РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.12.2021Справа № 910/15701/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г., за участі секретаря судового засідання Зайченко О.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрос" (52462, Дніпропетровська обл., с. Башмачка, вул. Горького, 15)

до Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д)

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Авіас-2000» (49042, м. Дніпро, вул. Аеропорт, 42)

про визнання недійсним договору

за участю представників сторін:

від позивача: Тимків О.М.

від відповідача: Лопатнікова А.В.

від третьої особи: не з`явилися

У судовому засіданні 15.12.2021, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

24.09.2021 року Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Агрос» (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (відповідач) про визнання недійсним договору поруки №1258/DР3 від 06.07.2015 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач будучи достеменно обізнаним про відсутність повноважень керівника СТОВ «Агрос» - Печеного Г.В. на укладення договору поруки №1258/DP3 від 06.07.2015, а також про те, що поручитель належить тим самим особам, які є власниками ТОВ «Авіас-2000», тобто, товариства в забезпечення зобов`язання якого на користь Банку і укладався договір поруки, та не перевіривши фінансовий результат від провадження господарської діяльності поручителя в попередні періоди, уклав вищевказаний спірний договір поруки.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.09.2021 суд задовольнив самовідвід судді Морозова С.М. від розгляду справи за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрос» до Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" про визнання недійсним договору, постановив відвести суддю Морозова С.М. від розгляду справи №910/15701/21 та передати матеріали справи уповноваженій особі для вирішення питання про повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями позовні матеріали в справі №910/15701/21 передані для розгляду судді Пукшин Л.Г.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.10.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 03.11.2021. Даною ухвалою суд залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю

23.10.2021 відділом діловодства суду зареєстровано відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти позову заперечує та просить суд відмовити у позові повністю. Так, відповідачем у відзиві зазначено, що дійсно 06.07.2015 року між ПАКТ КБ «Приватбанк» (правонаступник - АТ КБ «Приватбанк») та СТОВ «Агрос» укладено договір поруки № 1258 в забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «Авіас-2000» за кредитним договором № 1258 від 29.01.2007. У відповідності до норм чинного законодавства України та враховуючи правову позицію, викладену у постанові Верховного суду від 13.04.2021 у справі № 903/54/20, за договором, укладеним товариством, права та обов`язки набуває таке товариство як сторона договору. При цьому, правовий стан (сукупність прав та обов`язків) безпосередньо учасників цього товариства жодним чином не змінюються. Також відповідач зазначає, що позивачем не надано жодного доказу неповідомлення колишніми учасниками нових учасників про договір поруки. При цьому, відповідач звертає увагу, на той факт, що у п. 1.4. договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі СТОВ «Агрос» від 22.02.2017 сторонами засвідчено, що покупець ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ) належним чином повідомлені про характер діяльності про фінансовий стан справ СТОВ «Агрос» на момент укладення цього договору. Крім іншого, враховуючи умови п.п. 1.4.2., 4.5, 6.1. зазначеного вище договору, слідує про спростування доводів позивача щодо необізнаності нових учасників та/або можливість обізнаності нових учасників товариства про факт укладення та існування договору поруки. Також відповідачем зазначено, що поведінка позивача є недобросовісною та суперечливою та фактично позивач намагається уникнути виконання своїх зобов`язань за договором шляхом введення суду в оману щодо дійсним обставин справи.

Крім іншого, відповідач зазначив, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності підстав для визнання недійсним оскаржуваного договору та також наявні підстави для застосування строку позовної давності.

03.11.2021 позивач через відділ діловодства суду подано клопотання про витребування доказів у відповідача, а саме: оригінал протоколу № 72 загальних зборів учасників СТОВ «Агрос» від 01.06.2016, копія якого долучена до відзиву. Також позивачем подано відповідь на відзив, в якому позивачем зазначено, що спірний договір відсутній в останнього, а протягом лютого-березня 2017 року власники СТОВ «Агрос» ОСОБА_3 та ОСОБА_4 здійснили відчуження належних їм корпоративних прав в статутному капіталі товариства на підставі договорів купівлі-продажу, проте нові учасники не були належним чином повідомлені про наявність у СТОВ «Агрос» забезпечувального зобов`язання перед відповідачем за договором поруки від 06.07.2015 № 1258/DP3. Також позивач зазначає про відсутність в останнього протоколу загальних зборів учасників щодо надання повноважень керівнику ОСОБА_5 на укладення спірного договору, відповідно до п. 9.8.1 та 9.8. Статуту СТОВ «Агрос». Відтак, за доводами позивача, відповідач будучи обізнаний із положеннями статуту СТОВ «Агрос» не отримав від СТОВ «Агрос» документального підтвердження повноважень керівника цього товариства на укладення договору поруки, що в свою чергу свідчить, що відповідач діяв не розумно. Окрім іншого, позивач вказує на те, що на момент укладення договору поруки власники корпоративних прав СТОВ «Агрос» ОСОБА_3 та ОСОБА_6 одночасно були власниками корпоративних прав ТОВ «Авіс-200», а з документів про фінансову звітність СТОВ «Агрос» вбачається, що його господарська діяльність за період 2013,2014 роки була збитковою, що вкотре виключає розумність в діях банку під час укладання договору поруки.

У судовому засіданні 03.11.2021 судом задоволено клопотання представника відповідача відкладено підготовче засідання на 17.11.2021 та відмовлено у клопотанні про витребування доказів.

11.11.2021 відділом діловодства суду зареєстровані заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач зазначає, що доводи позивача про необізнаність нових учасників Товариства про існування договору поруки не може прийматися судом до уваги, адже стосується виключно внутрішніх правовідносин учасників процесу. В свою чергу, договір поруки укладений саме між юридичними особами СТОВ «Агрос» та АК КБ «Приватбанк», а не між колишніми учасниками позивача та банком. Також позиція позивача спростовується п. 1.4., 6.1. договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі СТОВ «Агрос» від 22.02.2017 та п. 1.4.2. договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі СТОВ «Агрос» від 24.03.2017, відповідно до яких колишні та нові учасники СТОВ «Агрос» підтвердили передання та відповідно прийняття інформації про характер діяльності та фінансовий стан справ СТОВ «Агрос».

Також відповідач зазначає, що протокол загальних зборів СТОВ «Агрос» № 72 від 01.06.2015 року є внутрішнім документом саме позивача, а положеннями законодавства та умовами договору поруки не передбачено передання оригіналу такого протоколу до АТ КБ «Приватбанк».

У судовому засіданні 17.11.2021 задоволено усне клопотання позивача та відкладено підготовче засідання на 01.12.2021.

23.11.2021 позивачем через загальний відділ діловодства суду подано письмові пояснення, в яких позивач просив суд при прийнятті рішення врахувати, що АТ КБ «Приватбанк» вступаючи у відносини з СТОВ «Агрос» та укладаючи договір поруки діяло нерозумно, а саме:

- достеменно знало, що корпоративні права поручителя належать тим самим особам, які є власниками ТОВ «Авіас-2000» та які на момент укладення договору поруки зарекомендували себе як недобросовісні позичальники,

- не перевірив фінансовий стан поручителя, який на момент укладення договору поруки був збитковим.

Позивач вкотре звертає увагу суду на те, що договір поруки був укладений директором СТОВ «Агрос» Печеним Г.В. без наданих йому повноважень, оскільки позивачем ставиться під сумнів існування протоколу № 72 від 01.06.2015.

У судовому засіданні 01.12.2021 суд на місці ухвалив закрити підготовче провадження та призначити розгляд справи по суті у судовому засіданні на 15.12.2021.

У судовому засіданні 15.12.2021 суд заслухав представника позивача, який позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача проти вимог заперечував та просив суд відмовити у позові повністю, з підстав наведених у відзиві.

Третя особа письмових пояснень по суті спору не подавала у судові засідання уповноваженого представника не направила.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

06 липня 2015 між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Агрос" (наділ - поручитель/позивач) та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком "Приватбанк" (правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційного банку "Приватбанк") (надалі - кредитор/відповідач) укладено договір поруки №1258/DP3 (надалі - договір поруки).

Відповідно до п. 1.1. договору поруки предметом цього договору є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю фірма "Авіас-2000" (надалі - боржник/третя особа) своїх зобов`язань за кредитним договором № 1258 від 29.01.2007, згідно з яким кредитор надає боржнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування 11 145 539,50 грн, а боржник зобов`язаний повернути кредит в строк, згідно із Графіком зменшення поточного ліміту, з кінцевим терміном повернення кредиту 27.06.2030.

Згідно з п. 1.2 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі що і боржник включаючи сплату процентів, нарахованих за користування кредитом винагород штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Згідно цього пункту поручитель відповідає перед кредитором всіма власними коштами та майном, яке належить йому на праві власності.

Поручитель з умовами кредитного договору ознайомлений (п. 1.3. договору поруки).

У випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (п. 1.5 договору поруки).

У п. 1.6 договору поруки сторонами визначено, що поручителем надані всі наявні документи, що стосуються повноважень керівника та інших органів управління поручителя на укладення цього договору (протокол загальних зборів), на момент укладання цього договору в господарському суді не мається заяв кредиторів про визнання поручителя банкрутом.

Сторони взаємно домовилися, що порука за цим договром припиняється через 15 років після укладення цього договору. У випадку виконання боржником та/або поручителем всіх зобов`язань за кредитним договором цей договір припиняє свою дію (п. 4.1. договору поруки).

Як вбачається із матеріалів справи договір поруки наданий в копії, містить відомості про підписанта - від поручителя ОСОБА_5 .

Судом встановлено, що у відповідності до статуту 2008 року засновниками, учасниками Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрос" зокрема, на час укладення договору поруки, були ОСОБА_4 (50%) та ОСОБА_3 (50%).

Відповідно до відомостей ЄДРЮОФОПГФ засновниками, учасниками товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Авіас-2000" на момент укладення договору поруки були ОСОБА_4 125 000 грн (50%) та ОСОБА_3 125 000 грн (50%).

Матеріалами справи також підтверджується, що 22.02.2017 частка у статутному капіталі СТОВ "Агрос" належна ОСОБА_4 у розмірі 50% була відчужена за договором купівлі-продажу на користь на користь ОСОБА_7 (набула 25%) та ОСОБА_2 (набув 25%).

Зокрема, вказаний договір містить положення про те, що покупці повідомлені про характер діяльності та про фінансовий стан справ товариства.

Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В. та зареєстровано в реєстрі за № 328.

24.03.2017 частка в СТОВ "Агрос" належна ОСОБА_3 у розмірі 50% статусного капіталу була відчужена за договором купівлі-продажу на користь на користь ОСОБА_8 (набув 50% статутного капіталу).

Вказаний договір також містить положення про те, що покупець належно ознайомлений з предметом діяльності та фінансовим станом товариства, договір відповідає дійсним намірам сторін та не є фіктивними, удаваними чи наслідком помилки, насильства, обману, тяжких обставин. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. та зареєстровано в реєстрі за № 2330.

Як вбачається із матеріалів справи, 10.10.2017 рішенням загальних зборів СТОВ "Агрос", яке оформлене протоколом № 5, за участі ОСОБА_8 50%, ОСОБА_2 25% звільнений з посади директора ОСОБА_5 за власним бажанням.

За доводами позивача, у вищого органу управління та у виконавчого органу товариства (СТОВ "Агрос") була відсутня інформація про факт укладення договору поруки №1258/DP3 від 06.07.2015, а сам оспорюваний договір відсутній у товариства.

Таку необізнаність позивач обґрунтовує тим, що укладення оспорюваного договору відбулося, як при попередньому складі власників товариства, а саме: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яким належало по 50% корпоративних прав товариства, так і при попередньому складі одноосібного виконавчого органу товариства - директорі ОСОБА_5 .

Після укладення спірного договору, в період часу з 22.02.2017 по 24.03.2017 власники СТОВ "Агрос" ОСОБА_3 та ОСОБА_4 здійснили відчуження належних їм корпоративних прав в статутному капіталі товариства, на підтвердження чого позивачем надано копії договорів купівлі - продажу частки в статутному капіталі №328 від 22.02.2017 та №2330 від 24.03.2017р.

При цьому, позивач зазначає, що при купівлі корпоративних прав СТОВ "Агрос" нові учасники товариства не були належним чином повідомлені попередніми власниками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про наявність у СТОВ "Агрос" забезпечувального зобов`язання перед AT КБ "Приватбанк", згідно з договором поруки №1258/DP3 від 06.07.2015.

В подальшому, 10.10.2017 року нові учасники СТОВ "Агрос" звільнили директора СТОВ "Агрос" із займаної посади та призначили новий склад одноосібного виконавчого органу товариства - директора ОСОБА_9 .

А у відповідності до п.п. 9.8.1 п.9.8 Статуту СТОВ "Агрос" (чинного на день укладення оспорюваного договору) директор має право діяти без доручення від імені Товариства та підписувати від імені Товариства угоди (контракти), у тому числі зовнішньоекономічні, без обмежень, за виключенням договорів продажу нерухомості та транспортних засобів, банківського кредиту, застави, поруки, а також забезпечувати виконання таких угод. Договори продажу нерухомості та транспортних засобів, банківського кредиту, застави, поруки можуть бути підписані Директором за умови попереднього прийняття рішення про їх укладення Зборами Учасників.

Враховуючи, що у позивача відсутній протокол загальних Зборів Учасників, щодо надання повноважень керівнику Печеному Г.В. на укладення оспорюваного договору, згідно з п.п.9.8.1 п.9.8 Статуту СТОВ "Агрос", то договір поруки від імені позивача укладено директором СТОВ "Агрос" без попереднього отримання на це письмових повноважень від вищого органу управління товариства. При цьому, як вказує позивача, банк діяв нерозумно, оскільки вступаючи у відносини з СТОВ "Агрос" та укладаючи спірний договір достеменно знав про відсутність у виконавчого органу юридичної особи необхідного обсягу повноважень, проте уклало спірний договір

Також позивач зазначає, що відповідач вступаючи у відносини з позивачем та укладаючи оспорюваний договір діяло нерозумно, з огляду на наступне:

- достеменно знав про відсутність у виконавчого органу СТОВ "Агрос" необхідного обсягу повноважень на укладення спірного правочину, проте уклало його;

- достеменно знав, що поручитель належить тим самим особам, які є власниками ТОВ "Авіас-2000", тобто товариства, в забезпечення зобов`язання якого на користь AT КБ "Приватбанк" і укладався спірний договір;

- вступаючи у відносини з СТОВ "Агрос" та укладаючи оспорюваний договір не перевірив фінансовий результат від провадження господарської діяльності поручителя, який через власників був пов`язаною особою із боржником, в попередні періоди.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з такого.

За своєю правовою природою оспорюваний договір є договором поруки.

У відповідності до ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

За приписами ч. 1 ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (ст. 2, 80, 91, 92 ЦК України).

При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (ч. 1 ст. 92 ЦК України).

Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

На захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі укладають з юридичними особами договори різних видів, ч. 3 ст. 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

3 огляду на приписи статей 92, 237 - 239, 241 ЦК України для визнання недійсним договору, укладеного юридичною особою з третьою особою, з підстави порушення установленого обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, не має самостійного юридичного значення факт перевищення повноважень органом чи особою, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені.

Таким чином, для визнання недійсним договору з тієї підстави, що його було укладено представником юридичної особи з перевищенням повноважень, необхідно встановити, по-перше, наявність підтверджених належними і допустимими доказами обставин, які свідчать про те, що контрагент такої юридичної особи діяв недобросовісно або нерозумно. При ньому тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці контрагента за договором несе юридична особа. По-друге, дії сторін такого договору мають свідчити про відсутність реального наміру його укладення і виконання.

Такий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 27.06.2018 по справі № 668/13907/13-ц (провадження № 14-153цс18).

Крім того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.04.2021 у справі № 903/54/20 встановлено, що Закон вимагає, щоб виконавчий орган товариства діяв добросовісно і розумно, керуючись інтересами товариства, а не власними. За порушення цієї вимоги на виконавчий орган може бути покладений обов`язок відшкодувати завдані товариству збитки.

Однак закон ураховує, що питання визначення обсягу повноважень виконавчого органу товариства та добросовісність його дій є внутрішніми взаємовідносинами юридичної особи та її органу, тому сам лише факт учинення виконавчим органом товариства протиправних, недобросовісних дій, перевищення ним своїх повноважень не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладених ним органом від імені юридичної особи з третіми особами.

Таким чином, враховуючи наведене, позивач у даній справі повинен довести належними і допустимими доказами обставини, які свідчать про те, що AT КБ "ПриватБанк" (його службові/посадові особи) діяв(-ли) недобросовісно або нерозумно при укладенні договору поруки.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Однак, в ході розгляду справи позивач належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України не довів існування обставин, які можуть бути підставами для визнання недійним договору поруки №1258/DP3 від 06.07.2015.

Зокрема, позивачем не надано жодного достовірного доказу в підтвердження того, що відповідач діяв недобросовісно або нерозумно при укладенні договору поруки.

Єдиним доказом в обґрунтування позовних вимог є Статут СТОВ "Агрос", затверджений протоколом зборів учасників Товариства від 20.10.2008 та зареєстрований 15.01.2010.

При цьому, надана копія Статуту, не може бути доказом недобросовісності поведінки банку, адже протоколом загальних зборів учасників СТОВ "Агрос" № 72 від 01.06.2015 року, копію якого суду надано відповідачем, були прийняті рішення:

- бути поручителем ТОВ Фірма "Авіас-2000" перед AT КБ "ПриватБанк" зокрема по кредитному договору № 1258 від 29.01.2009 року в повному обсязі заборгованості:

- надати повноваження директору СТОВ "Агрос" Печеному Г.В. на підписання від імені Товариства необхідних документів для договору поруки.

Відтак, враховуючи наявні у матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що, при укладанні договору поруки було дотримано вимоги п. 9.8.1 Статуту щодо повноважень директора, а саме попередньо отримано рішення зборів учасників СТОВ "Агрос", що спростовує твердження Позивача.

Також, суд звертає увагу на ту обставину, що у п. 1.6 договору, сторонами зафіксовано, що поручителем надані всі наявні документи, що стосуються повноважень керівника та інших органів управління Поручителя на укладення цього договору (протокол загальних зборів).

Крім цього, наведені позивачем в позові обставини звернення AT КБ "Приватбанк" із позовом до Господарського суду Дніпропетровської області з вимогами до СТОВ "Агрос" як солідарного боржника про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1258 від 29.01.2005 (справа № 904/6949/21) підтверджують наявність реального наміру укладення і виконання договору поруки з боку відповідача.

Стосовно тверджень позивача, що він не був обізнаний про дійсний стан справ СТОВ "Агрос" та укладення договору поруки, в результаті зміни акціонерів, та відповідно, зміни директора, суд зазначає, що такі твердження є безпідставними та надуманими, оскільки укладаючи договори купівлі-продажу частки в статутному капіталі СТОВ "Агрос" №328 від 22.02.2017 та №2330 від 24.03.2017 сторони визначили у пунктах 1.4 та 1.4.2, що покупець належним чином повідомлений про характер діяльності та про фінансовий стан справ СТОВ "Агрос" на момент укладення таких договорів.

Крім того, зазначені обставини не можуть впливати на положення відповідача, який уклав договір поруки із юридичною особою СТОВ "Агрос", та стосуються виключно внутрішніх взаємовідносин між учасниками СТОВ "Агрос".

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права.

При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що, зокрема, підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу.

Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб.

Учасниками боржника та поручителя були ОСОБА_4 (50%) та ОСОБА_3 (50%), керівником поручителя ОСОБА_5 , як на час укладення спірного договору та і на час переходу корпоративних прав на Стов "Агрос", він же був посадовою особою до віддання, компетенції і повноважень, якої віднесено поточне управління товариством (стаття 9 Статуту), а також він підзвітний Зборам.

Питання порушення ОСОБА_5 як директором та/або колишніми учасниками СТОВ "Агрос" своїх обов`язків перед юридичною особою не повинно перекладатись на AT КБ "ПриватБанк". Законодавством передбачена відповідальність членів органу юридичної особи та інших осіб, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, за збитки, завдані ними юридичній особі.

Доказів неповідомлення колишніми учасниками нових про договір поруки та/або притягнення учасників СТОВ "Агрос" до відповідальності суду не надано.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17, від 31.03.2021 у справі N 923/875/19).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 ГПК України).

Таким чином, суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За таких обставин, враховуючи наявні в матеріалах справи докази та виходячи з наведених вище норм процесуального законодавства, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання недійсним Договору поруки №1258/DP3 від 06.07.2015 є безпідставними, недоведеними, а отже, задоволенню не підлягають.

У відзиві на позовну заяву відповідачем було заявлено про пропуск строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до п. 1.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29 травня 2013 року №10 (далі - Постанова № 10) позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України, та у господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України, далі - ГК України).

Відповідно до п. 2.2 Постанови № 10 за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відтак, оскільки суд відмовляє у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості, заява відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності судом не розглядається.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України у разі відмови в позові, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 8, 42, 43, 132, 129, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 20.12.2021.

Суддя Л. Г. Пукшин