку із її втратою позивачем.

В той же час, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 06 лютого 2018 року у справі № 816/166/15-а, від 06.08.2021 у справі № 640/18984/18 неподання такого документа, як товарно-транспортна накладна, не може свідчити про відсутність реальних господарських операцій.

В матеріалах справи наявний акт надання послуг від №28 від 26.09.2019 на суму 34 500,00 грн., складання якого передбачено умовами договору та який підписаний представниками сторін та скріплений печатками підприємств.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з п. 2.1. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 р., господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань та фінансових результатів.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Первинні документи для надання їм юридичної сили та доказовості, у відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» мають бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Колегія суддів зазначає, що наявний в матеріалах справи акт надання послуг від №28 від 26.09.2019 дає можливість ідентифікувати осіб, які брали участь у здійсненні господарської операції, а саме Фізичну особу-підприємця Цикалюк Романа Леонідовича та Державне підприємство «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу», і можливості встановити обсяг господарської операції (перевезення вантажу).

Крім того, підпис особи, який міститься на накладних від імені відповідача, скріплена печаткою.

Відповідно до пунктів 1, 5, 9, 10 розділу 3 Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18 червня 2015 року N 1000/5 право на застосування гербових печаток (для установ, які мають право використовувати державну символіку) або печаток установи із зазначенням найменування установи та ідентифікаційного коду (далі - печатка установи) закріплюється у положенні (статуті) установи і зумовлюється її правовим статусом.

На документах, що засвідчують права громадян і юридичних осіб, на яких фіксується факт витрати коштів і проведення операцій з матеріальними цінностями, підпис посадової (відповідальної) особи скріплюється печаткою установи (за наявності).

Розпорядчим документом керівника установи визначаються порядок використання, місце зберігання печатки установи і посадові особи, відповідальні за її зберігання, а також перелік посадових осіб, підписи яких скріплюються печаткою установи.

Облік усіх печаток та штампів, що застосовуються в установі, ведеться у журналі за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Видача печаток, штампів посадовим особам здійснюється під підпис у відповідному журналі. Печатки зберігаються у шафах (сейфах), що надійно замикаються і опечатуються.

Встановивши наявність відбитку печатки відповідача на спірних документах та, враховуючи, що відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, суди мають дослідити питання встановлення обставин, що печатка була загублена відповідачем, викрадена в нього або в інший спосіб вибула з його володіння, через що печаткою могла б протиправно скористатися інша особа (вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 05.12.2018 у справі № 915/878/16).

Особи, які мають право зберігати та використовувати печатки підприємства, призначаються наказом керівника організації та несуть персональну відповідальність за неналежне зберігання та використання печатки.

Всі визначені у цьому позові документи - договір перевезення вантажу №393-26/2019-ПС від 17.07.2019 та акт надання послуг від №28 від 26.09.2019 містять відтиск печатки відповідача, що є засвідченням легітимності підпису перед третіми особами.

Матеріали справи не містять документів, які б свідчили про втрату зазначених штампів, їх підробку чи інше незаконне використання третіми особами всупереч волі відповідача.

Таким чином, відтиск печатки підприємства, наявний, зокрема, на первинних документах, є свідченням участі такого підприємства, як юридичної особи, у здійсненні певної господарської операції.

Враховуючи наведене, судова колегія вважає необґрунтованими твердження відповідача про те, що доданий до матеріалів справи акт надання послуг від №28 від 26.09.2019 є неналежним доказом на підтвердження факту надання позивачем послуг з перевезення товару.

Крім того, факт перевезення вантажу відповідачем не заперечується.

Посилання ж апелянта на те, що відповідно до п. 11.1. договору термін його дії встановлений до 01.09.2019, а акт наданих послуг датований 26.09.2019, колегією суддів відхиляються, оскільки у вказаному пункті договору також зазначено, що договір діє в частині виконання зобов`язань - до повного їх виконання.

Стаття 599 Цивільного кодексу та стаття 202 Господарського кодексу встановлюють, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Поряд з належним виконанням законодавство передбачає і інші підстави припинення зобов`язань (прощення боргу, неможливість виконання, припинення за домовленістю, передання відступного, зарахування). Однак, чинне законодавство не передбачає таку підставу припинення зобов`язання як закінчення строку дії договору.

Тобто, зобов`язання, невиконане належним чином, продовжує існувати, незважаючи на закінчення строку дії договору.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 09.04.2020 у справі № 910/4962/18.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України закріплено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 цього ж кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього ж кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідач у встановлений договором строк обов`язку щодо оплати за отримані послуги по перевезенню вантажів у повному обсязі не виконав, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку про обґрунтованість позовних вимог у розмірі 31 000,00 грн.

В той же час, у суді першої інстанції відповідачем було заявлено про пропуск строку позовної давності за заявленими вимогами.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відповідно до ч. 1, п. 6 ч. 2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог у зв`язку з перевезенням вантажу, пошти (ст . 925 цього Кодексу).

Частиною 3 ст. 925 ЦК України передбачено, що до вимог, що випливають із договору перевезення вантажу, пошти, застосовується позовна давність в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексів (статутів).

Згідно ч. 5 ст. 315 ГК України для пред`явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

Пунктом 168 Статуту автомобільного транспорту Української РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 27.06.1969 № 401 позови автотранспортних підприємств і організацій вантажовідправникам, вантажоодержувачам і пасажирам, що випливають з цього Статуту, можуть бути пред`явлені відповідно до встановленої підвідомчості або підсудності в арбітраж або суд протягом 6 місяців. Вказаний шестимісячний строк обчислюється: а) по стягненню штрафу за непред`явлення вантажу, передбаченого погодженим завданням на перевезення або разовим замовленням, - з дня закінчення строку, встановленого Правилами для звірення записів в обліковому документі по виконанню плану і разового замовлення; б) в усіх інших випадках - з дня настання події, що стала підставою для пред`явлення позову.

Так, пунктом 4.3 договору розрахунок за надані послуги здійснюється протягом 5 календарних днів з моменту надання цих послуг. Підставою для проведення розрахунків акт виконаних робіт, підписаний сторонами.

Отже, виходячи із вищевказаних положень ч.5 ст.261 Цивільного кодексу України та положень п. 4.3 договору, з 6-го календарного дня з моменту підписання сторонами акту виконаних робіт №28 від 26.09.2019 р., тобто з 02.10.2019 року. почалось прострочення виконання обов`язку відповідачем по оплаті наданих позивачем послуг з перевезення вантажів за договором, та відповідно спеціальна позовна давність (шість місяців - ст. 315 Господарського кодексу України) для позивача для звернення в суд із вимогою до відповідача про стягнення основної заборгованості за договором, що є основною вимогою, та про стягнення інфляційних збитків та 3 % річних, що є додатковими вимогами, почала свій перебіг з моменту спливу строку виконання основного зобов`язання по оплаті наданих позивачем послуг з перевезення вантажів за договором, а саме з 02.10.2019 і її перебіг тривав протягом шести місяців - до 02.04.2020 (включно).

Колегією суддів встановлено, що спеціальна позовна давність для позивача для звернення в суд із вимогою до відповідача про стягнення основної заборгованості за договором, відповідно до положень ст. 315 Господарського кодексу України остаточно спливла 02.04.2020 р.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до Господарського суду міста Києва лише 09.04.2021 року, тобто із значним спливом шестимісячного строку позовної давності щодо пред`явлення перевізником до вантажовідправника та вантажоодержувача позову, що випливає з договору перевезення.

Твердження суду першої інстанції про преривання строку позовної давності у зв`язку із здійсненням відповідачем 21.09.2020 часткової оплати розмірі 3 500,00 грн. колегія суддів відхиляє, оскільки визнання боржником свого боргу після спливу позовної давності не свідчить про переривання перебігу такої давності.

Відповідно до статті 266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Отже, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено факт пропуску позивачем позовної давності щодо заявлених вимог у частині стягнення 31 000,00 грн, у зв`язку з чим що позовна давність спливла і до додаткових вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат нарахованих на зазначену суму.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 10.06.2019 у справі № 911/935/18 та у постанові від 25.08.2021 у справі № 920/639/17.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

За таких обставин, апеляційна скарга Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріал» підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2021 року у справі №910/5975/21 - скасуванню.

Згідно із ст. 129 ГПК України, судові витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріал» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2021 року у справі №910/5975/21 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2021 року у справі №910/5975/21 скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

3. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Цикалюк Романа Леонідовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" (04112, м.Київ, вул.Олени Теліги, 8, ) 3 401,02 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

4. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

5. Матеріали справи №910/5975/21 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в порядку, визначеному ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя М.А. Барсук

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Руденко