РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.12.2021Справа № 910/6453/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Турчина С.О. за участю секретаря судового засідання Шкорупеєва А.Д., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОПЛАНТЕКО"

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "МАГНАТ АГРО СЕРВІС"

2. ОСОБА_1

3. ОСОБА_2

про солідарне стягнення 2252943,03 грн

Представники сторін:

від позивача: Пасічник О.О.

від відповідача 1: не з`явився

від відповідача 2: не з`явився

від відповідача 3: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АГРОПЛАНТЕКО" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "МАГНАТ АГРО СЕРВІС", ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості у сумі 969277,64 грн, пені у сумі 227002,36 грн, 50% річних у сумі 689117,58 грн та інфляційних нарахувань у сумі 85193,54 грн.

Позовні вимови обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем-1 зобов`язань за договором поставки №41 від 12.04.2019 та невиконання відповідачами - 2, 3 умов договорів поруки від 04.08.2020 в частині виконання зобов`язання забезпеченого порукою.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.04.2021 дану позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою від 26.04.2021 суд постановив звернутися до Виконавчого комітету Подвір`ївської сільської ради із запитом щодо доступу до персональних даних фізичної особи ОСОБА_1 та Реєстраційного відділу виконавчого комітету Покровської міської ради про місце проживання (перебування) фізичної особи ОСОБА_2 , наведеною в додатку № 3 до Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою КМУ № 207 від 02.03.2016.

12.05.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків

24.05.2021 Реєстраційного відділу виконавчого комітету Покровської міської ради та 04.06.2021 від Виконавчого комітету Подвір`ївської сільської ради надійшли відповіді на запит суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.06.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 22.07.2021.

21.07.2021 на електронну пошту суду від відповідача-1 надійшло клопотання про призначення підготовчого засідання на іншу дату.

Протокольною ухвалою від 22.07.2021 підготовче засідання у справі відкладено на 11.08.2021.

26.07.2021 через відділ діловодства суду від відповідача-1 надійшло клопотання про призначення підготовчого засідання на іншу дату.

04.08.2021 через відділ діловодства суду від відповідача-1 надійшов відзив на позов. У відзиві відповідач-1 просить суд: застосувати наслідки спливу строк позовної давності щодо вимог про стягнення пені, відмовити у задоволенні позовних вимог у цій частині; зменшити розмір процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України із 50% до 3% річних - 41347,05 грн; відмовити у задоволенні позовних вимог до поручителів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

04.08.2021 через відділ діловодства суду від відповідача-3 надійшов відзив на позов. У відзиві відповідачі-3 просить суд: застосувати наслідки спливу строк позовної давності щодо вимог про стягнення пені, відмовити у задоволенні позовних вимог у цій частині; зменшити розмір процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України із 50% до 3% річних - 41347,05 грн; відмовити у задоволенні позовних вимог до поручителя ОСОБА_2 .

Заперечення відповідачів-1,3 обґрунтовані наступним: у доданих до позову розрахунках позивач не врахував положень пунктів 5.1., 5.2. договору поставки та помилково визначив, що початком прострочення є 16.11.2019; згідно видаткової накладної №438 товар отриманий покупцем 27.11.2019, тобто після 15.11.2019, хоча строк сплати 30% вартості товару тривав до 15 грудня 2019 року, проте і ці відомості у розрахунках позивача відсутні; нарахування пені здійснено без врахування положень ч.6 ст.232 ГК України; норми закону, якими врегульовано поруку, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого та разі укладення між поручителями кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов`язання, в них не виникає солідарної відповідальності між собою. Відповідачами-1,3 заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності до позовних вимог про стягнення пені. Окрім того, відповідачі-1,3 заявили про зменшення розміру 50% річних до 3% річних, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження збитків, завданих внаслідок невиконання відповідачем-1 грошових зобов`язань за договором поставки, а заявлена до стягнення сума 50% річних не відповідає принципам справедливості, розумності та пропорційності.

04.08.2021 через відділ діловодства суду від відповідача-2 також надійшов відзив на позов.

09.08.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшли документи по справі, а саме лист-вимога та докази її направлення на адресу відповідачів.

11.08.2021 на електронну пошту суду від відповідача-2 надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання.

У підготовчому засіданні 11.08.2021 суд, на підставі ст.170, 233 ГПК України, постановив протокольну ухвалу без виходу до нарадчої кімнати про залишення без розгляду відзиву на позов відповідача-2, оскільки відзив не підписаний відповідачем-2.

Протокольною ухвалою від 11.08.2021 продовжено підготовче провадження на 30 днів.

У підготовчому засіданні 11.08.2021 суд постановив протокольну ухвалу без виходу до нарадчої кімнати про відкладення підготовчого засідання у справі на 16.09.2021.

28.08.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшли відповіді на відзив відповідачів-1,2,3.

02.09.2021 через електронну пошту суду від відповідача-2 надійшло клопотання про проведення підготовчого засідання в режимі відео конференції.

Ухвалою суду від 13.09.2021 відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про проведення підготовчого засідання в режимі відеоконференції.

13.09.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, у якій позивачем заявлено про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості у сумі 969277,64 грн, пені у сумі 287894,24 грн, 50% річних у сумі 888284,22 грн та інфляційних нарахувань у сумі 107486,93 грн.

15.09.2021 на електронну пошту суду від позивача надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання.

16.09.2021 на електрону пошту суду від відповідача 2 надійшло клопотання про внесення відомостей про представника до додаткових відомостей про учасника справи, продовження строку підготовчого провадження, відкладення розгляду справи та проведення підготовчого засідання в режимі відеоконференції.

У підготовчому засіданні 16.09.2021, суд розглянув заяву позивача про збільшення позовних вимог та встановив наступне.

У своїй заяві позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованості у сумі 969277,64 грн, пені у сумі 287894,24 грн, 50% річних у сумі 888284,22 грн та інфляційних нарахувань у сумі 107486,93 грн.

У відповідності до ч.2 ст.46 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Розглянувши заяву позивача про збільшення позовних вимог, судом прийнято до розгляду заяву про збільшення позовних вимог, у зв`язку із чим має місце нова ціна позову.

Протокольною ухвалою від 16.09.2021 суд прийняв до розгляду заяву позивача про збільшення позовних вимог.

У підготовчому засіданні 16.09.2021 суд протокольною ухвалою відмовив у задоволенні клопотання відповідача-2 про продовження строку підготовчого провадження, оскільки строк підготовчого засідання продовжено протокольною ухвалою від 11.08.2021.

Протокольною ухвалою від 16.09.2021 задоволено клопотання відповідача-2 про відкладення розгляду справи та підготовче засідання у справі відкладено на 07.10.2021.

Ухвалою суду від 04.10.2021 відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про проведення підготовчого засідання в режимі відеоконференції.

07.10.2021 на електронну пошту суду від відповідача-2 надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання.

07.10.2021 на електронну пошту суду від позивача надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання.

Протокольною ухвалою від 07.10.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 18.11.2021.

17.11.2021 на електронну пошту суду від відповідача-1 надійшло клопотання про відкладення судового засідання.

18.11.2021 на електронну пошту суду від відповідача-2 надійшли пояснення, а саме: вступне та заключне слово у порядку ст.208, 218 ГК України. У своїх поясненнях просить суд застосувати наслідки спливу строк позовної давності щодо вимог про стягнення пені, відмовити у задоволенні позовних вимог у цій частині; зменшити розмір процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України із 50% до 3% річних - 41347,05 грн; відмовити у задоволенні позовних вимог до поручителя ОСОБА_1 .

Суд протокольною ухвалою від 18.11.2021 суд на підставі ст.197, 202, 216 ГПК України, відмовив у задоволенні клопотання -1 про проведення судового засідання у режимі відеоконференції (про відкладення розгляду справи).

У судове засідання 18.11.2021 прибув представник позивача. Представники відповідачів 1,2,3 у судове засідання не з`явилися.

Протокольною ухвалою від 18.11.2021 судове засідання по суті відкладено на 09.12.2021.

23.11.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про проведення судових засідань у режимі відеоконференції, а саме забезпечити проведення судового засідання, призначеного на 09.12.2021 о 14:00, у режимі відеоконференції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.12.2021 призначено судове засідання в режимі відеоконференції на 09.12.2021, доручено Господарському суду Волинської області забезпечити проведення відеоконференції у справі №910/6453/21 за участю представника Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОПЛАНТЕКО".

Представник позивача у судовому засіданні 09.12.2021 надав пояснення по суті позовних вимог, просив суд позовні вимоги задовольнити.

Представники відповідачів-1,2,3 не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. Про розгляд справи відповідачі були повідомлені ухвалою суду від 18.11.2021.

Згідно із ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

У судовому засіданні 09.12.2021 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

12.04.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "АГРОПЛАНТЕКО" (продавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "МАГНАТ-АГРО 2", у подальшому змінено найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю "МАГНАТ АГРО СЕРВІС" (покупець, відповідач-1) укладений договір поставки №41 (надалі договір), що визначає умови поставки засобів захисту рослин та мінеральних добрив (п.1.1. договору).

Відповідно до п.1.3 договору, продавець зобов`язався поставити товар, а покупець зобов`язався оплатити його на умовах, визначених цим договором.

Згідно з п. 2.1-2.3 договору, асортимент товару, його ціна і кількість, місце передачі та термін поставки визначаються в додатках до даного договору, рахунках та видаткових накладних, що є невід`ємною частиною цього договору. Всі рахунки та видаткові накладні, що виписані в період дії даного договору, є його невід`ємною частиною. Якість товару, який поставляється продавцем, відповідає сертифікату якості виробника, який продавець повинен передати покупцю разом з товаром.

Відповідно до п.4.1, 4.3, 4.4 договору, приймання товару по кількості і якості проводиться покупцем в момент його передачі від продавця. В разі виявлення можливих недоліків покупцем має бути складений відповідний акт та негайно повідомлено про це продавця. Акт складається з обов`язковою присутністю представника продавця. Якщо продавцеві на протязі трьох робочих днів з дня отримання товару не надходить повідомлення про недоліки товару, товар вважається прийнятим покупцем, як такий, що відповідає вимогам.

Пунктом 5.1 договору визначено, що покупець здійснює оплату партії товару за ціною, вказаною в додатку та/або вказаною в рахунку-фактурі, що може виписуватися продавцем.

У пункті 5.2. договору сторони погодили, що товар оплачується на розрахунковий рахунок продавця в національній валюті. Оплата товару проводиться наступним чином: - 30% від вартості товару відпущеного згідно договору оплачується протягом 14 календарних днів з дня поставки товару (виписки видаткової накладної); - 70% від вартості Товару відпущеного згідно договору оплачується в строк до 15.11.2019 року.

Згідно із п. 6.2 договору, продавець зобов`язаний: передати товар покупцю згідно умов Договору; передати Покупцю копію сертифікату якості (походження, аналізу) товару, який надається виробником.

Пунктами 8.1-8.2 договору визначено, що за невиконання або неналежне виконання умов договору сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства та умов даного договору. У випадку порушення термінів або умов оплати товару покупець сплачує на користь продавця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої у відповідний період прострочення платежу, від суми простроченого або неналежно здійсненого платежу за кожен день прострочення розрахунку, а також проценти річних (за користування грішми) у розмірі 50% річних від простроченої суми.

За змістом пункту 8.3. договору, сторони, відповідно до ст.259 ЦК України, домовились про те, що строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій збільшується до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за даним Договором. Крім того, сторони, відповідно до п. 6 ст. 232 ГК України домовились про те, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань за даним договором, здійснюється без обмеження строку.

Згідно з п.11.1 договору, договір діє з моменту його підписання обома сторонами до повного виконання сторонами обов`язків по договору.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на виконання умов договору, за період з 29.05.2019 по 27.11.2019 здійснив відповідачу поставку товару на загальну суму 1843277,64 грн згідно видаткових накладних, а саме: №195 від 29.05.2019 на суму 484785,00 грн; №204 від 29.05.2019 на суму 11300,00 грн; №229 від 10.06.2019 на суму 232248,00 грн; №243 від 18.06.2019 на суму 86738,10 грн; №248 від 19.06.2019 на суму 85375,20 грн; №263 від 26.06.2019 на суму 153852,00 грн; №264 від 26.06.2019 на суму 9500,00 грн; №281 від 09.07.2019 на суму 500000,00 грн; №302 від 22.07.2019 на суму 48895,52 грн; №315 від 31.07.2019 на суму 224457,42 грн; №340 від 19.08.2019 на суму 9225,60 грн; №438 від 27.11.2019 на суму 2900,00 грн.

Відповідно до виписок з банківського рахунку відповідачем за період з 12.04.2019 по 19.11.2020 перераховано на користь позивача 880000,00 грн.

На забезпечення виконання зобов`язання за договором поставки 04.08.2020 року було укладено тристоронні договори поруки:

між ТОВ "АГРОПЛАНТЕКО" - кредитор, ТОВ "МАГНАТ-АГРО 2" - Боржник, та ОСОБА_2 - поручитель, згідно якого останній зобов`язувався солідарно відповідати перед кредитором за виконання всіх зобов`язань Боржником, що виникли по договору поставки №41 від 12.04.2019 року.

між ТОВ "АГРОПЛАНТЕКО" - кредитор, ТОВ "МАГНАТ-АГРО 2" - боржник, та ОСОБА_1 - поручитель, згідно якого останній зобов`язувався солідарно відповідати перед кредитором за виконання всіх зобов`язань боржником, що виникли по договору поставки №41 від 12.04.2019.

У відповідності до п.5.4.1. договору у разі невиконання боржником своїх зобов`язань за договором поставки №41 від 12.04.2019 року, кредитор має право у 7-денний строк, але не раніше 01 жовтня 2020 року, звернутися до поручителя з вимогою про виконання таких зобов`язань.

17.10.2020 позивач направив боржнику та поручителям листа-вимогу вих.№62 від 16.10.2020 про сплату заборгованості за договором №41 від 12.04.2019.

Оскільки відповідачі заборгованість перед позивачем не погасили, позивач звернувся до суду із позовом (у редакції заяви про збільшення позовних вимог) про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості у сумі 969277,64 грн, пені у сумі 287894,24 грн, 50% річних у сумі 888284,22 грн та інфляційних нарахувань у сумі 107486,93 грн.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як встановлено судом, між позивачем та відповідпчем-1 укладений договір поставки №41 від 12.04.2019, відповідно до умов якого позивач взяв на себе зобов`язання поставити товар, а відповідач-1 зобов`язався оплатити його на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як встановлено судом, на виконання взятих на себе зобов`язань за договором №41 від 12.04.2019 позивач у період з 29.05.2019 по 27.11.2019 поставив відповідачу, а останній прийняв товар на суму 1843277,64 грн, що підтверджується видатковими накладними: №195 від 29.05.2019 на суму 484785,00 грн; №204 від 29.05.2019 на суму 11300,00 грн; №229 від 10.06.2019 на суму 232248,00 грн; №243 від 18.06.2019 на суму 86738,10 грн; №248 від 19.06.2019 на суму 85375,20 грн; №263 від 26.06.2019 на суму 153852,00 грн; №264 від 26.06.2019 на суму 9500,00 грн; №281 від 09.07.2019 на суму 500000,00 грн; №302 від 22.07.2019 на суму 48895,52 грн; №315 від 31.07.2019 на суму 224457,42 грн; №340 від 19.08.2019 на суму 9225,60 грн; №438 від 27.11.2019 на суму 2900,00 грн.

Вище вказані видаткові накладні підписані відповідачем без заперечень та зауважень.

Підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом та фіксує факт здійснення господарської операції, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов`язання визначається за правилами, встановленими ч.1 ст.692 ЦК України.

У відповідності до ч.1, ч.2 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У пункті 5.2. договору сторони погодили, що оплата товару проводиться наступним чином: - 30% від вартості товару відпущеного згідно договору оплачується протягом 14 календарних днів з дня поставки товару (виписки видаткової накладної); - 70% від вартості Товару відпущеного згідно договору оплачується в строк до 15.11.2019 року.

З огляду на встановлені у п.5.2. договору строки оплати, враховуючи наведені норми законодавства, відповідач зобов`язаний здійснити оплату за поставлений товар в наступні строки:

за видатковою накладною №195 від 29.05.2019 у строк до 12.06.2019 на суму 145435,50 грн та у строк до 15.11.2019 на суму 339349,50 грн;

за видатковою накладною №204 від 29.05.2019 у строк до 12.06.2019 на суму 3390,12 грн та у строк до 15.11.2019 на суму 7910,28 грн;

за видатковою накладною №229 від 10.06.2019 у строк до 24.06.2019 на суму 69674,40 грн та у строк до 15.11.2019 на суму 162573,60 грн;

за видатковою накладною №243 від 18.06.2019 у строк до 02.07.2019 на суму 26021,43 грн та у строк до 15.11.2019 на суму60786,67 грн;

за видатковою накладною №248 від 19.06.2019 у строк до 03.07.2019 на суму 25612,56 грн та у строк до 15.11.2019 на суму 59762,64 грн;

за видатковою накладною №263 від 26.06.2019 у строк до 10.07.2019 на суму 46155,60 грн та у строк до 15.11.2019 на суму 107696,40 грн;

за видатковою накладною №264 від 26.06.2019 у строк до 10.07.2019 на суму 2850,12 грн та у строк до 15.11.2019 на суму 6650,28 грн;

за видатковою накладною №281 від 09.07.2019 у строк до 23.07.2019 на суму 150000,00 грн та у строк до 15.11.2019 на суму 350000,00 грн;

за видатковою накладною №302 від 22.07.2019 у строк до 05.07.2019 на суму 14668,56 грн та у строк до 15.11.2019 на суму 34226,86 грн;

за видатковою накладною №315 від 31.07.2019 у строк до 14.08.2019 на суму 67337,23 грн та у строк до 15.11.2019 на суму 157120,19 грн;

за видатковою накладною №340 від 19.08.2019 у строк до 02.09.2021 на суму 2767,68 грн та у строк до 15.11.2019 на суму 6457,92 грн.

Оскільки позивач поставив відповідачу товар за видатковою накладною №287 від 27.11.2019, після узгодженого сторонами кінцевого строку оплати, то відповідно до приписів ст. 692 ЦК України, відповідач зобов`язаний оплатити поставлений позивачем товар після його прийняття, тобто з 27.11.2019.

Отже, з огляду на погоджений сторонами порядок оплати, строк оплати за поставлений товар є таким, що настав.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідач-1 оплату за поставлений товар здійснив частково на суму 880000,00 грн, внаслідок чого заборгованість відповідача-1 становить 969277,64 грн.

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із частинами 1, 2, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Невиконане відповідачем-1 зобов`язання за договором у сумі 969277,64 грн підтверджується матеріалами справи, доказів у спростування заборгованості по договору у сумі 969277,64 грн не надано.

Частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Як встановлено судом вище, виконання зобов`язань за договором поставки №41 від 12.04.2019 було забезпечене договорами поруки від 04.08.2020 укладеними:

між ТОВ "АГРОПЛАНТЕКО" - кредитор, ТОВ "МАГНАТ-АГРО 2" - Боржник, та ОСОБА_2 - поручитель, згідно якого останній зобов`язувався солідарно відповідати перед кредитором за виконання всіх зобов`язань Боржником, що виникли по договору поставки №41 від 12.04.2019 року.

між ТОВ "АГРОПЛАНТЕКО" - кредитор, ТОВ "МАГНАТ-АГРО 2" - боржник, та ОСОБА_1 - поручитель, згідно якого останній зобов`язувався солідарно відповідати перед кредитором за виконання всіх зобов`язань боржником, що виникли по договору поставки №41 від 12.04.2019.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Частинами 1, 2 статті 554 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

У разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі (ч. ч. 1, 2 ст. 543 ЦК України).

Відповідно до п.3.1.,п.3.2. вищевказаних договорів поруки від 04.08.2020 поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед Кредитором за належне виконання боржником забезпеченого зобов`язання. Але в любому випадку розмір відповідальності поручителя не повинен перевищувати розміру забезпеченого зобов`язання, зазначеного в пункті 4 цього договору. Поручитель цією порукою забезпечує виконання зобов`язання за основним договором в повному обсязі.

Згідно із п.4.1. договорів поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язання боржником, згідно договору поставки №41 від 12.04.2019 року у сумі 969277,64 грн, а також за відшкодування кредитору збитків та сплату неустойки.

Враховуючи умови договору поруки, наведені вище приписи законодавства та встановлені у справі обставини, у поручителів (відповідачів-2,3) виник солідарний обов`язок сплатити заборгованість у сумі 969277,64 грн за договором поставки №41 від 04.08.2020.

Відповідачі заперечуючи проти позовних вимог посилаються на те, що норми закону, якими врегульовано поруку, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого. У разі укладення між поручителями кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов`язання, в них не виникає солідарної відповідальності між собою.

Однак, суд вважає відповідні заперечення безпідставними, оскільки у відповідності до ч.3 ст.554 Цивільного кодексу України особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Оскільки відповідачі-2,3 поручилися перед позивачем за виконання боржником (відповідачем) одного і того самого зобов`язання (зобов`язання за договором поставки №41 від 12.04.2019 року у сумі 969277,64 грн, а також відшкодування збитків та сплати неустойки), відповідачі-2,3 є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно.

Ураховуючи викладене вище, оскільки заборгованість відповідача-1 перед позивачем у сумі 969277,64 грн належним чином доведена, відповідачами належними доказами не спростована, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості у сумі 969277,64 грн.

Згідно з частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідачів (у редакції заяви про збільшення позовних вимог) пені у сумі 287894,24 грн, 50% річних у сумі 888284,22 грн та інфляційні нарахування у сумі 107486,93 грн. Нарахування пені та 50% річних здійснено з 16.11.2019 по 26.11.2019 на суму 1016377,64 грн, з 27.11.2019 по 12.03.2019 на суму 1019277,64 грн, з 13.03.2020 по 09.09.2021 на суму 969277,64 грн; інфляційні втрати нараховані за листопад 2019 року на суму на суму 1016377,64 грн, за грудень 2019 - лютий 2020 року на суму 1019277,64 грн, за березень 2020 року - липень 2021 року на суму 969277,64 грн.

У пункті 1.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" визначено, що з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Оскільки, матеріалами справи підтверджено факт наявності прострочення відповідачем-1 виконання грошового зобов`язання, то позивачем правомірно здійснено нарахування процентів річних, інфляційних втрат та пені.

З приводу заперечень на позов щодо визначених позивачем періодів нарахування пені, процентів річних, інфляційних втрат, то суд зазначає наступне.

Як зазначалося судом вище, пунктом 5.2. договору сторонами погоджено, що оплата товару проводиться наступним чином: - 30% від вартості товару відпущеного згідно договору оплачується протягом 14 календарних днів з дня поставки товару (виписки видаткової накладної); - 70% від вартості Товару відпущеного згідно договору оплачується в строк до 15.11.2019 року.

Отже, згідно із наведеними умовами договору у строк до 15.11.2019 відповідач-1 був зобов`язаний здійснити оплату поставленого за період з 29.05.2019 по 19.08.2019 товару у загальній сумі 1292464,35 грн. При цьому, станом на 16.11.2019 заборгованість відповідача-1 перед позивачем становила 1019277,64 грн.

Строки виконання зобов`язання з оплати у розмірі 30% розпочалося: за видатковими накладними №195 від 29.05.2019, №204 від 29.05.2019 - 13.06.2019; за видатковою накладною №229 від 10.06.2019 - 24.06.2019; за видатковою накладною №243 від 18.06.2019 - з 03.07.2019; за видатковою накладною №248 від 19.06.2019 - з 04.07.2019; за видатковими накладними №263 від 26.06.2019, №264 від 26.06.2019 - з 11.07.2019; за видатковою накладною №281 від 09.07.2019 - з 24.07.2019; за видатковою накладною №302 від 22.07.2019 - з 06.07.2019; за видатковою накладною №315 від 31.07.2019 - з 14.08.2019; за видатковою накладною №340 від 19.08.2019 - з 02.09.2021. З 27.11.2019 у відповідача виник обов`язок здійснити оплату позивачу товару на суму 2900,00 грн поставленого останнім за видатковою накладною №287 від 27.11.2019. Прострочення оплати у розмірі 30% у відповідача-1 було відсутнє.

Таким чином, позивачем правильно визначено початок нарахування, а саме: з 16.11.2019 на суму боргу у розмірі 1016377,64 грн (70% оплати). При цьому нарахування за видатковою накладною №287 від 27.11.2019 як встановлено судом вище має здійснюватися з 28.11.2019, а не з 27.11.2019 як визначено позивачем.

Відповідачами у свою чергу заперечується нарахування позивачем пені за період більше шести місяців та заявлено про застосування строків позовної давності щодо позовних вимог про стягнення пені. Також відповідачі заявили про зменшення 50% відсотків річних до 3% річних.

Приписами частини 1 статі 216 Господарського кодексу України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За змістом з ч.2 ст.217 ГК України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 ГК України).

За приписами ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено порушення зобов`язань відповідачем за договором щодо оплати отриманого за договором товару.

Як вже зазначалось, пунктами 8.1-8.3 договору сторонами було погоджено, що за невиконання або неналежне виконання умов Договору Сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства та умов даного Договору. У випадку порушення термінів або умов оплати товару Покупець сплачує на користь Продавця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої у відповідний період прострочення платежу, від суми простроченого або неналежно здійсненого платежу за кожен день прострочення розрахунку, а також проценти річних (за користування грішми) у розмірі 50% річних від простроченої суми. Сторони, відповідно до ст. 259 ЦК України, домовились про те, що строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій збільшується до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за даним Договором. Крім того, сторони, відповідно до п.6 ст.232 ГК України домовились про те, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань за даним договором, здійснюється без обмеження строку.

Однак, згідно з частиною шостою статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Приписами частини шостої статті 232 ГК України передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане.

При цьому, частиною шостою статті 232 ГК України визначено строк та порядок нарахування штрафних санкцій, а строк, протягом якого особа може звернутись до суду за захистом свого порушеного права, встановлюється Цивільним кодексом України.

Разом з цим, згідно зі статтею 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

За приписами статті 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України).

Частиною першою статті 259 ЦК України визначено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.

Пунктом 1 частини 2 статті 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Отже, з огляду на те, що нарахування господарських санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконаним, то позовна давність спливає через рік від дня, за який нараховано санкцію.

Аналогічна за змістом правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 22.08.2019 зі справи №914/508/17, від 11.11.2019 зі справи №904/1038/19, від 11.02.2020 у справі №916/612/19.

Відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

У відповідності до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, якщо господарська санкція нараховується за кожен день прострочення на відповідну суму, то позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день прострочення. Право на позов про стягнення такої санкції за кожен день прострочення виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

При цьому, суд зазначає, що законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 ГК України.

Враховуючи вище наведене, суд зазначає, що приписами частини шостої статті 232 ГК України передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане. Водночас, хоча законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього строку, але такий строк, з урахуванням положень ст.251, 252 ЦК України має бути визначений. При цьому, перебіг вказаного строку починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок перебігу такого строку не може бути змінений за згодою сторін.

Зазначене стосується і строку позовної давності, який за своєю суттю є строком, згідно положень ст.256 ЦК України, і також може бути збільшений за домовленістю сторін, але обов`язково повинен мати конкретно визначений період, зважаючи на положення ст.251, 252 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.08.2020 р. у справі № 902/959/19, від 07.06.2019 р. у справі № 910/23911/16, від 13.09.2019 р. у справі № 902/669/18, від 12.06.2018 р. у справі № 910/4164/17, від 22.11.2018 р. у справі №903/962/17.

Також наведені вище висновки суду узгоджуються із позицією Верховного Суду наведеною у постанові від 09 березня 2021 року у справі №924/441/20.

З огляду на викладене, з огляду на подання відповідачами відповідних заяв, враховуючи, що перебіг строку позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане і встановлені судом періоди прострочення, а також враховуючи заявлені позивачем періоди нарахувань пені на заборгованість по здійсненим поставкам, остання з яких датована 27.11.2019, враховуючи подачу позову 19.04.2021 (дата на поштовому конверті), суд дійшов висновку, що позовна давність сплила щодо нарахування пені до 18.04.2020. Отже, пеня нарахована позивачем до 18.04.2020 заявлена позивачем поза межами строку позовної давності.

За наведеного вище, суд визнає обґрунтованими позовні вимоги в частині нарахування пені за період з 19.04.2020 по 15.05.2020 на заборгованість у розмірі 969277,64 грн та за період з 16.05.2020 по 27.05.2020 на заборгованість у розмірі 2900,00 грн. За перерахунком суду пеня становить 11985,52 грн (за період з 19.04.2020 по 15.05.2020 - 11970,31 грн, за період з 16.05.2020 по 27.05.2020 - 15,21 грн).

Частиною 1 статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2 п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.

Сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат судом встановлено, що розрахунок інфляційних втрат є арифметично правильним, здійснений у відповідності до вимог законодавства та умов договору.

Також перевіривши розрахунки 50% річних, в межах визначених позивачем періодів, враховуючи, що нарахування за видатковою накладною №287 від 27.11.2019 має здійснюватися з 28.11.2019, судом встановлено, що сума 50% річних є більшою, проте, враховуючи ч.2 ст.237 ГПК України, задоволенню підлягає сума 50% річних у межах заявлених вимог.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення 50% річних у сумі 888284,22 грн та інфляційних нарахувань у сумі 107486,93 грн є обґрунтованими.

Щодо заявленого відповідачами клопотання про зменшення 50% річних до 3% річних, то суд зазначає наступне.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Звертаючись з вимогою про стягнення процентів річних та інфляційних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, позивач також не повинен доводити розмір дійсних майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат кредитора, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру.

Відповідно до ч.1 ст.233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві суд дійшов висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Аналогічний висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020р. у справі № 902/417/18.

Водночас суд зазначає, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 3 ч.1 ст. 3 ЦК України).

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 3 ст. 6 ЦК України унормовано, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

З сукупного аналізу наведених вище норм права, сторони скористалися наданим їх законодавцем правом врегулювати у договорі правовідносини в частині відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання та погодили розмір процентів річних.

Наявність обставин для зменшення процентів річних повинна бути доведена належними та допустимими доказами саме відповідачем.

При цьому відповідачем - 1 не наведено обставин на підтвердження того, що даний випадок є винятковим, не надано належних доказів на підтвердження незадовільного майнового стану. Обставин, які унеможливили виконати зобов`язання зі сплати товару починаючи з березня 2020 року відповідач-1 не навів. Не наведено належних обґрунтувань та доказів і відповідачами-2,3.

Судом враховано, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін.

Встановивши факт невиконання відповідачем-1 свого зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати вартості поставленого товару за договором, суд не знаходить підстав для зменшення нарахованих сум процентів річних.

Крім того, зменшення розміру штрафних санкцій не є обов`язком суду, а його правом і застосовується виключно у виняткових випадках, наявність яких відповідач у даному випадку не довів.

Також згідно приписів пунктів 2, 4 ч.3 ст.2 Господарського процесуального кодексу України основними засадами господарського судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальність сторін.

З огляду на наведене, враховуючи ступінь виконання зобов`язання, оскільки відповідачами не вжито жодних заходів до виконання зобов`язання із сплати заявленої позивачем до стягнення суми заборгованості, та враховуючи, що сторони керуючись ст.6, 627 ЦК України погодили розмір процентів річних, суд дійшов висновку про відсутність підстав для зменшення 50% річних до 3% річних.

Щодо вимоги про солідарне стягнення з відповідачів 50% річних та інфляційних втрат, то суд зазначає наступне.

Так, підставою поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг відповідальності поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Частиною 2 статті 554 Цивільного кодексу України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Пунктом п.4.1. договорів поруки сторони погодили, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язання боржником, згідно договору поставки №41 від 12.04.2019 року у сумі 969277,64 грн, а також за відшкодування кредитору збитків та сплату неустойки.

Втім, як вбачається зі змісту договорів поруки поручителі відповідають перед позивачем лише за сплату боргу у сумі 969277,64 грн, відшкодування збитків та сплату неустойки, відповідальність у вигляді сплати процентів річних та інфляційних втрат не передбачена.

Пунктом 3.2. договорів поруки погоджено, розмір відповідальності поручителя не повинен перевищувати розміру забезпеченого зобов`язання, зазначеного в пункті 4 цього договору, тобто боргу у сумі 969277,64 грн, відшкодування збитків та сплату неустойки.

При цьому, проценти річних та інфляційних втрат за своєю правою природою не можуть вважатися збитками в розумінні ст. 224 Господарського кодексу України та ст. 22 Цивільного кодексу України, які у розумінні наведених норм є об`єктивним зменшенням будь-яких майнових благ сторони за договором, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.

Отже, обсяг відповідальності відповідачів-2,3 (поручителів за договорами поруки від 04.08.2020) перед позивачем за неналежне виконання відповідачем-1 грошового зобов`язання у даній справі обмежений сумою боргу у сумі 969277,64 грн та пенею у сумі 11985,52 грн.

За таких обставин 50% річних у сумі 888284,22 грн та інфляційні втрати у сумі 107486,93 грн підлягають стягненню з відповідача-1.

Приписами ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст.78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вище наведене, враховуючи встановлені вище судом обставини, суд дійшов висновку про часткове задоволенні позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст.123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

У відповідності до ч.2 ст.126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до укладеного між позивачем та адвокатом Пасічником О.О. договору про надання правової допомоги №520 від 18.11.2020 вартість виконаних робіт, передбачених цим договором, замовник зобов`язується виплатити виконавцю за фактично виконаний час.

Оскільки позивачем не надано доказів в обґрунтування заявленої до стягнення суми витрат на правничу допомогу, доказів на підтвердження обсягу наданих адвокатом та їх вартості, суд дійшов висновку про те, що відсутні підстави для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, визначених позивачем.

З урахуванням наведеного, визначена позивачем сума витрат на правову допомогу у розмірі 4540,00 грн не підлягає відшкодуванню на підставі ст.126, 129 Господарського процесуального кодексу України.

У відповідності до ст.129 ГПК України судові витрати за розгляд справи покладається на відповідачів порівну пропорційно задоволеним позовних вимогам.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 240, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "МАГНАТ АГРО СЕРВІС" (01042, місто Київ, пров.Новопечерський, будинок 18, офіс 32, ідентифікаційний код 34976833), ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОПЛАНТЕКО" (43022, Волинська обл., місто Луцьк, ВУЛИЦЯ РАНКОВА, будинок 26А, ідентифікаційний код 38009502) заборгованість у сумі 969277,64 грн, пеню у сумі 11985,52 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "МАГНАТ АГРО СЕРВІС" (01042, місто Київ, пров.Новопечерський, будинок 18, офіс 32, ідентифікаційний код 34976833) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОПЛАНТЕКО" (43022, Волинська обл., місто Луцьк, ВУЛИЦЯ РАНКОВА, будинок 26А, ідентифікаційний код 38009502) 50% річних у сумі 888284,22 грн, інфляційні втрати у сумі 107486,93 грн та витрати зі сплати судового збору у сумі 19842,89 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОПЛАНТЕКО" (43022, Волинська обл., місто Луцьк, ВУЛИЦЯ РАНКОВА, будинок 26А, ідентифікаційний код 38009502) витрати зі сплати судового збору у сумі 4906,32 грн.

Стягнути ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОПЛАНТЕКО" (43022, Волинська обл., місто Луцьк, ВУЛИЦЯ РАНКОВА, будинок 26А, ідентифікаційний код 38009502) витрати зі сплати судового збору у сумі 4906,31 грн.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 20.12.2021.

Суддя С. О. Турчин