ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" грудня 2021 р. м.Київ Справа№ 910/15998/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Тищенко О.В.

за участю секретаря судового засідання Салій І.О.

за участю представників згідно протоколу судового засідання від 02.12.2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги

Товариства з обмеженою відповідальністю "Бодокарта"

на рішення Господарського суду м. Києва

від 26.04.2021 (повний текст складено та підписано 11.05.2021)

у справі № 910/15998/20 (суддя Усатенко І.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бодокарта"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "УАН Кард"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_1

про стягнення 2 132 400,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "Бодокарта" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Уан кард" про стягнення збитків у розмірі 2132400,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що внаслідок порушення колишнім директором позивача своїх зобов`язань по збереженню комерційної таємниці та використанню напрацювань позивача у сфері послуг (умови договорів, клієнтська база, тощо), що ними надаються, позивачу було завдано збитків у вигляді упущеної вигоди на суму 2132400,00 грн.

Короткий зміст заперечень відповідача проти позову

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що оскільки, вказані в позові відомості не є комерційною таємницею та не підлягають правовій охороні, відповідач не несе відповідальності за зобов`язання фізичної особи ОСОБА_1 , як колишнього працівника позивача; доводи позивача про введення його клієнтів відповідачем в оману щодо особи, яка буде надавати послуги є припущеннями позивача. Позивачем не доведено правових підстав для стягнення з відповідача збитків та не обґрунтовано їх розмір. Обставини щодо недобросовісної конкуренції не встановлені компетентним органом.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду м. Києва від 26.04.2021 у справі № 910/15998/20 у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Бодокарта" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Уан Кард" про стягнення 2132400,00 грн - відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено обставин, що відповідач вчиняв протиправні дії, не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та завданням позивачу збитків, не доведено сам факт завдання позивачу збитків, як і їх розмір. Долучені до матеріалів справи докази, зокрема копії договорів та інших первинних документів, пов`язаних з виконанням договорів, листування, адвокатські запити та відповіді на них, тощо, які не зазначені в рішенні, були розглянуті та оцінені судом проте не впливають на предмет доказування у даній справі, та не є належними і допустимими доказами в підтвердження завдання позивачу збитків відповідачем та їх розміру.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Бодокарта" звернулось до суду першої інстанції (у відповідності п. 17.5 ч.1 Перехідних положень ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України) з апеляційною скаргою, у якій просить рішення Господарського суду м. Києва від 26.04.2021 у справі № 910/15998/20 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Бодокарта" задовольнити повністю.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, не врахувавши зміст позовних вимог позивача з урахуванням того, що ТОВ «ІНТЕРА» та АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК Аваль» були потенційними клієнтами позивача, переговори з якими від імені останнього вів ОСОБА_2 , як головний операційний директор групи компаній Бодокард. Водночас, позивач вказував на зміст правовідносин відповідача з ППО «ДП Укрпошта» стосовно використання відповідачем комерційної таємниці позивача у цих правовідносинах.

Окрім того, позивачем було надано достатньо доказів, які свідчили про те, що ТОВ «БОДОКАРТА» в особі головного операційного директора групи компаній Бодокард ОСОБА_1 вело перемовини з ТОВ «Інтера» щодо укладення з останнім договору на постачання подарункових сертифікатів і досягло певних домовленостей щодо ціни та обсягу такої поставки, а також велись відповідні перемовини вказаною особою і з АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК Аваль».

Також, скаржник вказував, що:

- саме через неправомірні дії відповідача в особі директора ОСОБА_1. який одночасно був головним операційним директором групи компаній Бодокард і вів переговори як представник позивача, позивач не отримав доходів від укладення договорів з цими клієнтами, докази чого ним надано до справи, і що не було враховано судом першої інстанції;

- суд першої інстанції не врахував приписи ст. 15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції», ч. 3 ст. 22 Цивільного кодексу України, а також відповідачем не було спростовано презумпцію його вини, обумовлену ч. 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України;

- суд першої інстанції помилково вказав на необхідність використання позивачем інших способів захисту , можливість пред`явлення вимог до третьої особи, а не до відповідача та неможливість захисту ним прав при введенні відповідачем оману третіх осіб щодо особи, з якою укладається договір та предмету такого договору;

- суд першої інстанції помилково вказав на необхідність встановлення обставин щодо антиконкурентної поведінки відповідача Антимонопольним комітетом України, а також необґрунтовано визнав недоведеними обставини використання відповідачем інформації , що є комерційною таємницею позивача.

Також, скаржник посилався на те, що судом першої інстанції було безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів, яке було подано разом із позовною заявою, у зв`язку з чим скаржником заявлено клопотання про витребування доказів разом з апеляційною скаргою (у прохальній її частині).

Також, в апеляційній скарзі скаржник посилався на понесення ним та стадії апеляційного розгляду справи судових витрат в сумі 56 000,00 грн.

Короткий зміст заперечень проти доводів апеляційної скарги

20.09.2021 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, який прийнято судом апеляційної інстанції до розгляду з огляду на ст. ст. 2, 119, 263 Господарського процесуального кодексу України, поновивши строк на його подання з огляду на поважність причин неподання відзиву у встановлений строк.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, відповідач посилався на те, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з тих підстав, що аргументи оскаржуваного рішення викладені із посиланням на відповідні норми чинного законодавства, суд правильно застосував відповідні норми чинного законодавства та надав їм належне тлумачення з огляду на обставини справи та докази, подані сторонами. В апеляційній скарзі не міститься жодного аргументу та доказу, щодо неправильного застосування норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції.

Крім того, відповідачем у відзиві викладено заяву про розподіл судових витрат в сумі 40 000,00 грн , понесених на стадії апеляційного розгляду справи.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.06.2021, для розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Бодокарта" сформовано колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Станіка С.Р., судді: Тищенко О.В., Тарасенко К.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2021 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Бодокарта" на рішення Господарського суду м. Києва від 26.04.2021 у справі № 910/15998/20 - залишено без руху, протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали, Товариство з обмеженою відповідальністю "Бодокарта" має право усунути недоліки, подавши до Північного апеляційного господарського суду:

- докази сплати судового збору у розмірі 47 979, 00 грн. за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду м. Києва від 26.04.2021 у справі № 910/15998/20, яке оскаржується у повному обсязі.

- докази направлення копії апеляційної скарги та доданих до неї документів на адресу місцезнаходження листом з описом вкладеного:

- відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "УАН Кард": 03062, м.Київ, Святошинський район, ВУЛИЦЯ КУЛІБІНА, будинок 4/2, офіс 7

- третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 .

12.07.2021 через відділ управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів (канцелярію) Північного апеляційного господарського суду від скаржника (Товариства з обмеженою відповідальністю "Бодокарта") надійшла заява на виконання вимог ухвали Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2021 по справі №910/15998/20 (вх. 09.1-13/19140/21) до якої долучено:

- платіжне доручення №1467 від 20.05.2021,як доказ сплати судового збору у розмірі 47 979, 00 грн. за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду м. Києва від 26.04.2021 у справі № 910/15998/20, яке оскаржується у повному обсязі.

- докази направлення копії апеляційної скарги та доданих до неї документів на адресу місцезнаходження листом з описом вкладеного: відповідача (Товариства з обмеженою відповідальністю "УАН Кард") 03062, м.Київ, Святошинський район, ВУЛИЦЯ КУЛІБІНА, будинок 4/2, офіс 7 та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ( ОСОБА_1 ) АДРЕСА_1 , листом з описом вкладеного.

У зв`язку із перебування судді Тищенко О.В., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) з 12.07.2021 по 25.07.2021 включно у відпустці, вирішення питання стосовно апеляційної скарги здійснюється після виходу судді з відпустки.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.07.2021 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Бодокарта" пропущений процесуальний строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду м. Києва від 26.04.2021 у справі № 910/15998/20, відкрито апеляційне провадження у справі №910/15998/20 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Бодокарта" на рішення Господарського суду м. Києва від 26.04.2021, розгляд справи призначено на 09.09.2021, встановлено учасникам справи процесуальні строки на заявлення клопотань, заяв та подання відзиві, зупинено дію оскаржуваного рішення. .

09.09.2021 розгляд справи не відбувся, у зв`язку з перебуванням головуючого судді Станіка С.Р. у відпустці.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.09.2021 розгляд справи призначено в судовому засіданні 28.10.2021.

У зв`язку з перебуванням судді Тарасенко К.В., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустці з 25.10.2021 по 29.10.2021, вирішити питання про поновлення провадження у визначеному складі - неможливо.

Розпорядженням в.о. керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2021, у зв`язку із перебування судді Тарасенко К.В., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці відповідно до підпунктів 2.3.25., 2.3.49. пункту 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/15998/20.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.10.2021 прийнято справу №910/15998/20 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Бодокарта" на рішення Господарського суду м. Києва від 26.04.2021 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Станік С.Р. (суддя-доповідач), судді: Шаптала Є.Ю., Тищенко О.В. здійснивши її розгляд в раніше призначеному судовому засіданні 28.10.2021 об 10 год. 30 хв.

В судове засідання 28.10.2021 з`явились представники позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Бодокарта" та відповідача (Товариства з обмеженою відповідальністю "УАН Кард"), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином.

При зверненні до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою Товариство з обмеженою відповідальністю "Бодокарта" звернувся повторно з клопотанням про витребування доказів від 16.10.2020 та від 20.01.2020.

Так, в судовому засіданні 28.10.2021 представник позивача заявив клопотання про витребування у АТ "Райффайзен банк Аваль" інформацію чи вели у травні-липні 2018 року представники АТ "Райффайзен банк Аваль" переговори з ОСОБА_3 з приводу придбання подарункових сертифікатів, яких сертифікатів стосувались переговори BODOKART чи ONECARD; чи ОСОБА_1 вів з ними переговори як директор ТОВ "Бодокарта" чи як директор ТОВ "УАН Кард"; чи надавав ОСОБА_1 повну, достовірну та вичерпну інформацію щодо предмету договору між АТ "Райффайзен банк Аваль" та ТОВ "УАН Кард" (змісту сертифікатів, що будуть передаватись за довогором) та щодо умов поставки подарункових сертифікатів; які б сертифікати АТ "Райффайзен банк Аваль" придбав би у травні-липні 2018 року, якби ОСОБА_1 запропонував придбати сертифікати BODOKART чи ONECARD та витребувати належним чином посвідчені копії внутрішніх документів (доповідні записки, повідомлення тощо) та переписки (повідомлення, надіслані та отримані з використанням звичайної пошти та корпоративної електронної пошти) щодо ведення АТ "Райффайзен банк Аваль" у період із 01 травня по 24 липня 2018 року переговорів з ТОВ "Бодокарта", ТОВ "УАН Кард" та ОСОБА_3 з приводу укладення договору (договорів) поставки подарункових сертифікатів (зокрема, поштові та електронні повідомлення від вказаних осіб).

Клопотання позивач обґрунтовує тим, що відповідач вводив в оману АТ "Райффайзен банк Аваль" щодо предмету договору та особи, з якою відповідний договір буде укладено шляхом використання інформації, що містить комерційну таємницю, майнові права на яку належать позивачу.

Окрім того, позивач зазначав, що вказані документи необхідні для підтвердження або спростування обставин на які позивач посилається в позовній заяві.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.10.2021 клопотання позивача (Товариства з обмеженою відповідальністю "Бодокарта") про витребування доказів - задоволенно та витребувано у Акціонерного товариства "РАЙФФАЙЗЕН БАНК" (01011, місто Київ, ВУЛИЦЯ ЛЄСКОВА, будинок 9, ) належним чином посвідчені копії внутрішніх документів (зокрема, проекти договору, анкети контрагента, доповідні записки, повідомлення тощо) та переписки (повідомлення, надіслані та отримані з використанням звичайної пошти та корпоративної електронної пошти) щодо ведення АТ "Райффайзен банк Аваль" у період із 01 травня по 24 липня 2018 року переговорів з ТОВ "Бодокарта", ТОВ "УАН Кард" та ОСОБА_3 з приводу укладення договору (договорів) поставки подарункових сертифікатів (зокрема, поштові та електронні повідомлення від вказаних осіб, в тому числі направлених з наступних електронних адрес: ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ). У випадку неможливості надати витребувані документи - надати пояснення стсоовно неможливості їх надання. Оголошено переву в судовому засіданні на 02.12.2021.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання

В судове засідання 02.12.2021 з`явився представник скаржника (позивача) та відповідача.

Окрім того, в судовому засіданні 02.12.2021 представником скаржника заявлено клопотання про застосування заходів процесуального примусу до Акціонерного товариства "РАЙФФАЙЗЕН БАНК" за невиконання вимог ухвали Північного апеляційного господарського суду від 28.10.2021 і надати час для відповіді шляхом переви у розгляді справи.

Суд апеляційної інстанції заслухави в судовому засіданні 02.12.2021 позиції учаників справи стосовно клопотання скаржника про застосування заходів процесуального примусу до Акціонерного товариства "РАЙФФАЙЗЕН БАНК" за невиконання вимог ухвали Північного апеляційного господарського суду від 28.10.2021 і надати час для відповіді шляхом переви у розгляді справи - дійшов висновку про відмову у його задоволенні з огляду на його безпідставність та необгрунтованість.

У судовому засіданні 02.12.2021 представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 02.12.2021 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Третя особа - ОСОБА_1 - в судове засідання 02.12.2021 представників не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 202, ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки третя особа про дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, участь представників сторін у судовому засіданні судом обов`язковою не визнавалась, суду не наведено обставин, за яких спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні, тому розгляд справи відбувається за відсутності представника третьої особи.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка представників учасників справи у судове засідання за умови належного повідомлення позивача про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що підстави для відкладення розгляду справи - відсутні.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджується наявними матеріалами справи та вірно встановлено судом першої інстанції Як вбачається з виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії ААВ № 446191 від 26.07.2012 Товариство з обмеженою відповідальністю "Бодокарта", ідентифікаційний код 38272227 було зареєстровано 26.07.2012, про що до реєстру внесено відповідний запис, керівником товариства вказано ОСОБА_1 .

Товариство створено на підставі рішення засновників, оформленого протоколом № 1 від 26.07.2012, яким в тому числі вирішено призначити директора ОСОБА_1 Директора прийнято на роботу на підставі наказу № 1-К від 31.07.2012.

Згідно рішення загальних зборів засновників Товариства з обмеженою відповідальністю "Мультикард", оформленого протоколом від 18.08.2017 № 1/2017, єдиним засновником ОСОБА_1 було вирішено створити ТОВ "Мультикард" та призначити на посаду директора товариства ОСОБА_1 . До матеріалів справи долучено наказ № 1/2017 від 18.08.2017 про призначення ОСОБА_1 директором ТОВ "Мультикард".

ОСОБА_1 було звільнено з посади директора ТОВ "Бодокарта", в зв`язку з переведенням на посаду директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Мультикард" наказом № 60/1К від 30.08.2017 на підставі рішення загальних зборів учасників товариства, оформленого протоколом № 08/17 від 30.07.2017.

На підставі рішення загальних зборів учасників ТОВ "Мультикард", оформленого протоколом № 7/2018 від 24.07.2018 вирішено звільнити з посади директора ОСОБА_1 та призначити на посаду директора ОСОБА_4 . Звільнення оформлено наказом № 4-К від 24.07.2018.

21.03.2018 згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань було зареєстровано Товариство з обмеженою відповідальністю "Уан Кард", ідентифікаційний код 42009976, керівник - ОСОБА_1 . Засновником товариства є ОСОБА_5 , що підтверджується протоколом № 1 від 19.03.2018, складеним за результатами загальних зборів засновників Товариства з обмеженою відповідальністю "Уан Кард".

В матеріалах справи наявне свідоцтво на знак для товарів і послуг № 208537, зареєстровано в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг 10.02.2016 на знак "БОДОКАРТА".

31.07.2012 Товариством з обмеженою відповідальністю "Бодокарта" прийнято наказ № 1 "Про затвердження Положення забезпечення захисту інформації, що становить комерційну таємницю та конфіденційну інформацію", яким затверджено відповідне положення.

Відповідно до Положення забезпечення захисту інформації, що становить комерційну таємницю та конфіденційну інформацію, комерційна таємниця - інформація, яка є секретною в тому розумінні, що вона в цілому чи в певній формі та сукупності її складових є невідомою та не є легкодоступною для осіб, які звичайно мають справу з видом інформації, до якого вона належить, у зв`язку з цим має комерційну цінність та була предметом адекватним існуючим обставинам заходів щодо збереження її секретності, вжитих особою, яка законно контролює цю інформацію. Комерційною таємницею можуть бути відомості технічного, організаційного, комерційного, виробничого та іншого характеру, за винятком тих, які відповідно до закону не можуть бути віднесені до комерційної таємниці.. Конфіденційна інформація - це відомості, які знаходяться у володінні, користуванні, розпорядженні окремих фізичних чи юридичних осіб і поширюються за їх бажанням відповідно до передбачених ними умов. Інформація, що становить комерційну таємницю - відомості науково-технічного, технологічного, виробничого, фінансово-економічного або іншого характеру (у тому числі секрети виробництва (ноу-хау), що мають дійсну або потенційну комерційну цінність у силу невідомості третім особам, до якої не має вільного доступу на законній підставі і у відношенні якої власником такої інформації введений режим комерційної таємниці. Контрагент - сторона цивільно-правового договору, якій власник інформації, що становить комерційну таємницю, передав цю інформацію.

Згідно п. 2.1 Положення забезпечення захисту інформації, що становить комерційну таємницю та конфіденційну інформацію інформацією, що становить комерційну таємницю позивача відносяться: - відомості про послуги, які надає товариство: собівартість послуг; розмір націнки на вартість послуг; обсяги надання послуг; поточні і перспективні плани та стратегія товариства; відомості про партнерів та клієнтів товариства; відомості про способи надання і реалізації послуг товариства; - відомості про управління товариством: відомості про способи та засоби управління товариством; відомості про внутрішню структуру товариства; - відомості про фінанси товариства: відомості про систему оплати праці; відомості, що розкривають показники фінансового плану; майнове становище товариства; відомості про баланс товариства; відомості про фінансові операції товариства; відомості про стан банківських рахунків товариства; відомості про рівень доходів товариства; - відомості про плани товариства: відомості про плани розширення та налагодження комерційних та ділових зв`язків товариства; - інші відомості: відомості про спеціальність, рівень кваліфікації та місце проживання працівників товариства; зміст та характер договорів та контрактів, однією із сторін у яких виступає товариство; відомості щодо обладнання приміщень товариства охоронною сигналізацією та місця її встановлення; інші відомості пов`язані з виробничою, економічною, фінансовою, управлінською та іншою діяльністю товариства, які не становлять державної таємниці і розголошення яких може призвести до заподіяння шкоди товариству, спричинити матеріальні збитки і завдати шкоди його діловій репутації.

В зв`язку з прийняттям вищезазначеного положення ОСОБА_1 31.07.2012 підписав зобов`язання про нерозголошення інформації, що становить комерційну таємницю та/або конфіденційну інформацію товариства. ОСОБА_1 в тому числі зобов`язався, у разі звільнення з роботи не використовувати і не розголошувати відому йому інформацію, що містить комерційну таємницю та/або конфіденційну інформацію товариства, в інших місцях роботи чи в особистих інтересах протягом 3 років та передати товариству всі носії комерційної таємниці та конфіденційної інформації (рукописи, креслення, жорсткі носії електронної інформації, документи, матеріали, відео- та фото матеріали та ін), які знаходились у його розпорядженні в зв`язку з виконанням них службових обов`язків.

Позивач в обгрунтування позовних вимог наголошував на тому, що ОСОБА_1 , якому, як колишньому директору позивача, була відома інформація, що становить комерційну таємницю, яка в подальшому була розголошена ОСОБА_1 відповідачу. При цьому відповідач використав отриману від ОСОБА_1 конфіденційну інформацію та видавав себе за частину групи компаній BODOCARD, та зміг укласти договори з клієнтами позивача, що є актом недобросовісної конкуренції. Позивач вважає, що він зазнав збитків від дій відповідача у сумі упущеної вигоди, яка становить суму договорів, укладених відповідачем з ТОВ "Інтера" (249200,00 грн), АТ "Райффайзен Банк Аваль" (1823200,00 грн) та Первинною профспілковою організацією Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" (60000,00 грн).Таким чином, позивачем заявлено до відшкодуванян з відповідача стягнення з відповідача збитків у розмірі упущеної вигоди за трьома договорами, укладеними відповідачем з третіми особами.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Як вбачається з долучених до матеріалів справи документів, Товариством з обмеженою відповідальністю "Уан Кард" (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтера"(покупець) укладено договір поставки № 180618 від 18.06.2018, відповідно до п. 1.1 якого продавець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі поставити та передати у власність покупця товар, визначений у п. 1.2 договору (надалі іменується товар або подарункові сертифікати), а покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, прийняти та оплатити товар. На виконання умов цього договору відповідачем було поставлено, а ТОВ "Інтера" прийнято товару на загальну суму 249200,00 грн, що підтверджується долученою до матеріалів справи видатковою накладною № 4 від 27.07.2018.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, умови вказаного договору не містять будь-яких посилань у ньому на приналежність продавця до групи компаній BODOCARD, чи будь-яких інших даних, які б свідчили, що відповідач вводив свого контрагента в оману щодо особи, яка є продавцем за даним договором.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що позивачем не надано суду будь-яких доказів в підтвердження того, що ТОВ "Інтера" було клієнтом позивача та мало зобов`язання чи будь-які домовленості не замовляти послуги та товар аналогічний тому, що реалізує ТОВ "Бодокарта" у інших юридичних осіб. Позивачем не доведено, що між ним та ТОВ "Інтера" велись переговори щодо придбання у позивача товару чи послуг чи були досягнуті будь-які попередні домовленості щодо вартості товару, що має намір придбати ТОВ "Інтера".

Окрім того, до матеріалів справи не долучено доказів того, що ТОВ "Інтера" пред`являло відповідачу будь-які претензії щодо отриманого товару та щодо введення його в оману з приводу особи, яка продавала товар.

Також, до матеріалів справи долучено договір поставки № 26/07/2018/1026/47248/1 від 26.07.2018, укладений між Акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Уан Кард" (постачальник) відповідно до п. 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених договором, постачальник зобов`язується передати (поставити) у власність покупця в обумовлений договором строк подарункові сертифікати, а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар і оплатити його. Загальна вартість товару, що підлягає поставці за договором, становить 1823200,00 грн.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, умови вказаного договору не містять будь-яких посилань на приналежність продавця до групи компаній BODOCARD, чи будь-яких інших даних, які б свідчили, що відповідач вводив свого контрагента в оману щодо особи, яка є продавцем за даним договором.

Позивачем не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України доказів в підтвердження того, що АТ "Райффайзен Банк Аваль" мало намір купувати товар у 2018-2019 році саме у позивача було чи мало зобов`язання або будь-які домовленості не замовляти послуги та товар аналогічний тому, що реалізує ТОВ "Бодокарта" у інших юридичних осіб. Позивачем не доведено, що між ним та АТ "Райффайзен Банк Аваль" велись переговори щодо придбання у позивача товару чи послуг чи були досягнуті будь-які попередні домовленості щодо вартості товару, що має намір придбати АТ "Райффайзен Банк Аваль".

Окрім того, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України в підтвердження тих обставин, що АТ "Райффайзен Банк Аваль" пред`являло відповідачу будь-які претензії щодо отриманого товару та щодо введення його в оману з приводу особи, яка продавала товар.

В матеріалах справи міститься копія договору № 12/10 від 08.10.2018, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Уан Кард" (продавець) та Первинною профспілковою організацією Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" (покупець), відповідно до п. 1.1 якого продавець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, передати у власність покупця товар, визначений у п. 1.2 договору (надалі іменується товар або подарункові сертифікати), визначаються специфікацією, що є додатком та невід`ємною частиною цього договору. Сума договору, визначена у специфікації становить 60000,00 грн.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, умови вказаного договору не містять будь-яких посилань стосовно приналежності продавця до групи компаній BODOCARD чи будь яких інших даних, які б свідчили, що відповідач вводив свого контрагента в оману щодо особи, яка є продавцем за даним договором.

Окрім того, суд апеляційної інстанції також погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України в підтвердження того, що Первинна профспілкова організація Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" було клієнтом позивача та мало зобов`язання чи будь-які домовленості не замовляти послуги та товар аналогічний тому, що реалізує ТОВ "Бодокарта" у інших юридичних осіб. Позивачем не доведено, що між ним та Первинною профспілковою організацією Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" велись переговори щодо придбання у позивача товару чи послуг чи були досягнуті будь-які попередні домовленості щодо вартості товару, що має намір придбати Первинна профспілкова організація Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта".

Також, матеріали справи не містяь доказів, що Д Первинна профспілкова організація Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" пред`являло відповідачу будь-які претензії щодо отриманого товару та щодо введення його в оману з приводу особи, яка продавала товар.

Також, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що з змісту вищезазначених договорів вбачається якась їх винятковість чи ексклюзивність, вони не містять будь-яких посилань на виняткові методи роботи та ведення господарської діяльності, а містить істотні умови договору поставки.

Доводи скаржника про те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, не врахувавши зміст позовних вимог позивача з урахуванням того, що ТОВ «ІНТЕРА» та АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК Аваль» були потенційними клієнтами позивача, переговори з якими від імені останнього вів ОСОБА_1, як головний операційний директор групи компаній Бодокард. Водночас, позивач вказував на зміст правовідносин відповідача з ППО «ДП Укрпошта» стосовно використання відповідачем комерційної таємниці позивача у цих правовідносинах - судом апеляційної інстанції відхиляються як необгрунтовані та такі, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції стосовно спірних правовідносин сторін в контексті існуючого спору.

Також, доводи скаржника про те, що позивачем було надано достатньо доказів, які свідчили про те, що ТОВ «БОДОКАРТА» в особі головного операційного директора групи компаній Бодокард ОСОБА_1 вело перемовини з ТОВ «Інтера» щодо кладення з останнім договору на постачання подарункових сертифікатів і досягло певних домовленостей щодо ціни та обсягу такої поставки, а також велись відповідні перемовини вказаною особою і з АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК Аваль» - судом апеляційної інстанції відхиляються як необґрунтовані та такі, що спростовуються наявними матеріалами справи, в яких, як встановлено вірно судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, не містять належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України в підтвердження вказаних обставин.

Статтею 16 ЦК України передбачено право особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту порушених або оспорюваних прав та охоронюваних законом інтересів, згідно ст 16 ЦК України, є відшкодування збитків.

При цьому, доводи скаржника про те, що суд першої інстанції не врахував приписи сч. 3 ст. 22 Цивільного кодексу України, а також відповідачем не було спростовано презумпцію його вини, обумовлену ч. 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України - судом апеляційної інстанції відхиляються з огляду на наступне.

За загальними положеннями ст. 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

З вказаних норм чинного законодавства вбачається, що обов`язковими умовами покладення відповідальності на винну сторону є наявність збитків, наявність порушення з боку цієї особи, причинного зв`язку між діями особи та збитками, які складають об`єктивну сторону правопорушення, та вини особи, внаслідок дій якої спричинено збитки.

Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ особи, що обмежує її інтереси як учасника певних відносин і проявляється у витратах, зроблених особою, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних особою доходів, які б вона одержала при умові правомірної поведінки особи.

Обов`язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв`язок між вчиненими порушеннями і збитками. Збитки є наслідком, а допущення порушення - причиною. Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок вчиненого порушення, тобто наявності прямого причинного-наслідкового зв`язку між діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої.

Відповідно до ст. 224 ГК України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

За змістом ст .225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Право на відшкодування завданих збитків виникає при наявності складу цивільного правопорушення: порушення цивільного права чи інтересу; завдання збитків, причинного зв`язку між порушенням права та збитками, наявність винної поведінки.

Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною шкоди, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками.

Відшкодування збитків є видом відповідальності учасників цивільних правовідносин за шкоду, яка є негативним наслідком правопорушення. При цьому, враховано, що збиток - це грошова оцінка шкоди, яка підлягає відшкодуванню за неможливості, недоцільності або у разі відмови потерпілого від відшкодування шкоди в натурі.

Отже, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Тобто, протиправна дія є причиною, а шкода - наслідком протиправної дії. Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування збитків.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі, якби відповідач не уклав договори з третіми особами, а саме позивачем були б вчинені відповідні правочини. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Частина друга статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічний принцип закріплено у частині другій статті 2, частині першій статті 13 ГПК України.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішенні справи. Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Тобто в цьому разі мається на увазі достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.

Особливе значення такі правила мають при доведенні наявності та розміру заподіяних потерпілому збитків у вигляді упущеної вигоди, яку на відміну від реальних збитків довести з максимальною математичною точністю досить складно, оскільки її визначення та розрахунок потребує урахування сукупності різних критеріїв та факторів (звичайні умови обороту, справедливість, розумність, компенсаційність відшкодування тощо), які мають оціночний характер.

Наявність збитків у вигляді упущеної вигоди та їх розмір не має надмірно залежати від сукупності мінливих та непередбачуваних обставин, щоб складати певний і обґрунтований розмір шкоди.

Тому при розгляді справ про стягнення упущеної вигоди актуальним є питання стандарту доказування, адже встановлення занадто високого стандарту зумовлює складнощі у доведенні наявності збитків та їх розміру.

Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування під час розгляду справи категорій стандартів доказування - правил, які дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

Суд звертає увагу, що 17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким були, зокрема внесені зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18).

Тобто обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, який, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") звернув увагу, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом"("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосований ЄСПЛ у рішенні від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

ЄСПЛ у рішенні від 21.10.2011 у справі "Дія-97" проти України" зазначив, що процесуальні правила призначені для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, а також, що учасники судового провадження повинні мати право розраховувати на те, що ці правила застосовуватимуться. Цей принцип застосовується до усіх - не лише до сторін провадження, але й до національних судів.

Верховний Суд зауважує, що саме суд має забезпечити право особи на справедливий суд (справедливу судову процедуру).

Оскільки, як зазначалося вище упущена вигода є категорією визначення та розрахунок якої потребує урахування, зокрема, звичайних умов обороту, справедливості, розумності, компенсаційності відшкодування, які є оціночними поняттями, очевидно, що доведення таких обставин передбачає існування ряду міркувань (умовиводів), ймовірностей, а отже має здійснюватися із застосуванням стандарту переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Таким стандартом є стандарт вірогідності доказів, який з розумною впевненістю дозволяє стверджувати, що факт є доведеним, якщо після оцінки доказів вбачається, що факт скоріше відбувся (мав місце), аніж не був. Зокрема, з розумною впевненістю стверджувати доведеність позивачем наявності заподіяних йому збитків, правильність розрахунку збитків у вигляді упущеної вигоди, розміру упущеної вигоди, яка підлягає стягненню з боржника на користь кредитора тощо.

За цих умов збитки у вигляді упущеної вигоди підлягають відшкодуванню у разі: 1) коли заявлений кредитором не отриманий дохід (майнова вигода) був у межах припущення сторін на момент виникнення зобов`язань; 2) втрата доходу є ймовірним результатом порушення зобов`язання іншим контрагентом (боржником); 3) дохід не є абстрактним і може бути доведеним із розумним рівнем впевненості.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, позивач обґрунтовує розмір упущеної вигоди сумами контрактів, укладеними відповідачем з третіми особами. Проте, як вірно встановив суд першої інстанції, позивачем не доведено тих обставин, що у нього була можливість укласти відповідні договори, що треті особи були зацікавлені у придбанні товару саме у позивача, і що сума договорів, яка, на думку позивача, складає розмір упущеної вигоди, була б такою, як і за договорами укладеними відповідачем. Тобто доводи позивача щодо розміру упущеної вигоди - є теоретичними та не підтверджені будь-якими доказами.

Отже, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем не доведено наявності складу цивільного правопорушення як необхідної умови застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, оскільки позивачем не доведено об`єктивну та суб`єктивну сторони спричинення відповідачем збитків, понесення збитків, причинно-наслідковий зв`язок між діями та понесеними позивачем збитками, не надано жодних належних доказів на підтвердження можливості реального отримання доходів суму яких заявив до стягнення позивач, а також вжиття кредитором заходів для їх одержання, що є необхідним при зверненні з відповідним позовом щодо стягнення упущеної вигоди, не зазначив у чому проявляється вина відповідача за зустрічним позовом.

Суду апеляційної інстанції не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами у розумінні ст. ст. 76-79 ГПК України умови та підстави покладення на особу відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, не наведено критеріїв , за якими позивач визначав (розраховував) розмір збитків у вигляді упущеної вигоди, не довів наявності та розмір збитків у вигляді упущеної вигоди.

Крім того, суд першої інстанції вірно зазначив, що у разі введення третіх осіб в оману з приводу особи, яка є продавцем товару (надавачем послуг), порушеними є саме права третіх осіб, а не позивача. Тобто, саме треті особи мають право звертатись до суду за захистом своїх прав шляхом визнання недійсними укладених з відповідачем договорів та реституції (стягнення збитків) чи звертатись до правоохоронних органів з приводу вчинених щодо них шахрайських дій. Таким чином, суд апеляційної інстанції також дійшов висновку, що позивач не позбавлений права звернутись саме до колишнього директора щодо стягнення збитків, чи звертатись до правоохоронних органів з заявами про вчинення колишнім директором злочину. Саме такий спосіб захисту є належним та ефективним в даному випадку. Проте, ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не було надано доказів, що позивач звертався до правоохоронних органів чи ініціював стягнення збитків саме з директора.

Відповідно до ст. 162 ГК України, суб`єкт господарювання, що є володільцем технічної, організаційної або іншої комерційної інформації, має право на захист від незаконного використання цієї інформації третіми особами, за умов, що ця інформація має комерційну цінність у зв`язку з тим, що вона невідома третім особам і до неї немає вільного доступу інших осіб на законних підставах, а володілець інформації вживає належних заходів до охорони її конфіденційності.

Згідно ст. 36 ГК України, відомості, пов`язані з виробництвом, технологією, управлінням, фінансовою та іншою діяльністю суб`єкта господарювання, що не є державною таємницею, розголошення яких може завдати шкоди інтересам суб`єкта господарювання, можуть бути визнані його комерційною таємницею. Склад і обсяг відомостей, що становлять комерційну таємницю, спосіб їх захисту визначаються суб`єктом господарювання відповідно до закону. Розголошенням комерційної таємниці є ознайомлення іншої особи без згоди особи, уповноваженої на те, з відомостями, що відповідно до закону становлять комерційну таємницю, особою, якій ці відомості були довірені у встановленому порядку або стали відомі у зв`язку з виконанням службових обов`язків, якщо це завдало чи могло завдати шкоди суб`єкту господарювання. Неправомірним використанням комерційної таємниці є впровадження у виробництво або врахування під час планування чи здійснення підприємницької діяльності без дозволу уповноваженої на те особи неправомірно здобутих відомостей, що становлять відповідно до закону комерційну таємницю. За неправомірне збирання, розголошення або використання відомостей, що є комерційною таємницею, винні особи несуть відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ст. 505, 506 ЦК України, комерційною таємницею є інформація, яка є секретною в тому розумінні, що вона в цілому чи в певній формі та сукупності її складових є невідомою та не є легкодоступною для осіб, які звичайно мають справу з видом інформації, до якого вона належить, у зв`язку з цим має комерційну цінність та була предметом адекватних існуючим обставинам заходів щодо збереження її секретності, вжитих особою, яка законно контролює цю інформацію. Комерційною таємницею можуть бути відомості технічного, організаційного, комерційного, виробничого та іншого характеру, за винятком тих, які відповідно до закону не можуть бути віднесені до комерційної таємниці. Майновими правами інтелектуальної власності на комерційну таємницю є: 1) право на використання комерційної таємниці; 2) виключне право дозволяти використання комерційної таємниці; 3) виключне право перешкоджати неправомірному розголошенню, збиранню або використанню комерційної таємниці; 4) інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом. Майнові права інтелектуальної власності на комерційну таємницю належать особі, яка правомірно визначила інформацію комерційною таємницею, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції", недобросовісною конкуренцією є будь-які дії у конкуренції, що суперечать торговим та іншим чесним звичаям у господарській діяльності. Недобросовісною конкуренцією є дії у конкуренції, зокрема визначені главами 2-4 цього Закону. Терміни, які вживаються для цілей цього Закону, визначені Законом України "Про захист економічної конкуренції".

Відповідно до ст. 17, 19 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції", розголошенням комерційної таємниці є ознайомлення іншої особи без дозволу особи, уповноваженої на те, з відомостями, що відповідно до законодавства України становлять комерційну таємницю, особою, якій ці відомості були довірені або стали відомі у зв`язку з виконанням відповідних обов`язків, якщо це завдало чи могло завдати шкоди суб`єкту господарювання. Неправомірним використанням комерційної таємниці є впровадження у виробництво або врахування під час планування чи здійснення господарської діяльності без дозволу уповноваженої на те особи відомостей, що становлять відповідно до законодавства України комерційну таємницю.

Згідно ст. 24 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції", особи, яким завдано шкоду внаслідок вчинення дій, визначених цим Законом як недобросовісна конкуренція, можуть звернутися до суду із позовом про її відшкодування.

Відповідно до ст. 28, 30 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції", особи, права яких порушені діями, визначеними цим Законом як недобросовісна конкуренція, можуть протягом шести місяців з дня, коли вони дізнались або повинні були дізнатися про порушення своїх прав, звернутися до Антимонопольного комітету України, його територіальних відділень із заявою про захист своїх прав. Органи Антимонопольного комітету України у справах про недобросовісну конкуренцію приймають обов`язкові для виконання рішення про: визнання факту недобросовісної конкуренції; припинення недобросовісної конкуренції; офіційне спростування за рахунок порушника поширених ним неправдивих, неточних або неповних відомостей; накладання штрафів; закриття провадження у справі.

Суд апеляційної інстанції погоджується з правильними висновками суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять доказів в підтвердження тієї обставини, що відповідачем вчинялись антиконкурентні дії, оскільки, вони мають бути встановлені відповідним повноважним органом. Також позивач не зазначав та відповідно не надавав докази того, що він звертався до Антимонопольного комітету України зі скаргою на антиконкурентні дії відповідача. Тобто позивачем не було вчинено дій на встановлення обставин щодо антиконкурентної поведінки відповідача.

Крім того, неправомірним використанням комерційної таємниці є впровадження у виробництво або врахування під час планування чи здійснення підприємницької діяльності без дозволу уповноваженої на те особи неправомірно здобутих відомостей, що становлять відповідно до закону комерційну таємницю. Позивачем не доведено ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції належними засобами доказування, наявність тих обставин, що при укладенні договорів, вартість яких позивач просить стягнути як упущену вигоду, відповідача будь-яким чином використав інформацію, яка містить комерційну таємницю позивача в розумінні чинного законодавства. Тобто позивачем не доведено, що при укладенні договорів з АТ "Райффайзен Банк Аваль" , ТОВ "Інтера" та Первинною профспілковою організацією Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" відповідач впровадив у виробництво або врахував під час планування чи здійснення підприємницької діяльності без дозволу уповноваженої на те особи неправомірно здобутих відомостей, що становлять відповідно до закону комерційну таємницю позивача. Крім того, позивачем не надано і доказів в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, що частини договорів відповідача, які мають спільні формулювання з договорами позивача є- саме комерційною таємницею позивача. Також, суд першої інстанції вірно зазначив що у разі розголошення будь-яких відомостей, що містять комерційну інформацію позивача, його колишнім працівником може бути підставою для притягнення саме особи, що розголосила інформацію до відповідальності, а не відповідача.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не було доведено обставин, що відповідач вчиняв протиправні дії, не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та завданням позивачу збитків, не доведено сам факт завдання позивачу збитків, як і їх розмір, а долучені до матеріалів справи докази, зокрема копії договорів та інших первинних документів, пов`язаних з виконанням договорів, листування, адвокатські запити та відповіді на них, тощо, були розглянуті та оцінені, проте не впливають на предмет доказування у даній справі, та не є належними і допустимими доказами в підтвердження завдання позивачу збитків відповідачем та їх розміру.

Також, скаржник посилався на те, що судом першої інстанції було безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів, яке було подано разом із позовною заявою, у зв`язку з чим скаржником заявлено клопотання про витребування доказів разом з апеляційною скаргою (у прохальній її частині). Проте, доводи скаржника у наведеній частині відхиляються судом апеляційної інстанції як підстава для скасування оскаржуваного рішення, оскільки не спростовують правомірних висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні щодо відсутності обумовлених законом підстав для відшкодування відповідачем позивачу збитків у заявленому до стягнення розмірі.

Також, відповідачем на стадії апеляційного розгляду справи було долучено до матеріалів справи відповіді АТ «Райффайзен Банк» № 34/530 від 08.04.2021 на адвокатський запит стосовно обставин даного спору. Проте, вказаний документ не приймається судом апеляційної інстанції в якості доказу під час розгляду даної справи на стадії апеляційного розгляду на підставі ч. 3 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, оскільки відповідачем не наведено обґрунтованих доводів щодо неможливості подання таких доказів суду першої інстанції на відповідній стадії судового процесу з дотриманням процесуального строку.

Крім того, обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Аналогічна правова позиція з цього питання викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 911/3250/16, від 06.02.2019 у справі № 916/3130/17, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17 та від 06.03.2019 у справі № 916/4692/15.

Отже, усі доводи, посилання та обгрунтування учасників справи судом апеляційної інстанції враховані при вирішенні спору, проте, є такими, що не спростовують висновків суду апеляційної інстанції у даній постанові щодо спірних правовідносин учасників справи, а судом першої інстанції, в свою чергу, надано належну оцінку усім наявним у справі доказам та правовідносинам учасників справи та ухвалено обґрунтоване рішення у відповідності до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Бодокарта" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Уан Кард" про стягнення 2132400,00 грн - повністю.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції у вказаній справі про відмову у задоволенні позовних вимог.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, оскаржуване рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2021 у справі № 910/15998/20, за наведених скаржником доводів апеляційної скарги.

Також, оскільки Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.07.2021 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Бодокарта" пропущений процесуальний строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду м. Києва від 26.04.2021 у справі № 910/15998/20, і дію оскаржуваного рішення зупинено, і за наслідками апеляційного розгляду справи його залишено без змін, а тому його дія підлягає поновленню.

Розподіл судових витрат

Згідно із ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Також, відповідачем у відзиві викладено заяву про розподіл судових витрат в сумі 40 000,00 грн , понесених на стадії апеляційного розгляду справи, і судом апеляційної інстанції за наслідками розгляду вимог відповідача у наведеній частині, після заслуховування учасників справи, встановлено наступне.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно частин 1, 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.ч. 1-4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України ).

Суд апеляційної інстанції враховує, що необхідність залучення до участі у справі в якості представників адвокатів були викликана як положеннями Господарського процесуального кодексу України в редакції, яка діє з 15.12.2017, так і приписами п. 11 Перехідних положень Конституції України, згідно з якими представництво в судах апеляційної інстанції виключно адвокатами здійснюється з 01.01.2018.

Згідно ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

В обґрунтування клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу при розгляді апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції в розмірі 40 000,00 грн., відповідач посилався на те, що ним були понесені вказані витрати на підставі укладеного договору про надання правової допомоги № 021081/АО від 02.08.2021, укладеним з АО «Синергія», і супроводження господарської справи № 910/15998/20 здійснювалось адвокатами Кравчук А.Б. (яка здійснювала підготовку заяви з процесуальних питань - 1000,00 грн. ,витрачено 0,3 год. часу; аналіз апеляційної скарги та додаткові до неї,збір доказів для подання відзиву, підготовка відзиву - 30 000,00 грн., витрачено 10 грн.; підготовка процесуальних питань та вчинення дії - 6000,00 грн., витрачено 2 год. часу), та адвокатос Білошук О.Т. (подання заяви про ознайомлення з матеріалами справи та ознайомлення з матеріалами справи - 3 000,000 грн., 1 год. часу). На підтвердження фактичного понесення витрат подано також до матеріалів справи замовлення від 02.08.2021, додаток № 1 до договору стосовно опису правової допомоги, акт надання правової допомоги № 1 від 17.09.2021, рахунок - фактура від 17.09.2021 на суму 40 000,00 грн. та платіжне доручення № 681212 про сплату 40 000,00 грн., а також докази повноважень адвокатів.

Відповідно до частини 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Виходячи з вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що загальна сума судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з позивача на користь відповідача складає 40 000,00 грн. за розгляд справи №910/15998/20, і складається з документально підтвердженої суми витрат на професійну правничу допомогу, понесених на стадії розгляду справи судом апеляційної інстанції, і є обґрунтованою та співмірною обсягу наданих послуг.

Таким чином, заява відповідача про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 40000,00 грн. - є обґрунтованою, доведеною належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України та підлягає задоволенню у повному обсязі, з покладенням відповідних витрат відповідача на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Бодокарта" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2021 у справі № 910/15998/20 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2021 у справі № 910/15998/20 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю "Бодокарта".

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Бодокарта" (код 38272227, місцезнаходження: 02088, м. Київ, вулиця Євгена Харченка, буд. 47, кв. 115) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "УАН Кард" (код 42009976, місцезнаходження: 03062, м. Київ, вул. Кулібіна, буд. 4/2, офіс 7) 40 000 (сорок тисяч) грн.. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу, понесених на стадії апеляційного розгляду справи № 910/15998/20.

5. Матеріали справи № 910/15998/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку, строки та випадках, визначених ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови підписано: 20.12.2021.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді Є.Ю. Шаптала

О.В. Тищенко