ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2021 р. Справа№ 910/10440/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Тарасенко К.В.

Разіної Т.І.

за участю секретаря судового засідання Михайленка С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Офіс Сервіс Люкс"

на рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2020 (повний текст складено 06.07.2020)

у справі №910/10440/19 (суддя Турчин С.О.)

за позовом Вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Офіс Сервіс Люкс"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмета спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Алтея Компані"

про скасування запису та відновлення реєстрації права власності,

ВСТАНОВИВ:

Вищий навчальний заклад "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Офіс Сервіс Люкс", в якому просив суд першої інстанції (у редакції заяви про зміну предмету позову):

- скасувати запис № 23311264 від 10.11.2017 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а саме: будівлю літ. "Н", блок "А", загальною площею 3495 кв. м, що розташована за адресою: м. Київ, вул. Львівська, буд. 23, корп. 1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00 за Товариством з обмеженою відповідальністю "Офіс Сервіс Люкс", внесений Державним реєстратором Київської філії комунального підприємства "Реєстрація нерухомості та бізнесу" Дідичуком І.А.;

- відновити реєстрацію (зареєструвати) права власності на нерухоме майно, а саме: будівлю літ. "Н", блок "А", загальною площею 3495 кв. м, що розташована за адресою: м. Київ, вул. Львівська, буд. 23, корп. 1 за Вищим навчальним закладом "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія та номер 21752426, виданого 16.05.2014, видавник: Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві.

В обґрунтування позивних вимог позивач посилався на те, що оскаржувана реєстраційна дія порушує його право власності на нерухоме майно - будівлю корпусу №1, оскільки Товариством з обмеженою відповідальністю "Офіс Сервіс Люкс" порушено встановлений ч. 1 ст. 35, ст. 37 Закону України "Про іпотеку" порядок набуття права власності на вказане нерухоме майно, а рішення державного реєстратора від 10.11.2017 прийняте з порушенням норм чинного законодавства у сфері державної реєстрації, а саме: ст.ст. 10, 16, 18, 22, 24, 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", п. 7, 10, 12, 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127 (у редакції на час вчинення реєстраційного запису) (надалі також - Порядок №1127), ст.ст. 35, 37 Закону України "Про іпотеку".

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.06.2020 позов задоволено частково. Скасовано запис від 10.11.2017 №23311264 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а саме: будівлю літ. "Н", блок "А", загальною площею 3495 кв.м, що розташована за адресою: м. Київ, вул. Львівська, буд. 23, корп. 1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00 за Товариством з обмеженою відповідальністю "Офіс сервіс люкс", внесений Державним реєстратором Київської філії комунального підприємства "Реєстрація нерухомості та бізнесу" Дідичуком І.А. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції аргументовано тим, що реєстрація права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю "Офіс Сервіс Люкс" (запис у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №23311264) на об`єкт нерухомості - будівлю літ. "Н", блок "А", загальною площею 3495 кв.м, що розташована за адресою: м. Київ, вул. Львівська, 23, корпус 1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00 суперечить приписам статей 10, 16, 18, 22, 24, 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", пунктам 9, 10, 12, 61 Порядку, відбулася із порушенням чинного реєстраційного законодавства, оскільки надані відповідачем для реєстрації документи не підтверджують набуття останнім права власності на зареєстрований об`єкт, а також враховуючи висновки про порушення Товариством з обмеженою відповідальністю "Офіс Сервіс Люкс" вимог ст. 37 Закону України "Про іпотеку" під час звернення стягнення на іпотечне майно шляхом набуття права власності, що мало наслідком порушення прав позивача, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність задоволення заявлених у межах даної справи позовних вимог шляхом скасування запису про державну реєстрацію права власності за відповідачем на предмет іпотеки.

У задоволенні позовної вимоги про відновлення реєстрації (реєстрації) права власності на спірне нерухоме майно за позивачем місцевий господарський суд відмовив, з огляду на те, що 18.02.2020 право власності на нерухоме майно, а саме: будівлю літ. "Н", блок "А", загальною площею 3495 кв.м, що розташована за адресою: м. Київ, вул. Львівська, буд. 23, корп. 1 зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю "Алтея Компані" (третя особа у справі), а питання щодо реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за третьою особою та вирішення питання про повернення майна від останнього набувача не є предметом дослідження у цій справі.

Не погоджуючись з рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Офіс Сервіс Люкс" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2020 скасувати в частині скасування запису №23311264 від 10.11.2017 до державного реєстру речових прав на нерухоме майно про проведення державної реєстрації права власності на будівлю корпусу №1 за Товариством з обмеженою відповідальністю "Офіс Сервіс Люкс", внесений державним реєстратором Київської філії Комунального підприємства "Реєстрація нерухомості та бізнесу" Дідичуком І.А. та постановити нове рішення, яким позивачу відмовити в позові в частині скасування запису №23311264 від 10.11.2017. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2020 скаржник просив залишити без змін.

Короткий зміст апеляційної скарги та узагальнення її доводів

В обґрунтування наведеної позиції, викладеної у апеляційній скарзі відповідач зазначає, що прийняте судом першої інстанції оскаржуване рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав); дві немайнові похідні вимоги позивача щодо реєстраційних дій - про скасування запису від 10.11.2017 та проведення реєстрації - поновлення права власності позивача на будівлю, без основної вимоги - є незаконними, неефективними та неналежними способами захисту.

При цьому, за твердженням відповідача, судом першої інстанції не враховано того, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Офіс Сервіс Люкс" набуло право власності на спірну будівлю набагато раніше - 12.10.2017 на підстав зовсім іншого реєстраційного запису №22807479, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №100235890 від 12.10.2017.

Також відповідач зазначає, що місцевим господарським судом не наведено передбачених законодавством підстав, яким би скасовувався запис

про проведення державної реєстрації права власності на будівлю №22807479 від 12.10.2017, визнавався недійсним витяг про право власності №100235890 від 12.10.2017, у зв`язку з цим на думку відповідача, суд першої інстанції дійшов до передчасного висновку про те, що скасування ним повторно внесеного 10.11.2017 запису №23311264 забезпечує захист та усуває підстави первинного набуття Товариством з обмеженою відповідальністю "Офіс Сервіс Люкс" права власності позивача на будівлю.

Окрім цього, відповідач вважає, що суд першої інстанції в порушення ч. 1 статті 35 Закону України "Про іпотеку" дійшов до передчасного висновку про неповідомлення за 30 днів іпотекодавця (позивача) про порушення кредитного зобов`язання.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 13.01.2021 рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2020 в частині скасування запису №23311264 від 10.11.2017 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а саме: будівлю літ. "Н", блок "А" загальною площею 3495кв.м., що розташована за адресою: м. Київ, вул. Львівська, буд.23, корп.1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00 за Товариством з обмеженою відповідальністю "Офіс Сервіс Люкс", внесений Державним реєстратором Київської філії комунального підприємства "Реєстрація нерухомості та бізнесу" Дідичуком І.А. скасовано.

У задоволенні позовних вимог про скасування запису №23311264 від 10.11.2017 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а саме: будівлю літ. "Н", блок "А" загальною площею 3495 кв.м, що розташована за адресою: м. Київ, вул. Львівська, буд.23, корп.1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00 за Товариством з обмеженою відповідальністю "Офіс Сервіс Люкс", внесений Державним реєстратором Київської філії комунального підприємства "Реєстрація нерухомості та бізнесу" Дідичуком І.А. відмовлено. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2020 залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції аргументована тим, що згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" викладено у новій редакції і на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з 16.01.2020 і на час ухвалення рішення матеріально-правове регулювання спірних реєстраційних відносин істотно змінилося, на що не звернув уваги суд першої інстанції, а тому наявні підстави вважати, що за таких обставин позивач буде позбавлений можливості ефективного захисту своїх порушених прав у спосіб, запропонований у рішенні суду першої інстанції, а саме шляхом ухвалення судового рішення про скасування запису №23311264 від 10.11.2017 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.06.2021 постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.01.2021 у справі № 910/10440/19 скасовано. Справу № 910/10440/19 направлено на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у вищезгаданій поставові зазначив, що під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції слід врахувати висновки викладені судом касаційної інстанції у даній постанові, дослідити та об`єктивно оцінити аргументи учасників справи і всі зібрані у справі докази в їх сукупності, всебічно і повно з`ясувати фактичні обставини справи та, залежно від встановленого, прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу та узагальнення його доводів

Узагальнені доводи відзиві на апеляційну скаргу позивача зводяться до наступного:

- реєстрація права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю "Офіс Сервіс Люкс" (запис у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №23311264) на будівлю корпусу №1, суперечить приписам ст.ст. 10, 16, 18, 22, 24, 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", п.п. 9, 10, 12, 61 Порядку №1127, відбулася із порушенням чинного реєстраційного законодавства, оскільки надані відповідачем для реєстрації документи не підтверджують набуття останнім права власності на зареєстрований об`єкт;

- позивач ніколи не отримував вимоги про усунення порушень ПАТ "КБ "Хрещатик" №2-2/11/2415 від 15.05.2017;

- надана відповідачем копія накладної кур`єрської служби ТОВ "ТЕКС Україна" №3848573 не підтверджує наявності факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем (позивачем) письмової вимоги про усунення порушень ПАТ "КБ "Хрещатик" №2-2/11/2415 від 15.05.2017;

- копія письмової вимоги про усунення порушень ПАТ "КБ "Хрещатик" №2-2/11/2415 від 15.05.2017 не підтверджує дійсності вимог, які існували у відповідача та не відповідає змісту порушених перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Офіс Сервіс Люкс" зобов`язань (вимога погасити заборгованість у сумі 78 319 759, 42 грн, в той час як для Товариства з обмеженою відповідальністю "Офіс Сервіс Люкс" було відступлено лише частину такої заборгованості в сумі 26 000 000 грн);

- для державної реєстрації прав на будівлю корпусу Товариство з обмеженою відповідальністю "Офіс Сервіс Люкс" не надавало оригінал накладної кур`єрської служби ТОВ "ТЕКС Україна" №3848573, оскільки такого оригіналу у останнього немає;

- підпис на копії накладної кур`єрської служби ТОВ "ТЕКС Україна" №3848573 не належить працівнику Вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" Зименко С.В., окрім того Зименко С.В., не була уповноважена отримувати документи від банку на ім`я позивача.

Також позивач посилається на те, що відповідачем порушено вимогу ст. 37 Закону України "Про іпотеку" під час звернення стягнення на іпотечне майно шляхом набуття права власності, що мало наслідком порушення прав позивача, зокрема, не надано доказів на підтвердження проведення оцінки предмета іпотеки на момент реєстрації права власності відповідача на іпотечне майно, повідомлення про таку оцінку позивачу та державному реєстратору.

Короткий зміст письмових пояснень третьої особи на апеляційну скаргу та узагальнення їх доводів

У письмових поясненнях третя особа підтримує правову позицію відповідача, викладену останнім у апеляційній скарзі.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.07.2021 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Офіс Сервіс Люкс" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2020 у справі №910/10440/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Яковлєва М.Л., суддів Тищенко А.І., Шаптали Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.07.2021 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Офіс Сервіс Люкс" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2020 у справі № 910/10440/19 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Яковлєв М.Л., судді Тищенко А.І., Шаптала Є.Ю.; розгляд апеляційної скарги призначено на 08.09.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.09.2021 розгляд справи відкладено на 06.10.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2021 задоволено заяву про самовідвід суддів Північного апеляційного господарського суду Яковлєва М.Л. та Шаптали Є.Ю. від розгляду справи №910/10440/19. Матеріали справи №910/10440/19 передано на повторний автоматизований розподіл для визначення складу суду.

Згідно розпорядження Північного апеляційного господарського суду від 08.10.2021 у справі №910/10440/20 призначено повторний автоматизований розподіл. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.10.2021 , справу №910/10440/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Іоннікова І.А., судді: Тарасенко К.В., Разіна Т.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.10.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Офіс Сервіс Люкс" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2020 у справі №910/10440/19, колегією суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Іоннікової І.А., суддів Тарасенко К.В., Разіної Т.І.; призначено розгляд апеляційної скарги на 24.11.2021.

У вищевказаній ухвалі суду апеляційної інстанції повідомлено учасників по справі, що будь-які заяви, пояснення, клопотання, заперечення мають бути оформлені відповідно до ст. 170 Господарського процесуального кодексу України і подаватись згідно ст. 169 Господарського процесуального кодексу України тільки в письмовій формі через канцелярію Північного апеляційного господарського суду, але не пізніше 08.11.2021. Попереджено учасників справи, що заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду відповідно до ч. 2 ст. 207 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.11.2021 розгляд апеляційної скарги відкладено на 08.12.2021, у зв`язку задоволенням клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи.

07.12.2021 від представника третьої особи до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з тим, що представник третьої особи - адвокат Юджа С.М. не зможе прийняти участь у зазначеному судовому засіданні у даній справі, оскільки в цей день 08.12.2021 о 13:40 приймає участь у іншому судовому засіданні по справі №754/9180/21, що розглядається Київським апеляційним судом та надає безпосередньо правову допомогу Бейзан М.Г.

До вищевказаного клопотання представником третьої особи додано наступні документи: копію інтернет - сторінки з сайту "Київський апеляцій суд" з інформацією про справу №754/9180/21, роздруківку з сайту "Єдиного державного реєстру судових рішень" ухвали Київського апеляційного суду від 15.11.2021 по №754/9180/21; копії ордерів про надання правової допомоги Бейзан М.Г. та Товариству з обмеженою відповідальністю "Алтея Компані" та копію свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю на ім`я Юджа С.М.

В судове засідання, яке відбулося 08.12.2021, з`явилися представники позивача та відповідача, які підтримали свої позиції щодо апеляційної скарги. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився.

Заслухавши думку сторін з приводу клопотання третьої особи про відкладення розгляду справи та розглянувши вказане клопотання колегія суддів вважає, що зазначені представником третьої особи у клопотанні обставини не можуть бути належною підставою для відкладення розгляду справи, оскільки викладені у клопотанні обставини жодними доказами не підтверджені, оскільки з доданих до клопотання документів не вбачається, чиї саме інтереси (у справі по справі №754/9180/21, що розглядається Київським апеляційним судом) представляє представник третьої особи - Юджа С.М.,а тому причини неявки, викладені в клопотанні про відкладення розгляду апеляційної скарги визнаються судом апеляційної інстанції неповажними. Крім того явка представника третьої особи у судове засідання не була визнана судом апеляційної інстанції обов`язковою.

З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку про відхилення клопотання представника третьої особи про відкладення розгляду апеляційної скарги у даній справі та про можливість здійснювати розгляд апеляційної скарги у даній справі за відсутності представника третьої особи.

В судовому засіданні представником відповідача було подано клопотання про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №910/9907/21 та клопотання про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №910/15089/21.

Заслухавши думку сторін з приводу клопотань відповідача про зупинення провадження у справі та розглянувши вищезгадані клопотання, колегія суддів вважає за необхідним зазначити, що подані відповідачем клопотання про зупинення провадження не приймаються до розгляду, так як дані клопотання подані з пропуском строку, а відповідачем не наведено поважних причин, за яких відповідні клопотання не могли бути подані в строк зазначений в ухвалі суду апеляційної інстанції від 18.10.2021. Крім того будь-які заяви про поновлення строку на подання вищезгаданого клопотання відповідачем не заявлялися.

За таких обставин, керуючись частиною другою статті 207 Господарського процесуального кодексу України, ухвалою суду апеляційної інстанції, занесеною до протоколу судового засідання від 08.12.2021, клопотання відповідача про зупинення провадження у справі залишені без розгляду.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Між ВАТ КБ "Хрещатик" (кредитор) та позивачем було укладено п`ять кредитних договорів, а саме: №40-47/4-07 від 26.06.2007, №54/47/4-07 від 10.08.2007, №24-47/1-08/1 від 04.06.2008, №24-47/1-08/3 від 19.12.2008, №58-47/1-13 від 24.12.2013 (далі - кредитні договори).

12.06.2008 з метою забезпечення виконання зобов`язань, що випливають з кредитних договорів ВАТ КБ "Хрещатик" (кредитор) та позивач уклали договір іпотеки №24-47/1-08/04 від 12.06.2008.

Згідно п.п.1.1.1. договору іпотеки №24-47/1-08/04 від 12.06.2008, (в редакції зі змінами відповідно до договору №9 від 25.03.2019) предметом іпотеки є будівля корпусу №1.

15.05.2015 ПАТ КБ "Хрещатик" надіслав для позивача вимогу №2-2/11/2415 від 15.05.2017, в якій банк зазначив, що станом на 12.05.2017 заборгованість позивача за кредитними договорами №40-47/4-07 від 26.06.2007, №54-47/4-07 від 12.05.2017, №24/47/1-08/04 від 12.06.2008, №58-47/1-13 від 24.12.2013 становить 78 319 759,42 грн, у зв`язку із чим банк вимагав у 30-денний строк з дня отримання цієї вимоги усунути порушення умов кредитних договорів та погасити заборгованість у загальному розмірі 78 319 759, 42 грн та попередив позивача, що у разі, якщо протягом встановленого строку дана вимога банку залишиться без задоволення, банк розпочне процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки визначений п.1.1. договору іпотеки зі змінами та доповненнями.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач наполягав на тому, що таку вимогу він не отримував.

В свою чергу відповідач, як новий кредитор, заперечував проти таких доводів позивача та надав на підтвердження отримання позивачем вимоги банку №2-2/11/2415 від 15.05.2017, копію накладної ТОВ "ТЕКС Україна" №3848573. Відповідно до вказаної накладної у графі "одержав" зазначено "Зименко".

22.09.2017 між ПАТ КБ "Хрещатик" (банк) та ТОВ "Фінансова компанія "Фактор Плюс" (новий кредитор) укладено договір №2017/2-Ю про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, згідно з п. 2.1 цього договору банк відступає вимоги банку до позичальника - позивача (боржник) за кредитними договорами та договором іпотеки №24-47/1-08/04 від 12.06.2008 на суму 60 000 000 грн.

22.09.2017 між ПАТ "КБ "Хрещатик" (первісний іпотекодержатель) та ТОВ "Фінансова компанія "Фактор Плюс" (новий іпотекодержатель) укладено договір №2017/2-Ю-1 про відступлення прав вимоги за договором іпотеки №24-47/1-08/04 від 12.06.2008, за умовами такого договору первісний іпотекодержатель відступає новому іпотекодержателю права за договором іпотеки, визначеним в пункті 1.2 цього договору, а новий іпотекодержатель приймає це відступлення.

02.10.2017 між ТОВ "Фінансова компанія "Фактор плюс" (первісний кредитор) та відповідачем (новий кредитор) укладено договір №02/10-17/2 про відступлення частини прав вимог. За умовами такого договору первісний кредитор відступає новому кредитору, а новий кредитор набуває частину права вимоги первісного кредитора до позичальника - позивача, в розмірі зазначеному у додатку №1 до цього договору, а саме 26 000 000 грн.

02.10.2017 між ТОВ "Фінансова компанія "Фактор Плюс" (первісний іпотекодержатель) та відповідачем (новий іпотекодержатель) укладено договір №02/1017/3 про відступлення прав вимоги за договором іпотеки №24-47/1-08/04 від 12.06.2008, за умовами якого первісний іпотекодержатель відступає новому іпотекодержателю права за договором іпотеки, визначеним в пункті 1.2 цього договору, а новий іпотекодержатель приймає це відступлення.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, відповідач наполягав на тому, що первинно право власності за ним на будівлю корпусу №1 було зареєстроване та виникло ще 12.10.2017 внаслідок прийняття рішення та внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нотари О.І. Аналогічні аргументи наведені відповідачем в апеляційній скарзі.

Дослідивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що запис про право власності на іпотечне майно від 12.10.2017 №22807479 не є предметом розгляд у справі №910/10440/19, оскільки відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутній, що підтверджується наявними у матеріалах справи Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно ч. 4 статті 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Отже, встановлення факту набуття відповідачем у власність корпусу №1 12.10.2021 має підтверджуватись відповідним реєстраційним записом в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Якщо такий запис, як стверджує представник відповідача, був "незаконно видалений", то такі незаконні дії мають бути підтверджені належними доказами (вирок у кримінальному провадженні, рішення суду про визнання права власності, наказ Міністерства юстиції України, тощо).

Проте протягом всього розгляду справи №910/10440/19 відповідач не надав жодного доказу, який підтверджував би факт видалення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису від 12.10.2017.

Посилання відповідача на те, що обставини наведені у постанові Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2019 у справі №910/10111/19 мають преюдиційне значення для даної справи обгрунтовано відхилені судом першої інстанції, оскільки у вказаному судовому рішенні безпосередньо не досліджувалося і не встановлювалося питання щодо підстав виникнення у відповідача права власності на об`єкт нерухомого майна.

Преюдиційне значення процесуальним законом надається саме фактам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), але не правовій оцінці таких фактів, здійсненій іншим судом чи іншим органом, який вирішує господарський спір.

За змістом ч.ч. 4, 7 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду.

Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно ч. 2 статті 12 цього ж Закону відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №100235890 від 12.10.2017 на який посилається відповідач, не є документом на підставі якого проводилась реєстраційна дія, а тому в даному випадку судом першої інстанції правильно було взято до уваги відомості про речові права щодо будівлі корпусу №1, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Також суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, що правомірність внесення спірного запису №23311264 від 10.11.2017 не пов`язується з наявністю/відсутністю запису №22807479 від 12.10.2017, про який зроблено висновки у постанові апеляційного суду по справі №910/10111/19.

Відповідно до інформації з Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, що міститься в матеріалах справи, спірний запис №23311264 від 10.11.2017 хронологічно йде після запису про реєстрацію права власності на спірний об`єкт нерухомого майна що зареєстроване за Благодійною організацією "Благодійний фонд "Добробут ХХІ століття" за №22938946, який був скасований наказом Міністерства юстиції України №3525/5 від 09.11.2017. Такі обставини з точки зору законності вчинення реєстраційних дій були перевірені Міністерством юстиції України, що знайшло своє відображення в наказі №3525/5 від 09.11.2017 року, який в судовому порядку не оскаржувався.

10.11.2017 відповідач звернувся до державного реєстратора Київської філії Комунального підприємства "Реєстрація майна та бізнесу" Дідичука І.А. із заявою про реєстрацію права власності на майно, що було предметом іпотеки, за ним в порядку ст. 37 Закону України "Про іпотеку" (звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації права власності на майно за іпотекодержателем).

В свою чергу, 10.11.2017 державний реєстратор Київської філії Комунального підприємства "Реєстрація майна та бізнесу" Дідичук І.А. прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 38074926. На підставі цього рішення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором внесено запис №23311264 про право власності відповідача на будівлю корпус №1. Підставою виникнення права власності вказано договір іпотеки №24-47/1-08/04 від 12.06.2008 року; договір про відступлення частини прав вимоги №02/10-17/2 від 02.10.2017; договір №1 від 04.10.2017, посвідчений приватним нотаріусом київського міського нотаріального округу Джуринською Л.В.; вимога ПАТ "КБ "Хрещатик" №2-2/11/2415 від 15.05.2017.

27.11.2017 позивач отримав претензію-вимогу вих. №3 від 10.11.2017 про усунення порушень від відповідача, в якій зазначалось, що в результаті укладення договору №02/10-17/2 про відступлення частини прав вимоги від 02.10.2017 відносно об`єкта нерухомості було внесено записи про заміну іпотекодержателя з ТОВ "ФК "Фактор плюс" на відповідача та внесено записи про заміну обтяжувача.

Згідно зазначеної вимоги, відповідач вимагав протягом 30-денного строку, з дня отримання даної вимоги, сплатити на його користь заборгованість за кредитними договорами сумі 26 000 000,00 грн, а також пеню, комісії, штрафні санкції, які будуть нараховані кредитором на дату здійснення боржником погашення відповідно до умов кредитних договорів. Цією вимогою позивача попереджено, що у разі несплати зазначеної заборгованості протягом 30-денного строку, відповідач розпочне процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України "Про іпотеку" та згідно з умовами договору іпотеки №24-47/1-08/04 від 12.06.2008, а саме - шляхом набуття іпотекодержателем права власності.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.06.2020 у справі №910/10440/19 позов задоволено частково. Скасовано запис №23311264 від 10.11.2017 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про проведення державної реєстрації права власності на будівлю корпусу №1 за Товариством з обмеженою відповідальністю "Офіс Сервіс Люкс", внесений Державним реєстратором Київської філії комунального підприємства "Реєстрація нерухомості та бізнесу" Дідичуком Ігорем Анатолійовичем. В іншій частині позову відмовлено.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

В силу вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, вивчивши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду, зважаючи на наступне.

Відносини, пов`язані із набуттям, зміною, припиненням права власності та його захистом, регулюються Цивільним кодексом України і Господарським кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності, який полягає у тому, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 Цивільного кодексу України).

За змістом статті 134 Господарського кодексу України правовий режим власності та правові форми реалізації права власності у сфері господарювання визначаються цим Кодексом і законом.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.

Пунктом 1 частини 1 статті 2 цього Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (надалі у редакції чинній на час вчинення спірного реєстраційного запису) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав (п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

За визначенням, наведеним у п. 9 ч. 1 статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", реєстраційною дією є державна реєстрація прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі прав, крім надання інформації з Державного реєстру прав.

Загальними засадами державної реєстрації прав є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав (ч.1 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державній реєстрації прав підлягають: 1) право власності; 2) речові права, похідні від права власності: право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки; іпотека; право довірчої власності; інші речові права відповідно до закону; 3) право власності на об`єкт незавершеного будівництва, 4) заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" організаційну систему державної реєстрації прав становлять: 1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи; 2) суб`єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; акредитовані суб`єкти; 3) державні реєстратори прав на нерухоме майно (далі - державні реєстратори).

Частиною 3 статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що державний реєстратор, зокрема: встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації (п.1); перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (п.2); виготовляє електронні копії документів, поданих у паперовій формі, та розміщує їх у реєстраційній справі в електронній формі у відповідному розділі Державного реєстру прав (у разі якщо такі копії не були виготовлені під час прийняття документів за заявами у сфері державної реєстрації прав) (п.7); формує за допомогою Державного реєстру прав документи за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав (п.8); формує реєстраційні справи у паперовій формі (п.9); здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом (п.10).

Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав (ч. 1 ст. 11 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Державний реєстр прав містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних дій. Записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії (ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Згідно із ч. 2 статті 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Пунктом 40 Порядку №1127 також визначено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та цим Порядком.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 1 статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

У п. 9 Порядку №1127 визначено, що разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав. У разі коли оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав, відповідно до законодавства залишаються у справах державних органів, органів місцевого самоврядування, що їх видають, заявник подає копії документів, оформлені такими органами відповідно до законодавства.

У п. 61 Порядку №1127 передбачено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Як правильно встановлено судом першої інстанції, згідно із наявних у матеріалах справи Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, 10.11.2017 державний реєстратор Київської філії Комунального підприємства "Реєстрація майна та бізнесу" Дідичук І.А. прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 38074926.

На підставі вказаного рішення державного реєстратора до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором внесено запис №23311264 про право власності відповідача на будівлю корпусу №1. Підставою виникнення права власності відповідача на зазначений об`єкт нерухомості вказано: договір іпотеки №24-47/1-08/04 від 12.06.2008, посвідчений приватним нотаріусом київського міського нотаріального округу Мельником Р.П.; договір про відступлення частини прав вимоги №02/10-17/2 від 02.10.2017, договір №1 від 04.10.2017, посвідчений приватним нотаріусом київського міського нотаріального округу Джуринською Л.В.; вимога ПАТ "КБ "Хрещатик" №2-2/11/2415 від 15.05.2017.

Матеріалами справи підтверджено, що 12.06.2008, з метою забезпечення належного виконання позивачем зобов`язань за кредитним договором № 40-47/4-07 від 26.06.2007, кредитним договором № 54-47/4-07 від 10.08.2007, кредитним договором №24-47/1-08/1 від 04.06.2008, укладеного в межах Генерального договору № 24-47/1-08/G від 04.06.2008, кредитного договору №58-47/1-13 від 24.12.2013, укладеного в межах Генерального договору № 24-47/1-08/G від 04.06.2008, між ПАТ КБ "Хрещатик" та Університетом "Україна" укладений договір іпотеки №24-47/1-08/04 від 12.06.2008, згідно із яким в іпотеку передано будівлю корпусу №1.

Як вказано вище 22.09.2017 між ПАТ КБ "КБ "Хрещатик" та ТОВ "Фінансова компанія "Фактор Плюс" укладено договір № 2017/2-Ю-1 про відступлення прав вимоги за договором іпотеки № 24-47/1-08/04 від 12.06.2008.

У подальшому, на підставі договору №02/10-17/2 про відступлення частини прав вимоги від 02.10.2017, договору №02/1017/3 про відступлення прав вимоги від 02.10.2017, відповідач набув право вимоги за кредитним та договором іпотеки №24-47/1-08/04 від 12.06.2008.

Частиною першою статті 572 Цивільного кодексу України передбачено, що у силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно з ч. 1 ст. 589 Цивільного кодексу України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Статтею 12 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Пунктом 3.4.5. договору іпотеки передбачено, що у випадку невиконання іпотекодавцем зобов`язання, забезпечених цією іпотекою, а також в інших випадках, передбачених цим договором, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки у порядку, передбаченому Законами України "Про іпотеку", "Про іпотечне кредитування операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати" та у відповідності з цим договором.

В силу вимог п.4.1. договору іпотеки (у редакції договору про внесення змін №9 від 25.03.2015), іпотекодержатель набуває право на задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки у випадку, якщо у момент настання строку виконання зобов`язання, забезпечення цією іпотекою, вони не будуть виконані, а також у разі невиконання іпотекодавцем зобов`язань, передбачених цим договором, та у випадку, якщо інформація або документи надані іпотекодавцем при укладенні цього договору, виявляться недостовірними та (або) недійсними.

Згідно із ч. 1 статті 36 Закону України "Про іпотеку" сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання (ч.1 статті 37 Закону України "Про іпотеку").

Згідно із ч.2, 3 статті 37 Закону України "Про іпотеку" рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Згідно із п.4.3. договору іпотеки (у редакції договору про внесення змін №9 від 25.03.2015) при настанні випадків, передбачених п. 4.1. цього договору, іпотекодержатель за 30 днів попереджає іпотекодавця про задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки і якщо протягом цього строку зобов`язання, забезпечені іпотекою, не будуть виконані іпотекодержатель на свій розсуд задовольняє свої вимоги одним із таких способів, зокрема, приймає у власність предмет іпотеки в рахунок погашення зобов`язань, забезпечених цією іпотекою.

У випадку прийняття іпотекодержателем предмету іпотеки у власність чи реалізації його третім особам це застереження вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя і правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя чи третіх осіб на нерухоме майно (п.4.4. договору).

Отже, у договорі іпотеки сторони погодили позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки - шляхом реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється за своїм змістом до договору про задоволення вимог іпотекодержателя та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання за кредитними договорами в разі невиконання іпотекодавцем (позивачем) вимоги іпотекодержателя про усунення порушень протягом 30 днів.

Частина перша статті 35 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, підставою виникнення права власності ТОВ "Офіс Сервіс Люкс" на будівлю корпусу №1 зазначено вимогу ПАТ "КБ "Хрещатик" №2-2/11/2415 від 15.05.2017.

За змістом вимоги ПАТ "КБ "Хрещатик" №2-2/11/2415 від 15.05.2017, в якій банк зазначив, що станом на 12.05.2017 заборгованість позивача за кредитними договорами №40-47/4-07 від 26.06.2007, №54-47/4-07 від 12.05.2017, №24/47/1-08/04 від 12.06.2008, №58-47/1-13 від 24.12.2013 становить 78 319 759, 42 грн, у зв`язку із чим банк вимагав у 30-денний строк з дня отримання цієї вимоги усунути порушення умов кредитних договорів та погасити заборгованість у загальному розмірі 78 319 759,42 грн та попередив позивача, що у разі, якщо протягом встановленого строку дана вимога банку залишиться без задоволення, банк розпочне процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, визначений п.1.1. договору іпотеки зі змінами та доповненнями.

На підтвердження отримання позивачем вимоги банку №2-2/11/2415 від 15.05.2017 відповідач надав у матеріали справи копію накладної ТОВ "ТЕКС Україна" №3848573. Позивач факт отримання вимоги банку №2-2/11/2415 від 15.05.2017 заперечував.

Надавши оцінку наданим сторонами у матеріали справи доказам та аргументам сторін щодо факту направлення позивачу вимоги у порядку статті 35 Закону України "Про іпотеку" та її отримання останнім, судом першої інстанції було встановлено, а судом апеляційної інстанції перевірено, наступне.

Так, на підтвердження надання державному реєстратору вказаної вимоги з доказами її направлення, відповідачем надано у матеріали справи паперові копії електронних документів - скріншот з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з переліком документів, що надавалися для державної реєстрації права власності за відповідачем на об`єкт нерухомості - будівлю корпусу №1.

Згідно із ч. 1 статті 91 Господарського процесуального кодексу України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом (ч. 3 статті 91 Господарського процесуального кодексу України).

У відповідності до ч.1-3 статті 96 Господарського процесуального кодексу України, електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, що паперові копії електронних документів - скріншот з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, не можуть вважатись електронними документами (копіями електронних документів) в розумінні частини 1 статті 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", відповідно до якої електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, у зв`язку із чим не можуть бути прийняті судом як належні та допустимі докази по справі. Аналогічна позиція наведена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.06.2019 у справі №904/2882/18.

Частиною 7 статті 82 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у порядку, передбаченому цією статтею, суд за заявою учасника справи чи з власної ініціативи може оглянути веб-сайт (сторінку), інші місця збереження даних в мережі Інтернет з метою встановлення та фіксування їх змісту. У разі необхідності для проведення такого огляду суд може залучити спеціаліста.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в суді першої інстанції представником відповідача в судовому засіданні за допомогою електронного цифрового підпису здійснено вхід до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та місцевим господарським судом досліджено перелік документів наданих для реєстрації права власності.

Згідно із відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно для реєстрації права власності в якості документу, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання позивачем письмової вимоги банку №2-2/11/2415 від 15.05.2017, державному реєстратору було надано копію накладної кур`єрської служби ТОВ "ТЕКС Україна" №3848573.

Представник відповідача надав суду для огляду письмову копію накладної кур`єрської служби ТОВ "ТЕКС Україна" №3848573. Відповідна копія накладної засвідчена ТОВ "ФК "Фактор Плюс".

Частиною 6 статті 91 Господарського процесуального кодексу України визначено, що якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу.

Згідно із абз. 2 ч. 6 статті 91 Господарського процесуального кодексу України, якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Судом першої інстанції під час розгляду справи по суті зобов`язано представника відповідача надати суду оригінал накладної ТОВ "ТЕКС Україна" №3848573 для огляду у судовому засіданні, у зв`язку із чим місцевим господарським судом оголошувались перерва. Проте оригіналу накладної ТОВ "ТЕКС Україна" №3848573 представником відповідача до суду першої інстанції не надано, зазначений документ в оригіналі у відповідача відсутній.

Під час нового розгляду справи судом апеляційної інстанції оригінал зазначеної накладної для огляду на надавався також.

Отже, згідно із встановленими судом першої інстанції обставинами для реєстрації права власності державному реєстратору надавалася саме копія, а не оригінал накладної кур`єрської служби ТОВ "ТЕКС Україна" №3848573, що є порушенням п. 61 Порядку №1127.

Окрім того, у відповідності до наданої відповідачем копії накладної ТОВ "ТЕКС Україна" №3848573 про направлення позивачу вимоги №2-2/11/2415 від 15.05.2017 у графі "одержав" зазначено "Зименко".

Матеріали справи міститься, надана відповідачем копія довіреності від 12.02.2017, яка видана на ім`я Зименко С.В., положення про відділ організаційно роботи і контролю та договору про доставку/вручення поштових відправлень та періодичних друкованих видань від 31.12.2016.

Так, за змістом довіреності від 12.02.2017, виданої на ім`я Зименко С.В., останню позивач уповноважив на отримання поштових відправлень та періодичних друкованих видань, визначених у п.1.1., 1.2. договору про доставку/вручення поштових відправлень та періодичних друкованих видань. Однак, договір про доставку/вручення поштових відправлень та періодичних друкованих видань укладений між позивачем та ПАТ "Укрпошта" та відповідно до умов якого позивачу здійснюється доставка (вручення) ПАТ "Укрпошта" поштових відправлень (внутрішніх і міжнародних простих та рекомендованих карток, листів/бандеролей), рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень, повідомлень про надходження відправлень: "Укрпошта Стандарт", "Укрпошта Експрес", "Smart Box", повідомлень про надходження міжнародних реєстрованих поштових виправлень, електронних повідомлень, періодичних друкованих видань. Тобто, довіреністю від 12.02.2017 позивач уповноважив Зименко С.В., на отримання поштових відправлень та періодичних друкованих видань, доставка (вручення) яких буде здійснюватися ПАТ "Укрпошта".

З урахуванням наведеного, колегія суддів прийшла до висновку, що надані відповідачем копії довіреності від 12.02.2017 та договору про доставку/вручення поштових відправлень та періодичних друкованих видань від 31.12.2016 не підтверджують наявність повноважень Зименко С.В., на отримання відправлень кур`єрської служби ТОВ "ТЕКС Україна" №3848573. Надане відповідачем положення про відділ організаційно роботи і контролю, на думку колегії суддів, також не підтверджує наявність повноважень у Зименко С.В. на отримання вимоги банку про порушення кредитних зобов`язань.

Також суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відхилення висновку ТОВ "Експертно-дослідна служба України" №439/11/2019 за результатами почеркознавчого дослідження за заявою адвоката Леськова В.П. від 04.11.2019, складеного 06.11.2019 експертом Фраймович Л.В. у якості доказу, з огляду на наступне

Згідно із ч.ч. 1, 7 статті 98 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом, також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Відповідно до частин 1, 5 статті 101 Господарського процесуального кодексу України, учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Дослідивши складений судовим експертом висновок та проаналізувавши, судова колегія суду апеляційної інстанції приходить до висновку, що експертне дослідження, складене експертом Фраймович Л.В не може бути допустимим доказом у справі, оскільки зазначене експертне дослідження проведено по технічній копії накладної №3848573 від 17.05.2017 щодо одержання вимоги від 15.05.2017 №2-2/11/2415 та по технічній копії документів з вільними зразками підписів Зимененко С.В.

Крім того при замовленні вказаного дослідження експерта не було повідомлено про кримінальну відповідальність, передбачену Кримінальним кодексом України за дачу завідомо неправдивого висновку (у висновку лише вказано, що експерт обізнаний щодо складання завідомо неправдивого висновку експерта). Окрім того, згідно із відомостями з реєстру атестованих судових експертів експерт Фраймович Л.В. не має кваліфікації для проведення судово-технічної експертизи.

З урахуванням вище наведеного судом першої інстанцій вірно встановлено, що у порушення ст.ст. 10, 18, 22 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", п. 9, 57, 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, для реєстрації права власності державному реєстратору надавалася саме копія, а не оригінал накладної кур`єрської служби ТОВ "ТЕКС Україна" №3848573, а повноваження особи, зазначеної у копії накладної кур`єрської служби, на отримання відповідної вимоги не підтверджені належними та допустимими доказами.

При цьому колегія зауважує на тому, що оригінал накладної кур`єрської служби ТОВ "ТЕКС Україна" №3848573 до суду першої інстанції та суду апеляційної інстанції відповідачем не було надано.

Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідачем не підтверджено факт існування накладної кур`єрської служби ТОВ "ТЕКС Україна" №3848573 та у відповідності до ч. 6 ст. 91 Господарського процесуального кодексу України копія зазначеного документу колегію суддів не приймається до уваги.

Доводи відповідача про те, що суд першої інстанції в порушення ч. 1 статті 35 Закону України "Про іпотеку" дійшов до передчасного висновку про неповідомлення за 30 днів іпотекодавця (позивача) про порушення кредитного зобов`язання спростовуються вищевикладеним, оскільки надана державному реєстратору копія накладної кур`єрської служби ТОВ "ТЕКС Україна" №3848573 не підтверджує наявності факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем (позивачем), визначеної у статті 35 Закону України "Про іпотеку", письмової вимоги іпотекодержателя.

Копії вимоги ПАТ "КБ "Хрещатик" за вих. №3/10500 від 21.10.2016 разом з описом вкладення у цінний лист та вимоги №3/10500 від 21.10.2016 обґрунтовано були відхилені судом першої інстанції, оскільки такі вимоги не надавалися державному реєстратору для реєстрації права власності на іпотечне майно, запис щодо якого є предметом судового розгляду.

Вимоги та претензії ПАТ "КБ "Хрещатик" вих. №47/8-8145 від 05.09.2016, №47/8-15-542 від 11.05.2016, №47/8-8145 від 05.09.2016, №47/8-8145 від 05.09.2016, №47-15/6811 від 22.11.2013 у розумінні статті 35 Закону України "Про іпотеку" , на думку суду апеляційної інстанції, за своїм змістом не можуть вважатися вимогами про усунення порушень та про попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Окрім того, судами першої та апеляційної інстанції враховано, що позивач заперечував отримання вимоги ПАТ "КБ "Хрещатик" вих. №47/8-8145 від 05.09.2016 та на підтвердження чого надав копії журналу вхідної кореспонденції за період з 12.01.2016 по 29.12.2016, згідно із яким документ за вих. №47/8-8145 від 05.09.2016 не зареєстрований.

Отже, суд першої інстанції вірно відхилив, як необґрунтовані, посилання відповідача на інші вимоги та претензії ПАТ "КБ "Хрещатик", що не були надані державному реєстратору для реєстрації права власності на іпотечне майно згідно пп.2 п. 61 Порядку №1127.

Згідно із статтею 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до приписів статті 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Однак, судом першої інстанції вірно враховано, що згідно із ч. 1 ст. 35 Закону України "Про іпотеку" письмова вимога про усунення порушення повинна містити стислий зміст порушених зобов`язань.

Колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу, що у даному спорі підставою для реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна була вимога ПАТ "КБ "Хрещатик" №2-2/11/2415 від 15.05.2017, у якій визначено, що розмір порушеного зобов`язання становить 78 319 759,42 грн, у той же час як було вище зазначено, відповідач не набув усіх прав первісного кредитора та первісного іпотекодержателя, а набув лише частину прав у розмірі 26 000 000,00 грн., які були забезпечені іпотекою.

З матеріалів справи вбачається, що претензію-вимогу відповдача вих. №3 від 10.11.2017 про усунення порушень у порядку статті 35 Закону України "Про іпотеку", позивач отримав 27.11.2019, тобто після реєстрації права власності на спірне нерухоме майно.

Отже, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містять застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, відповідач як новий іпотекодержатель, подав вимогу банку №2-2/11/2415 від 15.05.2017, що містила дані щодо заборгованості станом на 12.05.2017 та у сумі 78 319 759,42 грн, а не дійсні вимоги, які існували на момент переходу цих прав від ПАТ "КБ "Хрещатик" до відповідача.

Наведеними судом апеляційної інстанції вище нормами Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, правовими нормами визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотеко держателя.

З огляду на закріплені у ст.ст. 10, 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

При цьому, проведення реєстрації права власності на підставі договору іпотеки за відсутності будь-якого із наведених та передбачених законодавством документів та за недоведеності виникнення у іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, виключає законність рішення з реєстрації права власності (правова позиція, викладена у постанові Верховного суду від 03.07.2018 у справі №916/3248/16).

Згідно із п. 3, 4 ч. 1 статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

За змістом ч. 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами як письмові, речові та електронні докази.

У відповідності до ч. 3 статті 13, ч. 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи встановлені вище обставини, оскільки надана відповідачем накладна кур`єрської служби ТОВ "ТЕКС Україна" №3848573 є лише у копії та не підтверджує наявності факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем (позивачем) письмової вимоги іпотекодержателя, а копія письмової вимоги про усунення порушень ПАТ "КБ "Хрещатик" №2-2/11/2415 від 15.05.2017 не підтверджує дійсності вимог, які існували у відповідача, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що реєстрація права власності ТОВ "Офіс Сервіс Люкс" (запис у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №23311264) на об`єкт нерухомості - будівлю літ. "Н", блок "А", загальною площею 3495 кв.м, що розташована за адресою: м. Київ, вул. Львівська, 23, корпус 1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00 суперечить статтям 10, 16, 18, 22, 24, 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", пунктам 9, 10, 12, 61 Порядку №1127.

Отже, державним реєстратором Дідичуком І.А. не перевірено наявності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; не було встановлено завершення 30-денного строку з моменту отримання позивачем письмової вимоги ТОВ "Офіс Сервіс Люкс"; не перевірено документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій чи відмови в державній реєстрації прав.

Щодо відсутності відомостей про вартість предмета іпотеки, на підтвердження набуття відповідачем предмета іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначає про наступне.

Частина третя статті 37 Закону України "Про іпотеку" встановлює, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Відповідно до діючого п. 61 Порядку №1127 для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, подаю, зокрема, довідку іпотекодержателя, що містить відомості про суму боргу за основним зобов`язанням станом на дату не раніше трьох днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації та відомості про вартість предмета іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності, станом на дату не раніше 90 днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації.

При цьому, положеннями п. 61 Порядку №1127 (в редакції чинній на 10.11.2017 - дату реєстрації права власності відповідачем на іпотечне майно) обов`язку іпотекодержателя подавати для державної реєстрації права власності на іпотечне майно відомості про вартість предмета іпотеки встановлено не було.

Матеріали даної справи не містять документів на підтвердження набуття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Крім того, як встановлено судом апеляційної інстанції, під час вирішення даного спору відповідачем також не було надано суду відомостей про вартість предмета іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності.

У той же час, наявний у матеріалах справи звіт ТОВ "Аналітичний центр Дробнова" №171021-1 про оцінку будівлі літ. "Н", блок "А", загальною площею 3495 кв.м, що розташована за адресою: м. Київ, вул. Львівська, 23, корпус 1 був здійснений на замовлення позивача, а не відповідача, запис про право власності якого оскаржується у цій справі.

Положеннями Закону України "Про іпотеку" чітко врегульовано необхідність проведення оцінки предмета іпотеки з метою набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.

Наведена позиція суду відповідає висновкам, наведеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 по справі №306/2053/16-ц, предметом позовних вимог у межах якої були вимоги фізичної особи до банку, фізичної особи та нотаріуса про скасування реєстрації речового права, права власності на іпотечне майно, та їх обтяжень, яким було враховано, що в порушення вимог чинного законодавства оцінка предмету іпотеки на момент переходу права власності до банку (станом на 10 вересня 2016 року) проведена не була, що є порушенням вимог Закону України "Про іпотеку".

Водночас, як зазначено у постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, висновок Великої Палати Верховного суду у справі №306/2053/16-ц про істотність обставини ціни набуття права власності на предмет іпотеки при зверненні іпотекодержателем стягнення на іпотечне майно у позасудовий спосіб є загальним для відповідної категорії спорів та повинен застосовуватись при розгляді спорів щодо скасування державної реєстрації права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем внаслідок набуття ним права власності на предмет іпотеки у позасудовий спосіб.

Відсутність в матеріалах даної справи доказів на підтвердження проведення оцінки предмета іпотеки на момент реєстрації відповідачем права власності на іпотечне майно дозволяє суду апеляційній інстанції константувати про порушення відповідачем вимог статті 37 Закону України "Про іпотеку".

Доводи відповідача щодо неефективного обрання позивачем способу захисту порушеного права, шляхом скасування запису про державну реєстрацію права власності, який у практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачеві відновлення порушеного права, судовою колегією оцінюються критично, з огляду на наступне.

З аналізу норм ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського процесуального кодексу України можна дійти висновку про те, що порушення, невизнання або оскарження суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. При цьому застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності в тому числі належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством).

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 зазначеної Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.

Водночас засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005, заява № 38722/02).

У справі Європейський суд з прав людини "Белеш та інші проти Чеської Республіки" вказав, що право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав та обов`язків.

Отже, суд вправі застосовувати способи захисту цивільних прав, які випливають із характеру правопорушень, визначених спеціальними нормами права, а також повинен враховувати критерії "ефективності" таких засобів захисту та вимоги частин 2-5 статті 13 Цивільного кодексу України щодо недопущення зловживання свободою при здійсненні цивільних прав особою.

Поряд з цим, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненими цими діяннями наслідкам (подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі №48/340.

Господарські суди порушують провадження у справах за позовами, в основі яких правова вимога - спір про право, що виникає з матеріальних правовідносин. Відповідний правовий висновок наведений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, в постанові Верховного Суду від 11.02.2020 у справі №922/2871/17.

Разом з тим, враховуючи правову позицію Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладену у дані постанові щодо певного способу захисту власником своїх прав, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній із 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Відповідно до пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству" судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" до набрання чинності цим Законом.

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2021 у справі № 915/161/20 (на яку посилається скаржник у касаційній скарзі), ухваленій у подібних правовідносинах, зокрема в частині позовних вимог про скасування запису про проведену державну реєстрацію прав, Суд враховуючи аксіому цивільного судочинства jura novit curia - "суд знає закон", зазначив, що встановивши в ході розгляду справи, що наявність слова "запис" у прохальній частині поданого позову не змінює суті заявлених позовних вимог, які направлені на поновлення прав позивача як розпорядника земель комунальної власності, суди попередніх інстанцій дійшли раціонального та логічного висновку про можливість скасування державної реєстрації права власності на самочинно збудоване майно. Відтак Суд, з урахуванням встановлених обставин, не знайшов підстав для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень у цій частині та вказав, що не може бути скасоване правильне по суті судове рішення та не може бути відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму; судове рішення може бути скасоване лише з метою виправлення істотної судової помилки, якою вказану вище, Верховний Суд не визнав.

Судова колегія вважає за необхідним зазначити, що викладені у постановах від 16.07.2020 у справі № 924/369/19, від 21.01.2021 у справі № 925/1222/19 правові висновки стосовно того, що за певних умов належним способом захисту може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права за позовами, поданими до набрання чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", на що також звернув увагу суд касаційної інстанції у постанові від 13.04.2021 у справі № 903/54/20 (ухвалена після подання касаційної скарги і заяви про усунення її недоліків).

З урахуванням встановлених обставин саме у цій справі, зокрема, вибуття спірного майна з володіння власника на підставі іпотечного застереження в договорі іпотеки, застосування іншого способу захисту прав позивача, аніж скасування державної реєстрації права власності здійсненої в результаті реалізації іпотечного застереження з порушенням Закону України "Про іпотеку" та Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження" не буде ефективним та не призведе до захисту права, за яким звернувся позивач.

Зважаючи на вищенаведене, доводи апеляційної скарги не спростовують правомірні висновки суду першої інстанції на час прийняття оскаржуваного рішення суду. Відтак апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції, як таке що постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права, залишенню без змін.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у рішенні суду, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Висновки за результатами апеляційної скарги

За викладених обставин, колегія суддів вважає, що рішенням Господарського суду міста Києва від 25.06.2020 у справі №910/10440/19 прийняте з повним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи та дотриманням норм процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у даній справі судового рішення не вбачається.

Судові витрати

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Офіс Сервіс Люкс" залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2020 у справі №910/10440/19 - без змін.

Матеріали справи №910/10440/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 20.12.2021.

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді К.В. Тарасенко

Т.І. Разіна