ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" грудня 2021 р. Справа№ 910/2470/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Мартюк А.І.

Гаврилюка О.М.

при секретарі судового засідання Позюбан А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.06.2021

у справі № 910/2470/21 (суддя: Мудрий С.М.)

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнікол"

про визнання недійсними актів,

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнікол" про визнання недійсними актів.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.06.2021 у справі № 910/2470/21 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 29.06.2021 у справі № 910/2470/21 та прийняти нове, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийнято місцевим господарським судом з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Так, апелянт стверджує, що місцевим господарським судом не надано жодного правового обґрунтування доводам позивача про укладення між сторонами господарського договору у спрощений спосіб шляхом підписання 05.03.2019 актів надання послуг згідно рахунків до цих актів від 28.02.2019. Позивач стверджує, що оскільки акти надання послуг, підписано без укладання договору та без проведення процедури конкурсних торгів, без попередньо отриманого письмового дозволу правління Товариства, а також підписані від регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» лише одним підписантом, начальником виробничого підрозділу локомотивне депо Київ-Пасажирський регіональної філії «Південно-Західна залізниця», тому в силу вимог 124 Статуту Товариства, а також п. 5.6 та п. 5.7 Положення про регіональну філію «Південно-Західна залізниця», вказані акти як правочини не є належним чином вчиненими та не мають юридичної сили для сторін. Наведеним обставинам суд першої інстанції, за доводами апелянта, не надав належної оцінки.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.08.2020, справа № 910/2470/21 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Мартюк А.І., Зубець Л.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.08.2021 апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.06.2021 у справі № 910/2470/21 було залишено без руху.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.09.2021, після усунення недоліків апеляційної скарги, поновлено АТ "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 29.06.2021 в справі № 910/2470/21; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.06.2021; розгляд справи призначено на 25.10.2021; запропоновано учасникам судового процесу подати відзив, заперечення на апеляційну скаргу та інші заяви/клопотання.

Від ТОВ "Юнікол" надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому сторона просить рішення Господарського суду міста Києва від 29.06.2021 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заперечуючи проти доводів апелянта, відповідач зазначає, що оскаржуване рішення прийнято на підставі повного, всебічного та об`єктивного з`ясування усіх обставин справи з вірним застосуванням норм матеріального і процесуального права. Так, відповідач зазначає, що п. 5.5 та п. 5.7 Положення про Регіональну філію «Південно-західна залізниця» АТ «Українська залізниця» встановлюють обмеження керівнику філії щодо вчинення правочинів, однак позивачем не доведено того, що відповідні обмеження застосовуються до начальника виробничого підрозділу локомотивне депо Київ-Пасажирський РФ «Південно-західна залізниця» АТ «Українська залізниця». Також відповідач зазначає, що оскільки він виконував роботи з власних матеріалів на території підприємства позивача, а роботи з демонтажу-монтажу навісного обладнання блоку двигуна на рейковий автобус є роботами з ремонту речі, то у даному випадку вартісним критерієм для застосування приписів ч. 1 ст. 2 Закону України «Про публічні закупівлі» слід визначати роботи у розмірі 1,5 млн.грн. У зв`язку з цим, відповідач вважає необґрунтованими посилання апелянта на наявність підстав для визнання недійсним правочину у зв`язку з тим, що не було проведено процедуру закупівель відповідних робіт. Крім того, відповідач наполягає на тому, що за своєю правовою природою акти приймання-передачі не є правочинами, а є первинними бухгалтерськими документами, а тому не підлягають визнанню недійсними в судовому порядку.

Розгляд справи відкладався. Склад суду, що здійснював судовий розгляд даної справи неодноразово змінювався.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.11.2021, для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Мартюк А.І., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2021 справу прийнято до провадження визначеним складом суду.

В судовому засіданні 06.12.2021 представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Представник відповідача в судовому засіданні 06.12.2021 заперечив проти доводів апелянта з підстав, викладених у відзиві та просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення присутніх представників учасників справи, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.

Як зазначено позивачем 28.02.2019 товариство з обмеженою відповідальністю «Юнікол» виставило акціонерному товариству «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» рахунки на оплату з демонтажу-монтажу навісного обладнання блоку двигуна D2876-LUE623 серійний номер 1945 на рейковий автобус PESA 620М-011 та 05.03.2019 надало на підпис акти надання послуг на загальну суму 2 511 914, 55грн, а саме:

- рахунок від 28.02.2019 № 8 на суму 323 923,31 грн та акт надання послуг від 05.03.2019 № 4 до вказаного рахунку;

- рахунок від 28.02.2019 № 9 на суму 246 785,00 грн та акт надання послуг від 05.03.2019 № 2 до вказаного рахунку;

- рахунок від 28.02.2019 № 10 на суму 285 655,57 грн та акт надання послуг від 05.03.2019 № 10 до вказаного рахунку;

- рахунок від 28.02.2019 № 11 на суму 363 096,92 грн та акт надання послуг від 05.03.2019 № 5 до вказаного рахунку;

- рахунок від 28.02.2019 № 12 на суму 278 628,16 грн та акт надання послуг від 05.03.2019 № 6 до вказаного рахунку;

- рахунок від 28.02.2019 № 13 на суму 338 300,64 грн та акт надання послуг від 05.03.2019 № 11 до вказаного рахунку;

- рахунок від 28.02.2019 № 14 на 2 суму 61 556,98 грн та акт надання послуг від 05.03.2019 № 8 до вказаного рахунку;

- рахунок від 28.02.2019 № 17 на суму 413 958,97 грн та акт надання послуг від 05.03.2019 № 13 до вказаного рахунку.

Рахунки на оплату виставлені на одну послугу, а саме: демонтаж-монтаж навісного обладнання блоку двигуна D2876-LUE623 серійний номер 1945 на рейковий автобус PESA 620М-011, на загальну суму 2 511 914, 55 грн.

За доводами позивача, вказані рахунки відповідача на оплату за надані послуги є пропозицією укласти господарський договір у спрощений спосіб, а підписані між сторонами акти надання послуг за цими рахунками - правочином.

Оскільки правочин укладено без проведення процедури закупівлі з порушенням вимог ч. 1 ст. 2, ч. 7 ст. 2, ч. 3 та ч. 4 ст. 36, п.1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про публічні закупівлі», то він є таким, що підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 ст. 203, ст. 215 ЦК України з огляду на імперативність заборони щодо придбання товарів, робіт та послуг без проведення процедур, визначених цим Законом.

Також позивач стверджує, що вказані правочини підписані начальником виробничого підрозділу локомотивного депо Київ-Пасажирський РФ «Південно-західна залізниця» АТ «Українська залізниця» на підставі довіреності, за змістом якої останній діє з урахуванням обмежень, встановлених п. 5.6 та п. 5.7 Положення про РФ «Південно-західна залізниця» АТ «Українська залізниця».

Позивач вважає, що оскільки акти надання послуг підписані начальником без дотримання обмежень, визначених п. п. 5.6, 5.7 Положення про РФ «Південно-західна залізниця» АТ «Українська залізниця», зокрема, за відсутності попереднього дозволу довірителя у зв`язку із перевищенням визначеної суми та не містять двох підписів уповноважених осіб, то вони не є належним чином вчиненими та не мають юридичної сили для сторін.

За наведеного, позивач просить суд визнати недійсними акти надання послуг від 05.03.2019 №№ 2, 4, 5, 6, 8, 10, 11, 13 через недодержання при їх укладанні процедури, передбаченої Законом України «Про публічні закупівлі» та невідповідності їх ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, підлягає встановленню наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, за результатами вирішення спору в судовому рішенні вказується в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Частиною 3 статті 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання правочину недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, а також доведено наявність порушеного права.

Враховуючи наведені позивачем у позовній заяві її матеріально-правові підстави, а також заперечення відповідача, колегія вважає, що висунуті позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на таке.

Як вже зазначалось у даній постанові, позивач вважає, що між сторонами укладено договір в спрощений спосіб шляхом підписання актів приймання послуг, а тому ці акти вважає правочином, що може бути визнаний в судовому порядку недійсним.

Аналіз характеру спірних правовідносин сторін, а також найменування актів, що є предметом оскарження, свідчать, що відповідач надавав позивачу послуги або виконав роботи з демонтажу-монтажу навісного обладнання блоку двигуна на рейковий автобус.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). Близька за змістом правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20.08.2020 у справі № 910/9817/19, від 21.12.2020 у справі № 916/401/17.

Згідно наданих позивачем до матеріалів справи документів між сторонами підписано акти надання послуг, при цьому в рядку договір наведено посилання на відповідний рахунок, що виставлений відповідачем на оплату робіт з демонтажу-монтажу навісного обладнання двигуна на рейковий автобус. Тобто договору в формі єдиного документа, що сторонами не заперечується, у даній справі укладено не було.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 9 названого Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Що стосується нормативно-правових підстав, згідно яких певні акти наразі можуть бути визнані недійсними, колегія зазначає таке. Чинне цивільне законодавство передбачає можливість визнання недійсним в судовому порядку виключно акта приймання-передачі виконаних робіт за договором будівельного підряду (п.2 ч.4 ст.882 ЦК України), якщо такий акт підписаний однією стороною та мотиви відмови другої сторони від підписання акта визнані судом обґрунтованими; а також акта передачі гуртожитку як об`єкта нерухомого майна та/або його частини до статутного капіталу (фонду) товариства (організації), створеного у процесі приватизації (корпоратизації) колишніх державних (комунальних) підприємств (ч. 7 ст. 268 ЦК України). Проте, спірні правовідносини не виникли з правовідносин, що наведені у вищезазначених нормах ЦК України.

Хоча юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (ч. 2 ст. 124 Конституції України), предметом спору у суді не може бути вимога, яка спрямована на визнання недійсним акта, що має значення лише доказу і документа бухгалтерського обліку, оскільки в суді захищаються права, що порушені або оспорюються, а не фіксуються докази, і не встановлюється їх доказове значення поза спором про право, що такими доказами підтверджується чи спростовується.

Оспорювані акти не є правочинами у розумінні ст. 202 ЦК України, оскільки їх підписання господарюючими суб`єктами не створює, не змінює та не припиняє прав та обов`язків, а лише засвідчує певні обставини, а тому не підлягають визнанню недійсними. Водночас обраний позивачем спосіб захисту шляхом визнання недійсним актів, не може відновити права або законні інтереси позивача (схожа за змістом аргументація наведена в постановах Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 910/12258/17; від 11.06.2018 у справі 916/613/17).

Отже акти приймання-передачі, беззастережно до спроби їх ототожнення з правочинами при формулюванні позовних вимог, не мають ознак правочину у розумінні статті 202 ЦК України, а є лише первинними документами, що не можуть бути визнані недійсними з загальних підстав цивільного законодавства, що висуваються до правочинів.

А тому ототожнення позивачем правових підстав недійсності правочину з підставами звільнення від відповідальності за порушення зобов`язань, що виникли з первинних фінансових документів, якими є акти наданих послуг, є помилковими в зв`язку з тим, що такі підстави різні за своєю правовою природою та характером правовідносин між сторонами у справі, що розглядається.

З урахуванням вищенаведеного вбачається, що позивач помилково ототожнює акти наданих послуг з правочином, оскільки, такий акт є документом, що фіксує (підтверджує) вчинення відповідного правочину, а не самим правочином.

Відтак, до актів, що є предметом спору, не можуть застосовуватися положення статей 203 та 215 ЦК України, що визначають підстави недійсності правочину.

Виходячи із загальних підстав виникнення зобов`язань, що зазначені у ч.ч. 1, 2 ст. 509, переліку підстав, згідно яких виникають цивільні права та обов`язки (ст. 11 ЦК України), а також тієї обставини, що чинне цивільне законодавство передбачає можливість визнання недійсним в судовому порядку виключно акта приймання-передачі виконаних робіт за договором будівельного підряду (п.2 ч.4 ст.882 ЦК України), а також акта передачі гуртожитку (ч. 7 ст. 268 ЦК України) у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними актів, що є предметом спору у справі, що розглядається, виходячи із заявлених позивачем підстав, слід відмовити.

Щодо посилань позивача на інші додаткові підстави позовних вимог за заявленим предметом позову, що обумовлені приписами ч. 4 ст. 36 та п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про публічні закупівлі» для визнання нікчемними правочинів, що на думку сторони позивача оформлені у вигляді оспорюваних актів, колегія зазначає таке.

В судах першої та апеляційної інстанцій сторони не заявляли клопотань щодо проведення експертизи (техніко-економічної та/або залізнично-транспортної й т.п.) на предмет кваліфікації господарської діяльності відповідача щодо демонтажу-монтажу навісного обладнання блоку двигуна на рейковий автобус як послуги чи роботи у світлі вимог, що висуваються Законом України «Про публічні закупівлі» до вартісних характеристик останніх. Річний план закупівель позивача, наявність якого при здійсненні закупівель робіт або послуг передбачена ст. 4 Закону України «Про публічні закупівлі», - в матеріалах справи відсутній. Відтак сторона не довела належними засобами доказування відповідних обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Разом із цим статтями 7, 8, 18 Закону України «Про публічні закупівлі» визначено коло суб`єктів, що здійснюють державне регулювання та контроль у сфері закупівель, а також орган, що розглядає скарги про порушення законодавства у сфері публічних закупівель робіт чи послуг та порядок оскарження до нього дій або бездіяльності замовників, що на думку заявників суперечать законодавству України у вказаній сфері. Відтак сторони у справі, що розглядається, не позбавлені права звернутись за захистом порушених прав та/або інтересів до уповноважених суб`єктів, визначених вищевказаним Законом.

Посилання апелянта на недійсність правочинів, укладених у формі актів, у зв`язку з їх підписанням начальником виробничого підрозділу локомотивне депо Київ-Пасажирський РФ «Південно-західна залізниця» АТ «Українська залізниця» з перевищенням повноважень, судова колегія оцінює критично з огляду на некоректність ототожнення правочинів з актами, що лише фіксують певний факт у правовідносинах сторін.

Водночас, відповідно до ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов`язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

На захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі укладають з юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Таким чином, ч. 3 ст. 92 ЦК України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником з перевищенням повноважень (статті 203, 241 ЦК України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Таке обмеження повноважень набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність в органу юридичної особи чи її представника необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

Відповідні висновки щодо застосування статей 92, 241 ЦК України викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 668/13907/13-ц.

Як зазначає позивач, акти надання послуг підписані начальником виробничого підрозділу локомотивного депо Київ-Пасажирський РФ «Південно-західна залізниця» АТ «Українська залізниця» на підставі довіреності від 17.12.2018, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрована в реєстрі за № 1930. При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що в оспорюваних актах відсутнє посилання на відповідну довіреність.

У відповідності до поданої позивачем довіреності № 1930 від 17.12.2018 ПАТ «Українська залізниця» в особі виконуючого обов`язки директора РФ ПАТ «Українська залізниця» Веприцького Р.С. та виконуючого обов`язки заступника директора регіональної філії з реформування РФ ПАТ «Українська залізниця» Шестакова Г.Л. уповноважено начальника виробничого підрозділу локомотивне депо Київ-Пасажирський РФ «Південно-західна залізниця» АТ «Українська залізниця» діяти від імені довірителя, зокрема, вчиняти правочини, укладати, змінювати та розривати будь-які договори в т.ч. внутрішні зобов`язання (окрім колективних договорів та змін до них), з урахуванням обмежень, передбачених п. п. 5.6, 5.7 Положення про філію (п. 11 довіреності - а.с. 26).

В п. 12 довіреності також уповноважено начальника на підписання актів прийому-передачі, актів звірки взаємних розрахунків, акти виконаних робіт, акти наданих послуг, накладні, товарні накладні, товарно-транспортні накладні, інші документи, що підтверджують виконання зобов`язань згідно договорів, укладених від імені довірителя в межах діяльності структурного підрозділу.

У відповідності до п. 5.6 Положення про регіональну філію «Південно-західна залізниця» АТ «Українська залізниця» (в редакції наказу ПАТ «Укрзалізниця» від 27.12.2018 № 786) у випадку, коли виконання зазначених у п. 5.5 цього Положення повноважень, передбачає витрату грошових коштів, розпорядження майном, у тому числі його відчуження та списання та/або укладення договорів (угод) на суму більше ніж еквівалент 10 000,00 дол. США за офіційним курсом НБУ, встановленим на дату вчинення такої витрати, розпорядження (відчуження, списання), керівник Філії має право здійснити такі дії тільки після попереднього отримання письмового дозволу правління Товариства.

Зважаючи на те, що підписані начальником виробничого підрозділу локомотивне депо Київ-Пасажирський РФ «Південно-західна залізниця» АТ «Українська залізниця» акти надання послуг не є окремими правочинами, судова колегія вважає, що перевищення повноважень останнього у даному випадку відсутні.

Також не можуть бути підставою для задоволення позову і доводи апелянта в частині порушення вимог п. 5.7 Положення про регіональну філію «Південно-західна залізниця» АТ «Українська залізниця», оскільки позивачем належними засобами доказування в порядку ст. 74 ГПК України не доведено недобросовісність та нерозумність поведінки відповідача при укладенні оспорюваних актів, а також те, що останній був обізнаний з відповідними обмеженнями що наведені в довіреності № 1930 від 17.12.2018.

При цьому ч. 4 ст. 92 ЦК України передбачено, що якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов`язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Щодо тверджень апелянта про безпідставну відмову суду першої інстанції у прийнятті до розгляду заяви від 06.05.2021 судова колегія зазначає, що подання позивачем цієї заяви, яка фактично уточнює формулювання позовних вимог, не змінює правової природи актів надання послуг, а тому така аргументація апеляційної скарги не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Суд апеляційної інстанції, серед іншого, враховує, що у відповідності до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Відповідно до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Підсумовуючи вищенаведене в сукупності, апеляційна інстанція погоджується з вірним висновком місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для визнання недійсними актів надання послуг з мотивів наведених позивачем у його позовній заяві.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення прийнято місцевим господарським судом з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 29.06.2021 у справі № 910/2470/21 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається. Скаржником не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Апеляційна скарга Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.06.2021 підлягає залишенню без задоволення.

Судові витрати зі сплати судового збору у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, в порядку ст. 129 ГПК України, покладаються на апелянта (позивача у даній справі).

Керуючись ст. ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.06.2021 у справі №910/2470/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.06.2021 у справі №910/2470/21 залишити без змін.

3. Судовий збір, сплачений стороною у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця".

4. Справу №910/2470/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, що передбачені ст. ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді А.І. Мартюк

О.М. Гаврилюк

Повний текст постанови складено 17.12.2021