ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2021 р. м. Київ Справа № 911/2684/21

Господарський суд Київської області у складі судді Колесника Р.М., за участю секретаря судового засідання Бойко О.Ю., розглянувши в порядку загального позовного провадження справу за позовом

Громадської організації «Садове товариство «Оленівка-2» (08158, Київської області, Києво-Святошинського району, с. Малютянка, код 2647450)

до

Громадської організації «Садове товариство «Масив Оленівка» (08158, Київської області, Києво-Святошинського району, с. Малютянка, код 34564904)

про ліквідацію юридичної особи, скасування державної реєстрації, вилучення з державного реєстру, визнання не чинними дій голови правління

за участю представників учасників справи:

від позивача: Шепелєв О.А.;

від відповідача: Сергєєв П.О.;

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Громадської організації «Садове товариство «Оленівка-2» до Громадської організації «Садове товариство «Масив Оленівка» про ліквідацію юридичної особи, скасування державної реєстрації, вилучення з державного реєстру, визнання не чинними дій голови правління.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те, що діяльність відповідача фактично є припиненою з 2008 року, така організація не подає фінансові звіти, її засновники садові товариства після 2003 року вирішують самостійно питання господарської діяльності та благоустрою на своїх територіях, частина таких садових товариств припинила свою діяльність, що призвело до неповного складу правління такого товариства і унеможливлює забезпечення його функціонування, а у голови правління такої організації у 2008 році припинились повноваження.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 15.09.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 911/2684/21, відмовлено у задоволені клопотання позивача про витребування доказів, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, проведення підготовчого засідання призначено на 13.10.2021.

На адресу суду 11.10.2021 від позивача надійшла заява, в якій останній просить суд зобов`язати голову правління Громадської організації «Садове товариство «Масив Оленівка» надати письмові пояснення стовно вчинення певних дій від іменні юридичної особи.

Цього ж дня від позивача надійшло клопотання про витребування від відділу Державної виконавчої служби додаткових доказів, яке судом залишено без розгляду, оскільки позивач у судовому засіданні 03.11.2021 не наполягав на його задоволенні.

До суду 13.10.2021 від відповідача надійшов відзив на позов із запереченнями проти пред`явлених позовних вимог.

Ухвалою суду від 13.10.2021, із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче засідання відкладено на 03.11.2021.

На адресу суду 01.11.2021 від позивача надійшов відзив на заперечення відповідача проти позову.

Цього ж дня від позивача надійшла заява про зупинення провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України, у задоволенні якої суд ухвалою від 03.11.2021, із занесенням до протоколу судового засідання, відмовив з мотивів необґрунтованості та безпідставності поданої заяви.

02.11.2021 до суду від відповідача надійшли додаткові письмові пояснення.

В судове засідання 03.11.2021 з`явилися представники позивача та відповідача.

Представником позивача у судовому засіданні подано клопотання про призначення колегіального розгляду справи № 911/2684/21, за результатом розгляду якого суд постановив ухвалу, із занесенням до протоколу судового засідання, про відмову у задоволенні заявленого позивачем клопотання.

Так, згідно ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України справи у судах першої інстанції розглядаються суддею одноособово, крім випадків, визначених цим Кодексом. Будь-яку справу, що відноситься до підсудності суду першої інстанції, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів, крім справ, які розглядаються в порядку наказного і спрощеного позовного провадження.

Якщо справа має розглядатися суддею одноособово, але цим Кодексом передбачена можливість колегіального розгляду такої справи, питання про призначення колегіального розгляду вирішується до закінчення підготовчого засідання у справі (до початку розгляду справи, якщо підготовче засідання не проводиться) суддею, який розглядає справу, за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи, про що постановляється ухвала (ч. 10 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, питання про необхідність та доцільність призначення колегіального розгляду конкретної справи вирішується судом з урахуванням категорії спору та обґрунтованості клопотання про призначення колегіального розгляду справи, а також з огляду на конкретні обставини, що свідчать про складність кожної конкретної справи.

Заява про призначення колегіального розгляду справи повинна бути обґрунтованою та мотивованою, повинні бути вказані конкретні обставини, що свідчать про складність конкретної справи або про складність певної категорії спору. Заява також повинна бути підтверджена фактичними обставинами та ґрунтуватися на певних конкретних доказах.

Втім, позивач у клопотанні про призначення колегіального розгляду справи не навів обставин на підтвердження складності справи або складності спору, не надав жодного доказу в обґрунтування поданого клопотання

З огляду на викладене вище, суд відмовив у задоволенні клопотання позивача про призначення колегіального розгляду справи.

Представником позивача у судовому засіданні 03.11.2021 подано заяву про відвід судді Колесника Р.М. від розгляду справи, у задоволенні якої судом відмовлено, про що постановлено відповідну ухвалу.

Ухвалою суду від 03.11.2021, із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче засідання відкладено на 24.11.2021.

22.11.2021 на адресу суду від позивача надійшли письмові пояснення та клопотання про долучення додаткових доказів до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 24.11.2021, із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 08.12.2021.

В судове засідання 08.12.2021 з`явилися представники позивача та відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив та просив суд відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані документи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із розглядуваним позовом та просить суд прийняти рішення щодо ліквідації юридичної особи Громадської організації «Садове товариство «Масив Оленівка», скасування її державної реєстрації, вилучення з державного реєстру, визнання нечинними дій голови правління зазначеної особи Василенко О.А., як такі, що не відповідають вимогам закону та положенням статуту за період з 2015-2021 роки.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те, що діяльність відповідача фактично є припиненою з 2008 року, відповідач не подає фінансові звіти, її засновники садові товариства, в тому числі і позивач, після 2003 року вирішують самостійно питання господарської діяльності та благоустрою на своїх територіях, частина таких садових товариств припинила свою діяльність, що призвело до неможливості утворення складу правління такого товариства і унеможливлює забезпечення його функціонування, а у голови правління такої організації у 2008 році припинились повноваження.

Нормативно позивач обґрунтував позовні вимоги посиланням на положення ст. ст. 59, 247 Господарського кодексу України.

Відповідач, заперечуючи проти позову посилався на те, що відомості про Василенко О.А., як голови правління відповідача містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (надалі ЄДР) та підстав вважати у нього відсутніми повноваження голови правління не має, позивачем не доведено в чому саме полягає порушення прав позивача в аспекті визначених ним позовних вимог. Крім того, відповідач посилається на те, що відповідача було створено у 1991 році, а позивача, як юридичну особу зареєстровано у 2003 році, відповідно позивач не міг приймати участь у створенні відповідача та, відповідно, жодних корпоративних прав по відношенню до відповідача не має, відповідач здійснює поточну діяльність та жодних підстав, визначених законом для ліквідації відповідача, наразі не має.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

У статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно зі статтею 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Позивач посилається на те, що був засновником відповідача з 1991 року але з 2003 року відповідач втратив юридичну дієздатність, частина садівничих товариств, що були засновниками відповідача припили свою діяльність, утворення необхідного кворуму для призначення (обрання) керівного складу відповідача фактично втрачено, а Василенко О.А. фактично привласнив повноваження голови правління відповідача, використовуючи відомості з ЄДР, печатку, статут та свідоцтво про реєстрацію, протягом тривалого часу вчиняє від імені відповідача низку дій на шкоду інтересам позивача.

В перебігу розгляду справи судом встановлено, що дійсно відповідача створено у 1991 році за участю п`яти садових товариств, які були об`єднані в один масив, що сторонами в перебігу розгляду справи не заперечувалося.

Поряд із цим, з документів, долучених позивачем до матеріалів справи, вбачається, що СТ «Оленівка-2» входив до складу відповідача, при цьому з документів, долучених відповідачем, вбачається, що СТ «Оленівка-2» до складу учасників відповідача не входив.

При цьому з відкритих відомостей, що містяться в ЄДР вбачається, що позивача зареєстровано лише у 2003 році. При цьому і реєстрація відповідача згідно відомостей, що містяться в ЄДР також відбулася у 2003 році.

До того ж, щодо обох цих підприємств зазначено про те, що членами цих підприємств виступають фізичні особи, а відомостей, що позивач та відповідач є правонаступниками прав та обов`язків осіб, що були створені у 1991 році в ЄДР також не має.

З огляду на зазначену суперечливість наданих доказів та доступну для суду інформацію, враховуючи час, що минув від моменту реєстрації позивача та відповідача, суд не може достеменно встановити факт дійсної участі позивача у процесі створення відповідача у 1991 році, тому надаватиме оцінку обставинам справи через перевірку наявності та доведеності факту порушення прав позивача діями відповідача, чи самим фактом його існування, незалежно від того факту чи приймав позивач участь у створенні відповідача у 1991 році.

Отже, головними аргументами позивача, як вже зазначалося, є безпідставність існування відповідача, як юридичної особи, адже жодних ознак, що притаманні юридичній особі відповідач не має, керівні органи є нелегітимними, що, на думку позивача, є підставою для прийняття рішення про ліквідацію відповідача, скасування його державної реєстрації та вилучення запису про його реєстрацію з ЄДР.

З матеріалів справи вбачається наявність певних суперечок та конфліктів між позивачем та відповідачем, які полягають в тому, що, як вважає позивач, відповідач, через видання нелегітимним головою правління довіреностей, якими адвокати уповноважуються на здійснення представницьких функції від імені відповідача, ініціюють певні судові спори, чи виступають від імені відповідача в спорах, ініційованих позивачем, що створює для позивача негативні наслідки.

За змістом ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. Відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, використовуються для ідентифікації юридичної особи або її відокремленого підрозділу, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, фізичної особи - підприємця, у тому числі під час провадження ними господарської діяльності та відкриття рахунків у банках та інших фінансових установах.

З відкритих джерел, зокрема відомостей, що містяться в ЄДР вбачається, що Василенко О.А. є головою правління відповідача, та з огляду на положення ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» така інформація є достатньою для висновків про наявність у зазначеної особи підстав для здійснення представницьких функцій від імені відповідача.

З огляду на викладене в перебігу розгляду справи позивачем не було доведено яким чином сам факт існування відповідача, як юридичної особи порушує права та охоронювані законом інтереси позивача. Так само позивачем не доведено, яким чином порушує його права здійснення представницьких функцій від імені відповідача Василенком О.А., як головою правління відповідача, в чому полягає неправомірність його поведінки з огляду на наявність в ЄДР відомостей про наявність у нього повноважень представника відповідача, що в сукупності дає підстави для висновку про безпідставність та недоведеність позовних вимог, адже позивачем не доведено наявності у нього права ставити питання про припинення відповідача у судовому порядку та примусове скасування його реєстрації.

При цьому, з матеріалів справи вбачається певне незадоволення позивачем діями відповідача, що вчиняються його головою правління Василенком О.А. чи адвокатами, що ним залучаються. Втім, захист інтересів позивача від дій зазначених осіб, оцінка правомірності та підставності їх поведінки має здійснюватися в межах окремих судових проваджень, на існування яких посилається позивач, а не у спосіб превентивного звернення до суду з позовом про встановлення відсутності у голови правління відповідача повноважень на здійснення представницьких функцій від імені відповідача та взагалі на відсутність у відповідача ознак юридичної особи, що, на думку позивача, є підставою для прийняття судом рішення про ліквідацію відповідача.

Щодо вимог позивача про ліквідацію відповідача, скасування його державної реєстрації та виключення відповідного запису з ЄДР, суд вважає за необхідне додатково зазначити наступне.

Загальні підстави для ліквідації юридичної особи визначені, зокрема, положеннями Цивільного кодексу України.

Так, за змістом ст. 104 Цивільного кодексу України ліквідація, розглядається як один способів припинення юридичної особи.

Відповідно до ст. 59 Господарського кодексу України припинення суб`єкта господарювання здійснюється відповідно до закону.

За загальним правилом, визначеним зокрема положеннями Цивільного, Господарського кодексів України, Закону України «Про громадські об`єднання» припинення юридичної особи, зокрема у спосіб ліквідації віднесено до виключної компетенції самого підприємства, його вищих керівних органів, та лише за певним виключенням така ліквідація може здійснюватися за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 110 Цивільного кодексу України юридична особа ліквідується: 1) за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв`язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами; 2) за рішенням суду про ліквідацію юридичної особи через допущені при її створенні порушення, які не можна усунути, за позовом учасника юридичної особи або відповідного органу державної влади; 3) за рішенням суду про ліквідацію юридичної особи в інших випадках, встановлених законом, - за позовом відповідного органу державної влади.

Тобто, за загальним правилом вирішення долі підприємства відноситься до його власників (засновників, членів, учасників).

Позивач обґрунтовує позов в частині вимог про ліквідацію відповідача тим, що діяльність відповідача не відповідає вимогам закону, його існування носить номінальний характер, жодної діяльності відповідач не здійснює, звіти про результати діяльності не подає.

Таким чином, позивач вимагає, щоб рішення про ліквідацію відповідача було прийнято саме судом, у якості застосування до відповідача міри відповідальності за його неправомірну поведінку.

Дослідивши викладені в позові обставини та надані позивачем докази, суд зазначає, що згідно зі ст. 238 Господарського кодексу України за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків (ч. 1).

Види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Адміністративно-господарські санкції можуть бути встановлені виключно законами (ч. 2).

Статтею 239 Господарського кодексу України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своїх повноважень та у порядку, встановленому законом, можуть застосовувати до суб`єктів господарювання такі адміністративно-господарські санкції: вилучення прибутку (доходу); адміністративно-господарський штраф; стягнення зборів (обов`язкових платежів); застосування антидемпінгових заходів; припинення експортно-імпортних операцій; застосування індивідуального режиму ліцензування на умовах та в порядку, визначених законом; зупинення дії ліцензії (патенту) на здійснення суб`єктом господарювання певних видів господарської діяльності; анулювання ліцензії (патенту) на здійснення суб`єктом господарювання окремих видів господарської діяльності; обмеження або зупинення діяльності суб`єкта господарювання; ліквідація суб`єкта господарювання; інші адміністративно-господарські санкції, встановлені цим Кодексом та іншими законами.

Згідно зі ст. 247 Господарського кодексу України визначено, що у випадках, встановлених законом, до суб`єкта господарювання може бути застосовано адміністративно-господарську санкцію у вигляді його ліквідації за рішенням суду.

Таким чином, з огляду на наведені норми законодавства ліквідація суб`єкта господарювання у зв`язку з порушенням ним встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності є заходом організаційно-правового характеру, спрямованим на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків, тобто є адміністративно-господарською санкцією, передбаченою ст. 239 Господарського кодексу України.

Згідно зі ст. ст. 238, 239 Господарського кодексу України адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб`єктів господарювання уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування відповідно до своїх повноважень та у порядку, встановленому законом.

Втім, позивач, навіть якщо він перебуває у певних корпоративних правовідносинах із відповідачем, з огляду на ст. ст. 238, 239 Господарського кодексу України не наділений окремими власними повноваженнями ініціювати перед судом застосування адміністративно-господарської санкції у вигляді припинення юридичної особи - відповідача шляхом його ліквідації.

Таким чином, з огляду на недоведеність позивачем факту порушення його прав та охоронюваних законом інтересів, недоведеність неправомірної поведінки відповідача та його органів управління чи представників, відповідності обраного способу порушення права, належності позивачу права ініціювати застосування обраного ним способу захисту та власне з огляду на недоведеність позивачем наявності підстав для вжиття до відповідача заходів щодо його ліквідації, скасування реєстрації виключення з реєстру відповідного запису та визнання неправомірною поведінку представників відповідача, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, суд відносить на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 73-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Громадської організації «Садове товариство «Оленівка-2» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення у відповідності до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 20.12.2021.

Суддя Р.М. Колесник