ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" грудня 2021 р. Справа № 911/171/21

Господарський суд Київської області у складі судді Яреми В.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, матеріали справи

за позовом Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк"

до Мішкурова Максима Олександровича

про стягнення 92 314,61 гривень

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Через канцелярію Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (далі - АТ КБ "Приватбанк"/позивач) до Мішкурова Максима Олександровича (далі - Мішкуров М.О. /відповідач) про стягнення 92 314,61 гривень заборгованості за кредитним договором б/н від 13.06.2017, з яких: 43 437,49 грн заборгованості за кредитом, 22 874,58 грн заборгованості по відсоткам, нарахованих на прострочену заборгованість, 15 597,39 грн пені та 10 405,15 грн заборгованості по відсотками у вигляді щомісячної комісії.

Позовні вимоги обґрунтовані обставинами порушення відповідачем грошового обов`язку щодо повернення кредиту, отриманого за кредитним договором б/н від 13.06.2017.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 15.01.2021 у справі №911/171/21 позовну заяву Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" залишено без руху, виявлені недоліки постановлено усунути протягом десяти днів з дня вручення зазначеної ухвали.

11.02.2021 через канцелярію Господарського суду Київської області від позивача надійшла заява про усунення недоліків у позовній заяві, відповідно до змісту якої позивач на виконання вимог ухвали Господарського суду Київської області від 15.01.2021 надав пояснення та відповідні докази.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 15.02.2021 у справі №911/171/21 прийнято позовну заяву Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання, встановлено сторонам строки, зокрема відповідачу для подання відзиву та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін - протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

22.03.2021 через канцелярію Господарського суду Київської області від Мішкурова М.О. надійшли заяви, відповідно до яких відповідач просив зобов`язати позивача усунути недоліки позовної заяви від 15.01.2021, наявні у справі №911/171/21, а саме надіслати екземпляр позовної заяви до відповідача.

12.04.2021 через канцелярію Господарського суду Київської області від Мішкурова М.О. надійшло клопотання, відповідно до якого відповідач просить суд здійснювати розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

13.04.2021 через канцелярію Господарського суду Київської області від Мішкурова М.О. надійшло клопотання про витребування доказів.

14.04.2021 та 16.04.2021 через канцелярію Господарського суду Київської області від Мішкурова М.О. надійшли клопотання про відкладення на інший час та день розгляду справи №911/171/21 та підготовчого засідання у цій справі, а також продовження підготовчого провадження у такій справі на тридцять днів.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 19.04.2021 у справі №911/171/21:

- у задоволенні заяв Мішкурова Максима Олександровича про усунення недоліків позовної заяви у справі №911/171/21 та надіслання екземпляра позовної заяви відповідачу відмовлено;

- клопотання Мішкурова Максима Олександровича про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін та про витребування доказів залишено без розгляду;

- у задоволенні клопотань Мішкурова Максима Олександровича про відкладення розгляду справи №911/171/21 та підготовчого засідання у цій справі, а також про продовження підготовчого провадження у такій справі на тридцять днів відмовлено.

20.04.2021 через канцелярію Господарського суду Київської області від Мішкурова М.О. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просив залишити позов АТ КБ "Приватбанк" без розгляду з підстав його подачі особою без повноважень.

Так, вказане вище клопотання обгрунтовано тим, що від імені АТ КБ "Приватбанк" позовну заяву підписано Савіхіною А.М. , однак Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців не містить відомості про наявність у вказаної особи права представляти банк в порядку самопредставництва, а доказів наявності у Савіхіної А.М. статусу адвоката не надано.

26.04.2021 через канцелярію Господарського суду Київської області від Мішкурова М.О. надійшли:

- доповнення до відзиву на позовну заяву, згідно якого відповідач просив суд позов задовольнити частково з урахуванням здійсненого відповідачем контррозрахунку, застосувати строки позовної давності та застосувати перерахунок заборгованості згідно строку дії договору та ст. 625 ЦК України;

- заява про поновлення процесуального строку на подачу відзиву та додаткових пояснень у справі №911/171/21 та прийняття поданого до розгляду 20.04.2021 відзиву на позов.

Вказане вище клопотання про поновлення строку мотивовано тим, що за зареєстрованим місцем проживання відповідача - АДРЕСА_1 , орган поштового зв`язку не доставляє кореспонденцію, що унеможливило отримання відповідачем позовної заяви, з якою останній ознайомився разом з матеріалами даної справи у приміщенні суду лише 08.04.2021.

Приписами ч. 1 ст. 119 ГПК України унормовано, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Враховуючи вказане вище, у тому числі зазначені відповідачем причини поважності пропуску строку для подання відзиву, суд дійшов висновку про поновлення відповідачу вказаного строку та прийняття поданих відповідачем відзиву та доповнень до нього.

В розрізі зазначеного вище судом взято до уваги те, що вирішуючи питання про поновлення або продовження процесуальних строків, суд має враховувати зміст заяви (клопотання) учасника та вчинених ним дій, уникаючи як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом.

Що ж до заявленого у відзиві на позов клопотання відповідача про залишення позову без розгляду слід зазначити таке.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України суд залишає позов без розгляду, якщо, зокрема, позовну заяву не підписано або підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано.

Згідно з ч. 2 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Приписами ч. 3 ст. 56, ч.ч. 1, 2 ст. 58, ч. 1 ст. 60 унормовано, що юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник.

При розгляді справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених статтею 59 цього Кодексу.

Повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами, зокрема: довіреністю фізичної або юридичної особи.

Частинами 3, 4 статті 1312 Конституції України виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення. Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді, зокрема, у малозначних спорах.

З огляду викладеного вище слідує, що сторона у справі, віднесеної процесуальним законом до малозначних, не позбавлена права на представництво своїх законних інтересів через свого представника на підставі довіреності.

Так, відкриваючи провадження у дані справі та постановлячи здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження згідно ухвали від 15.02.2021, судом:

- встановлено, що справа за поданою Акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк" позовною заявою є малозначною;

- перевірено та встановлено повноваження особи, яка підписала позовну заяву від імені АТ КБ "Приватбанк" - Савіхіної А.М., згідно доданої до позовної заяви копії довіреності, у тому числі право вказаної особи на підписання та подання позову до суду.

З огляду на вказане вище, враховуючи встановлення судом під час відкриття провадження у даній справі дотримання позивачем відповідних процесуальних вимог, у тому числі щодо підписання позовної заяви, суд дійшов висновку про безпідставність клопотання відповідача про залишення позовної заяви АТ КБ "Приватбанк" без розгляду та, відповідно відмову у задоволенні вказаного клопотання.

Посилання відповідача на відсутність доказів наявності у Савіхіної А.М. статусу адвоката та відомостей про наявність права на самопредставництво визнаються судом неспроможними з огляду на вказані вище приписи процесуального законодавства та можливість АТ КБ "Приватбанк" у даній справі здійснювати представництво своїх законних інтересів через представника на підставі довіреності.

Водночас суд звертає увагу, що за загальним правилом самопредставництво юридичної особи - це право одноосібного виконавчого органу (керівника) чи голови (уповноваженого члена) колегіального виконавчого органу безпосередньо діяти від імені такої особи без довіреності, представляючи її інтереси за законом, статутом, положенням, що, попри те, не нівелює можливість юридичної особи здійснювати представництво своїх законних інтересів у малозначній справі через свого представника на підставі довіреності.

01.06.2021 через канцелярію Господарського суду Київської області від АТ КБ "Приватбанк" надійшла відповідь на відзив разом з клопотанням про продовженням строку для подання такої відповіді на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з огляду на поширення коронавірусної хвороби. Вказану відповідь на відзив та клопотання надіслано засобами поштового зв`язку 31.05.2021.

Відповідно до змісту вказаного вище клопотання про продовження строку позивач зауважив на можливості поновлення строку як до, так і після його закінчення та, з посиланням на п. 3 розділу XII Прикінцевих положень ЦПК України, зазначив, що визначений процесуальний строк продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до приписів ст. ст. 113, 118, ч. 2 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Так, відповідно до частини другої статті 119 Господарського процесуального кодексу України за заявою учасника може бути продовжений тільки строк, який встановлений судом і який не сплив на час звернення учасника справи із заявою.

Згідно ч. 2 ст. 251 ГПК України позивач має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач - заперечення протягом строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі.

За таких обставин, оскільки згідно ухвали Господарського суду Київської області від 15.02.2021 у справі №911/171/21 позивачу встановлено строк для подання заперечення на відзив - до 15.03.2021, тоді як такі заперечення разом з клопотанням про продовження строку на їх подання позивачем подано 31.05.2021, тобто після спливу відповідно встановленого строку, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання позивача про продовження строку для подання відповіді на відзив.

Посилання ж позивача на п. 3 розділу XII Прикінцевих положень ЦПК України визнається судом безпідставним, оскільки розгляд даної справи здійснюється у передбаченому Господарським процесуальним кодексом порядку.

В розрізі зазначеного судом враховано, що:

- станом на момент звернення позивача до суду із вказаним вище клопотанням пунктом 4 Прикінцевих положень ГПК України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином;

- вказані вище приписи не звільняють учасника справи від дотримання передбаченого ст. ст. 118, 119 ГПК України порядку подання клопотань з метою поновлення/продовження процесуального строку та доведення наявності поважних причин на те;

- відповідно до прохальної частини поданого клопотання позивач просив саме продовжити пропущений строк, а не поновити його, що, як встановлено судом, поза межами такого строку не допускається.

З огляду на вказане вище, оскільки відповідь на відзив подано позивачем з пропуском встановленого строку, без клопотання про його поновлення та обгрунтування поважності причин пропуску вказаного строку, суд дійшов висновку про залишення без розгляду відповіді на відзив разом з доданими до неї документами.

25.06.2021 через канцелярію Господарського суду Київської області від відповідача надійшли заперечення у відповідь на відзив до позовної заяви.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 170 Господарського процесуального кодексу України України письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником.

Втім, як вбачається з поданих вище заперечень, останні не містять підпису відповідача, тобто такі заперечення не підписано Мішкуровим М.О.

Згідно з ч. 4 ст. 170 ГПК України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

Враховуючи наведене вище, оскільки заперечення відповідача у відповідь на відзив не підписано, суд дійшов висновку про залишення без розгляду таких заперечень.

22.07.2021 через канцелярію Господарського суду Київської області від АТ КБ "Приватбанк" надійшли пояснення разом з клопотанням про продовженням строку для подання таких пояснень на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з огляду на поширення коронавірусної хвороби.

Згідно зазначених вище пояснень позивач заперечив проти доводів відповідача по суті спору, тобто такі пояснення за своїм змістом є запереченнями/відповіддю на відзив відповідача.

Відповідно до змісту клопотання про продовження строку позивач зауважив на можливості поновлення строку як до, так і після його закінчення та, з посиланням на п. 3 розділу XII Прикінцевих положень ЦПК України, зазначив, що визначений процесуальний строк продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України.

Вказані пояснення та клопотання надіслано засобами поштового зв`язку 21.07.2021.

За таких обставин, враховуючи приписи ст.ст. 118, 119 ГПК України та, відповідно, наведені вище обставини щодо встановленого позивачу строку для подання відповіді на відзив і сплив такого строку станом на дату звернення позивача із відповідним поясненнями та клопотанням про продовження зазначеного строку, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання позивача про продовження строку для подання пояснень та, як наслідок, залишення без розгляду пояснень разом з доданими до них документами.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази та оцінивши їх в сукупності, після виходу з нарадчої кімнати суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно викладених у позові доводів позивача та доданої до позовної заяви анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання послуги «КУБ» 13.06.2017 Фізичною особою-підприємцем Мішкуровим Максимом Олександровичем (далі - клієнт) підписано, з використанням електронного цифрового підпису, заяву про приєднання до розділу 3.2.8. Умов та Правил надання послуги «КУБ», що розміщені на сайті pb.ua, прийнято на себе всі зобов`язання, зазначені в цих умовах та укладено кредитний договір.

Отже, за доводами позивача, ФОП Мішкуров Максим Олександрович приєднався до Умов та правил надання банківських послуг (надалі - Умови), що розміщені в мережі на офіційному веб-сайті ПАТ КБ «Приватбанк» http://privatbank.ua та були затверджені рішенням правління ПАТ КБ «Приватбанк», яке викладено у протоколі №10 від 09.02.2017, а тому між відповідачем та АТ КБ "Приватбанк" 13.06.2017 укладено кредитний договір б/н, який за своєю правовою природою є договором приєднання та складається із вищевказаних Анкети-заяви та Умов.

В підтвердження зазначеного вище до позовної заяви, окрім анкети-заяви, позивачем додано копії файлу перевірки електронного цифрового підпису, витягу з "Умов та правил надання банківських послуг" розділ 3.2.8. "Умови та правила надання кредиту «Кредит КУБ» (затверджений на засіданні Правління АТ КБ "Приватбанк" від 09.02.2017, протокол №10), а також витягу з протоколу засідання Правління АТ КБ "Приватбанк" №10 від 09.02.2017.

Посилаючись на положення Умов позивач зауважив, що власні зобов`язання за договором він виконав належним чином та на підставі укладеного договору б/н від 13.06.2017 перерахував на поточний рахунок відповідача кредитні кошти у розмірі 50000,00 грн, що підтверджується випискою по рахунку № НОМЕР_1 , копія якої наявна в матеріалах справи.

Водночас, за доводами позивача, 31.08.2020 господарську діяльність ФОП Мішкурова Максима Олександровича припинено за власним рішенням, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань внесено відповідний запис. В підтвердження вказаних обставин позивачем надано копію витягу з ЄДР.

В розрізі зазначеного вище, посилаючись на ст.ст. 51, 52, 598-609 ЦК України, позивач зазначив, що у даному випадку зобов`язання ФОП Мішкурова Максима Олександровича згідно укладеного ним договору не припинились, а залишились за відповідачем як за фізичною особою.

Однак, як зауважив позивач, в порушення умов договору та приписів законодавства відповідач не повернув кредитні кошти у передбачений в договорі термін та не сплатив у повному обсязі проценти у вигляді щомісячної комісії, внаслідок чого заборгованість відповідача перед позивачем склала:

- 43 437,49 грн заборгованості за кредитом;

- 22 874,58 грн заборгованості по відсоткам, нарахованих на прострочену заборгованість згідно пунктів 3.2.8.3.3. та 3.2.8.9.1. Умов;

- 10 405,15 грн заборгованості по відсотками у вигляді щомісячної комісії, нарахованої згідно пунктів 3.2.8.3.2. та 3.2.8.9. Умов;

- 15 597,39 грн пені (за період з 21.06.2018 по 30.11.2018), нарахованої згідно п. 3.2.8.10.1 Умов, з вимогами про стягнення яких з відповідача позивач звернувся до суду із позовом у даній справі.

До позовної заяви позивачем додано розрахунок заборгованості за договором б/н від 13.06.2017, укладеним між ПриватБанком та клієнтом - Мішкуровим М.О., станом на 19.12.2020, а також сформовані за період з 20.06.2017 по 09.12.2020 виписки по рахунках.

Відповідно до викладених у відзиві доводів, не заперечивши обставини підписання Анкети-заяви та отримання 50 000,00 грн кредитних коштів, відповідач не визнав Умови та документи, які не підписував, та вказав, що такі умови не можуть вважатись складовою частиною договору, тоді як позивач при укладенні такого договору не дотримався вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та/або надання банківських послуг, а також узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Так, в розрізі вказаних вище заперечень відповідач зазначив, що згідно підписаної ним Анкети-заяви кредит видано на 1 рік або 12 місяців у сумі 50 000,00 грн під 2% в місяць, а фіксований місячний платіж складав 5 166,65 грн, який відповідач здійснив лише 20.07.2017 у сумі 5 166,66 грн.

З огляду на вказане відповідач зазначив, що після спливу строку повернення кредиту банк втрачає право нараховувати передбачені договором відсотки, а тому після 20.06.2018 суми заборгованості обраховуються за відсотковою ставкою згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 3% річних.

Також відповідач зауважив на тому, що до кожного окремого щомісячного платежу слід застосувати строк позовної давності у три роки, як наслідок відповідні строки сплили для платежів, які мали бути здійснені відповідно 20.08.2017, 20.09.2017, 20.10.2017, 20.11.2017, 20.12.2017.

З огляду на вказане відповідач вважає, що позивач має право стягнути лише шість чергових платежів, починаючи з 20.01.2018, а тому загальна заборгованість по тілу кредиту складає 24 999,96 грн та заборгованість за відсотками у розмірі 4% складає 12 000,00 грн, тоді як після закінчення строку договору згідно ст. 625 ЦК України сума 3% річних складає 2 809,98 грн, як наслідок арифметично правильна загальна сума боргу відповідача - 39 809,94 грн.

Крім того відповідач заперечив обставини самостійного списання банком коштів з рахунків відповідача, оскільки такі списання проведено без доручення платника та погодження сторонами такого списання умовами укладеного договору.

Що ж до заявлених до стягнення позивачем 10 405,15 грн заборгованості по відсотками у вигляді щомісячної комісії відповідач зазначив, що така вимога є незаконною з огляду на викладену у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 №6-1746цс16 правову позицію щодо неправомірності нарахування та стягнення комісії за споживчими кредитами.

Вимогу ж позивача про стягнення 15 597,39 грн пені відповідач не визнав з огляду на пропуск позивачем річного строку позовної давності.

З огляду на вказане вище, а також з підстав пропуску строку позовної давності Мішкуров М.О. просить суд позов задовольнити частково, згідно наведених розрахунків, а також застосувати строки позовної давності до чергових платежів, що мали бути сплачені 20.08.2017, 20.09.017, 20.10.2017, 20.11.2017 та 20.12.2017, та застосувати перерахунок заборгованості згідно строку дії договору та після його закінчення відповідно до ст. 625 ЦК України.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 173, ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 1054, ст. ст. 1046, 1049 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Поряд з тим, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ч. 1 ст. 626, ст. 627, ч. 1 ст. 628, ч. 1 ст. 638 та ч. ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України, в редакції від 10.06.2017, передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

За приписами ст. ст. 633, 634 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Так, у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець, в даному випадку АТ КБ "Приватбанк", а тому умови договорів приєднання, що розробляються банком, повинні бути зрозумілі усім клієнтам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.06.2021 у справі №904/3094/20 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17 (Провадження №14-131цс19).

Зі змісту наявних в матеріалах справи копії Анкети-заяви та файлу перевірки електронного цифрового підпису слідує, що сторонами підписано електронним цифровим підписом вказану Анкету-заяву, згідно якої погоджено такі істотні умови кредитного договору:

1.1. Вид кредиту: строковий;

1.2. Розмір кредиту: визначається ПриватБанком, вказується у профайлі позичальника на сайті kub.pb.ua;

1.3. Строк кредиту: 12 місяців з моменту видачі коштів;

1.4. Проценти (комісія) за користування кредитом: 2% в місяць від початкового розміру кредиту;

1.5. Порядок погашення заборгованості за кредитом: щомісяця рівними частинами до календарного числа місяця, в який було здійснено видачу коштів;

1.6. У випадку порушення строку погашення заборгованості за кредитом, що зазначений в п. 1.5. цієї заяви, проценти за користування кредитом становлять розмір 4% на місяць від суми заборгованості. При цьому сплачується неустойка в розмірі згідно з розділу 3.2.8. Умов та Правил надання банківських послуг.

Також з наявної в матеріалах справи виписки по рахунку № НОМЕР_1 слідує, що відповідачу 20.06.2017 перераховано 50 000,00 грн з призначенням платежу «видача кредиту КУБ згідно договору б/н та розділу 3.2.8. pb.ua/terms».

З огляду вказаного вище суд дійшов висновку, що підписання сторонами вказаної вище Анкети-заяви, з урахуванням обставин отримання відповідачем від позивача 20.06.2017 кредитних коштів у сумі 50 000,00 грн, свідчить про виникнення між сторонами спору відповідних правовідносин за договором позики (кредиту) на умовах відповідно підписаної Анкети-заяви, та як наслідок виникнення у відповідача обов`язку по поверненню кредитних коштів разом зі сплатою передбачених/ої п. 1.4. процентів/комісії у строки та розмірах:

- до 20.07.2017 - 4 166, 67 грн кредитних коштів та 1 000,00 грн комісії;

- до 20.08.2017 - 4 166, 67 грн кредитних коштів та 1 000,00 грн комісії;

- до 20.09.2017 - 4 166, 67 грн кредитних коштів та 1 000,00 грн комісії;

- до 20.10.2017 - 4 166, 67 грн кредитних коштів та 1 000,00 грн комісії;

- до 20.11.2017 - 4 166, 67 грн кредитних коштів та 1 000,00 грн комісії;

- до 20.12.2017 - 4 166, 67 грн кредитних коштів та 1 000,00 грн комісії;

- до 20.01.2018 - 4 166, 67 грн кредитних коштів та 1 000,00 грн комісії;

- до 20.02.2018 - 4 166, 67 грн кредитних коштів та 1 000,00 грн комісії;

- до 20.03.2018 - 4 166, 67 грн кредитних коштів та 1 000,00 грн комісії;

- до 20.04.2018 - 4 166, 67 грн кредитних коштів та 1 000,00 грн комісії;

- до 20.05.2018 - 4 166, 67 грн кредитних коштів та 1 000,00 грн комісії;

- до 20.06.2018 - 4 166, 67 грн кредитних коштів та 1 000,00 грн комісії.

Поряд з тим, суд дійшов висновку, що доданий позивачем до позовної заяви витяг з "Умов та правил надання банківських послуг" розділ 3.2.8. "Умови та правила надання кредиту «Кредит КУБ» (затверджений на засіданні Правління АТ КБ "Приватбанк" від 09.02.2017, протокол №10), який не визнається відповідачем, не є частиною вказаного вище кредитного договору, оскільки:

- матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що саме зі змістом відповідного витягу відповідач ознайомився і погодився з ним, підписуючи Анкету-заяву, зокрема не містять підпису відповідача як відповідний витяг, так і зазначені у ньому Умови;

- не містить посилання на відповідну редакцію вказаного вище витягу/умов зміст підписаної відповідачем Анкети-заяви, тоді як саме лише посилання у відповідній Анкеті-заяві, а також у призначенні платежу на перерахування кредитних коштів, на розділ 3.2.8. Умов та правил надання послуги «КУБ» не свідчить ані про підписання відповідачем витягу з "Умов та правил надання банківських послуг" розділ 3.2.8. "Умови та правила надання кредиту «Кредит КУБ» (затверджений на засіданні Правління АТ КБ "Приватбанк" від 09.02.2017, протокол №10), ані про ознайомлення відповідача з таким витягом та приєднання до викладених у ньому умов.

Наданий же позивачем витяг з протоколу засідання Правління АТ КБ "Приватбанк" №10 від 09.02.2017 судом оцінюється критично, оскільки такий протокол та/або витяг з нього, як внутрішній документ банку, не може свідчити про обізнаність відповідача, як зі змістом відповідного протоколу, що не є обов`язковим відповідачу для ознайомлення та не перебуває у вільному доступі, так і зі змістом відповідно затверджених умов, саме в тій редакції, на яку позивач посилається у позові.

В розрізі наведеного вище суд вважає за необхідне зазначити, що посилання на розміщення Умов та правил надання послуги «КУБ» на сайті банку не є належним та достовірним доказом на підтвердження обставин ознайомлення відповідача та погодження із вказаними умовами в момент підписання Анкети-заяви, оскільки зміна відомостей в наявних на сайті Умовах повністю залежать від волевиявлення і дій однієї сторони - банку, і положення таких умов неодноразово змінювалися, або могли змінюватися самим позивачем в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, що не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Також судом враховано, що сама назва Анкети-заяви «Про приєднання до Умов та правил надання послуги «КУБ» не є свідченням того, що відповідач був обізнаний та ознайомлений зі змістом застосованої позивачем редакції відповідних умов, оскільки визначальним для укладення договору приєднання є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору та стверджувати про узгодженість дій та волевиявлення учасників цивільних правовідносин й відповідність певним стандартам поведінки.

Отже, до спірних у даній справі правовідносин правила ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, застосуванню не підлягають.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.05.2020 у вправі №916/2959/19.

Що ж до обов`язку відповідача по сплаті процентів, у тому числі і передбачених п. 1.6. Анкети-заяви, та встановлення такого обов`язку згідно умов кредитного договору слід зазначити таке.

Приписами ч. 1 ст. 1048, ч. 1 ст. 1050 ЦК України унормовано, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З викладених вище норм матеріального права слідує, що частиною 1 статті 1048 ЦК України врегульовано відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, і такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

При цьому положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Водночас у випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною 1 статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

Тобто законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини 1 статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини 2 статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно, як наслідок за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини 1 статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19.05.2021 у справі 917/682/20 та від 07.10.2021 у справі №918/153/21.

Так, з аналізу змісту Анкети-заяви та наданого позивачем розрахунку заборгованості у сукупності слідує, що за період кредитування (червень 2017 року- червень 2018 року) одночасно із нарахуванням процентів/комісії у розмірі по 1 000,00 грн за кожен місяць, що відповідає методиці та процентній ставці пункту 1.4. Анкети-заяви - 2% від початкового розміру кредиту, позивачем також здійснено нарахування процентів у розмірі 48% за методом "факт/360" на залишок простроченої заборгованості за кредитом, облікованої наростаючим та спадаючим підсумками за певну кількість днів у кожному черговому місяці повернення кредиту, за загальний період з 25.08.2017 по 01.04.2019.

Отже, враховуючи погодження сторонами кредитного договору умов про сплату процентів/комісії, у тому числі розміру таких процентів/комісії, як єдиного виду плати за легальне користування кредитом, а також унормовану вказаними вище нормами закону неможливість нарахування кредитодавцем процентів за нелегальне (прострочене) користування кредитом, суд дійшов висновку про безпідставність нарахування позивачем процентів на залишок простроченої заборгованості за кредитом, у тому числі згідно п. 1.6. Анкети-заяви.

В розрізі зазначеного вище судом враховано, що:

- принцип свободи договору не є безумовним і межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності, а погоджені сторонами умови договору повинні відповідати не лише вимогам цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, а й засадам справедливості, добросовісності, розумності як складової елемента загального конституційного принципу верховенства права;

- з огляду на принцип свободи договору, який передбачає абсолютну прозорість всіх його елементів, є неможливим подвійне та одночасне нарахування згідно п. 1.4. Анкети-заяви плати за користування кредитом у вигляді процентів та у вигляді комісії за двома різними методиками.

Доводи ж відповідача стосовно неможливості нарахування позивачем комісії за користування кредитом та порушення норм Закону України «Про захист прав споживачів» судом визнаються неспроможними, позаяк спірні у даній справі відносини стосуються надання кредиту господарюючому суб`єкту, а укладений між сторонами кредитний договір не стосується споживчого кредитування.

Згідно з ч. 7 ст. 193 ГК України, що кореспондує з приписами статей 525, 526 ЦК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Як слідує з наявних в матеріалах справи виписок по рахунках та розрахунку заборгованості, відповідачем частково повернуто отримані кредитні кошти та сплачено комісію за користування кредитом, відповідно у сумах: 6 562, 61 грн та 1 594, 85 грн, як наслідок несплаченими залишились:

- 43 437,53 грн за кредитом, з яких неоплаченими є: платіж 20.08.2017 - частково на суму 1 770,83 грн та всі наступні десять платежів повністю у сумі 4 166,67 грн за кожен місяць;

- 10 405,15 грн по комісії, з яких неоплаченими є: платіж 20.08.2017 - частково на суму 405,15 грн та всі наступні десять платежів повністю у сумі 1 000,00 грн за кожен місяць.

Судом критично оцінюються заперечення відповідача щодо неправомірності самостійного списання банком коштів з рахунку відповідача, оскільки відповідні доводи не підтверджено жодними належними та допустимими доказами і є лише припущеннями без наведення обставин зарахування відповідно власних коштів відповідача на поточний рахунок, з якого таке списання здійснювалось позивачем.

З огляду вказаних вище обставин, оскільки фактично отримані відповідачем кошти в добровільному порядку позивачу не повернуто, суд дійшов висновку про доведення обставин порушення прав АТ КБ "Приватбанк" в частині повернення відповідачем отриманої позики та сплати процентів/комісії та, як наслідок, обгрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача 43 437,49 грн заборгованості за кредитом та 10 405,15 грн заборгованості по відсотками у вигляді щомісячної комісії.

Що ж до заяви відповідача про застосування строків позовної давності слід зазначити таке.

За приписами ст. ст. 256, 257, ч. 5 ст. 261, ч. 1 ст. 264 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Отже, позовна давність за вимогами кредитора про сплату коштів, здійснення якої відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку сплати кожного чергового платежу.

Водночас відповідно до ст. ст. 253, 254 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язують його початок.

Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.

Виходячи з наведеного вище, суд дійшов висновку, що трирічний строк позовної давності на звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом та заборгованості по відсотками у вигляді щомісячної комісії:

- за платежами, що мали бути внесені 20.09.2017 - почався 21.09.2017 та сплив 21.09.2020;

- за платежами, що мали бути внесені 20.10.2017 - почався 21.10.2017 та сплив 21.10.2020;

- за платежами, що мали бути внесені 20.11.2017 - почався 21.11.2017 та сплив 21.11.2020;

- за платежами, що мали бути внесені 20.12.2017 - почався 21.12.2017 та сплив 21.12.2020;

- за платежами, що мали бути внесені 20.01.2018 - почався 21.01.2018 та сплив 21.01.2021;

- за платежами, що мали бути внесені 20.02.2018 - почався 21.02.2018 та сплив 21.02.2021;

- за платежами, що мали бути внесені 20.03.2018 - почався 21.03.2018 та сплив 21.03.2021;

- за платежами, що мали бути внесені 20.04.2018 - почався 21.04.2018 та сплив 21.04.2021;

- за платежами, що мали бути внесені 20.05.2018 - почався 21.05.2018 та сплив 21.05.2021;

- за платежами, що мали бути внесені 20.06.2018 - почався 21.06.2018 та сплив 21.06.2021.

Водночас, враховуючи часткове проведення платежів, що мали бути внесені 20.08.2017, зокрема по тілу кредиту - 15.01.2018 та по комісії - 12.03.2018, суд дійшов висновку, що з урахуванням ч. 1 ст. 264 ЦК України, трирічний строк позовної давності на звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості за такими платежами перервався та, як наслідок:

- за кредитом - почався 16.01.2018 та сплив 16.01.2021;

- по відсотками у вигляді щомісячної комісії - почався 13.03.2018 та сплив 13.03.2021.

Поряд з тим Законом України від 30.03.2020 №540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.".

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (з подальшими змінами та доповненнями) з 12.03.2020 на усій території України запроваджено карантин, який неодноразово продовжувався відповідними постановами Кабінету Міністрів України та станом на момент розгляду даної справи не припинено.

Отже, з огляду на вказані вище приписи норм права та встановлені обставини, суд дійшов висновку, що позовна давність щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 43437,49 грн заборгованості за кредитом та 10 405,15 грн заборгованості по відсотками у вигляді щомісячної комісії не пропущено.

За таких обставин суд дійшов висновку про обгрунтованість та задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача 43 437,49 грн заборгованості за кредитом та 10405,15 грн заборгованості по відсотками у вигляді щомісячної комісії.

Водночас, враховуючи встановлену вище безпідставність нарахування позивачем процентів на залишок простроченої заборгованості за кредитом, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача 22 874,58 грн заборгованості по відсоткам, нарахованих на прострочену заборгованість згідно пунктів 3.2.8.3.3. та 3.2.8.9.1. Умов.

В розрізі зазначеного вище висновку судом взято до уваги, що вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами та/або сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених статтями 625, 1048 ЦК України позивачем за позовом у даній справі не заявлено, тоді як позовні вимоги розглядаються судом в межах заявлених позивачем підстав та обраного способу захисту. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 22.06.2021 у справі №904/3094/20.

Стосовно ж вимог позивача про стягнення з відповідача 15 597,39 грн пені (за період з 21.06.2018 по 30.11.2018), нарахованої згідно п. 3.2.8.10.1 Умов, слід зазначити таке.

Приписами ст. ст. 546, 549, 551, 611 ЦК України унормовано, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» за прострочку платежу, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

З огляду наведених положень законодавства, неустойка (пенею, штраф) може стягуватись виключно у випадку, коли основне зобов`язання прямо забезпечено відповідною неустойкою у чинному договорі (встановлено за згодою сторін) чи законом, а також якщо договором чи законом встановлено розмір відповідної штрафної санкції.

Однак умовами укладеного між сторонами кредитного договору, у формі підписання Анкети-заяви та отримання кредитних коштів, не передбачено та не погоджено відповідальності відповідача у вигляді сплати пені, у тому числі її розміру, за порушення обов`язку по поверненню кредитних коштів та по сплаті комісії.

Водночас з огляду на встановлені судом у даній справі обставини щодо того, що витяг з "Умов та правил надання банківських послуг" розділ 3.2.8. "Умови та правила надання кредиту «Кредит КУБ» (затверджений на засіданні Правління АТ КБ "Приватбанк" від 09.02.2017, протокол №10) не є частиною укладеного між сторонами кредитного договору, у суду відсутні підстави вважати, що зазначенням у п. 1.6. Анкети-заяви про сплату неустойки в розмірі і згідно розділу 3.2.8. Умов та правил надання банківських послуг сторони письмово обумовили відповідальність відповідача у вигляді пені за порушення термінів виконання відповідних договірних зобов`язань по поверненню кредитних коштів та по сплаті комісії.

Отже, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до відповідача такої міри відповідальності, як сплата пені за прострочення сплати кредитних коштів та комісії, як наслідок - відмову у задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача 15597,39 грн пені.

Доводи відповідача стосовно пропуску строку позовної давності в розрізі вимог позивача про стягнення 22 874,58 грн заборгованості по відсоткам та 15 597,39 грн пені залишаються судом поза увагою з огляду на вказані вище обставини та зроблені на їх підставі висновки про відмову у задоволенні вказаних вимог, а також з огляду на те, що положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права і факт його порушення або оспорювання.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України суд дійшов висновку про покладення судового збору на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 233, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Мішкурова Максима Олександровича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ідентифікаційний код 14360570) 43 437 (сорок три тисячі чотириста тридцять сім) грн 49 коп. заборгованості за кредитом, 10 405 (десять тисяч чотириста п`ять) грн 15 коп. заборгованості по відсоткам у вигляді щомісячної комісії та 1 323 (одну тисячу триста двадцять три) грн 98 коп. судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку статті 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене у апеляційному порядку - до Північного апеляційного господарського суду в порядку та строки, визначені статтями 254, 256 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення складено та підписано 17.12.2021.

Суддя В.А. Ярема