РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.12.2021Справа № 910/11012/21
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за первісним позовом Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Централізовані закупівлі" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

до товариства з обмеженою відповідальністю "АККУ-ЕНЕРГО"

про стягнення 3 065 227, 77 грн.

та за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "АККУ-ЕНЕРГО"

до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Централізовані закупівлі" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

про визнання недійсними пункти 7.2, 7.3, 7.4, 7.5, 7.7, 7.8, 7.10, 7.11 договору поставки №53-129-01-18-01534 від 03.09.2018 року

При секретарю судового засідання: Радченко А.А.

Представники сторін:

від позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом): Найденко І.О. інформація з ЄДРПОУ (самопредставництво);

від відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом): Подольський В.О. - ордер серія АА №1127161 від 15.07.2021.

встановив:

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Централізовані закупівлі" державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" до товариства з обмеженою відповідальністю "Акку-Енерго" про неустойки (штрафу, пені) в розмірі 3 065 227,77 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами укладено договір поставки №53-129-01-18-01534 від 03.09.2018 року.

В процесі виконання договору зі сторони відповідача були порушені строки поставки продукції за договором.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.07.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 10.08.2021.

06.08.2021 на адресу суду від відповідача надійшов відзив та зустрічна позовна заява.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначено, що в результаті торгів 03.09.2018 року між сторонами укладено договір поставки №53-129-01-18-01534, в якому зокрема, є розділ VІІ "Відповідальність сторін", суть якого зводиться до відповідальності лише однієї сторони - постачальника. На думку позивача, пункти 7.2, 7.3, 7.4, 7.5, 7.7, 7.8, 7.10, 7.11 договору поставки повинні бути визнані недійсними у зв`язку з їх несправедливістю.

09.08.2021 на адресу суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання.

В судове засідання 10.08.2021 відповідач не з`явився.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.08.2021 відкладено підготовче засідання у справі на 14.09.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.08.2021 відкрито провадження у справі та об`єднано зустрічну позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю "Акку-Енерго" до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Централізовані закупівлі" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" про визнання недійсними пунктів 7.2, 7.3, 7.4, 7.5, 7.7, 7.8, 7.10, 7.11 договору поставки №53-129-01-18-01534 від 03.09.2018 року в одне провадження з первісним позовом у справі № 910/11012/21 за правилами загального позовного провадження. Розгляд зустрічного позову призначено разом з первісним у підготовчому засіданні на 14.09.2021.

08.09.2021 через канцелярію суду відповідач за зустрічним позовом подав відзив на зустрічний позов.

10.09.2021 через канцелярію суду позивач за первісним позовом подав відповідь на відзив, на адресу суду від відповідача за первісним позовом надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.09.2021 відкладено підготовче судове засідання у справі на 12.10.2021.

Протокольною ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.10.2021 задоволено усне клопотання відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) про відкладення підготовчого засідання та продовження строку підготовчого провадження, відкладено підготовче засідання на 02.11.2021 та продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів.

13.10.2021 на адресу суду від відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) надійшла відповідь на відзив на зустрічний позов та заперечення.

29.10.2021 через канцелярію суду відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) подав клопотання закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

В судове засідання 02.11.2021 відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) не з`явився.

Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом не заперечував проти закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.11.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження на 07.12.21.

В судовому засіданні 07.12.2021 представники позивача за первісним позовом підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити, в задоволені зустрічного позову просив суд відмовити.

Представник відповідача за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) підтримав зустрічний позов, просив суд задовольнити, заперечив проти первісного позову, просив суд відмовити, зробив заяву про те, що докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу будуть подані протягом 5 днів, просив долучити до матеріалів справи письмову промову (заключне слово) представника позивача.

В судовому засіданні на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача за первісним позовом підлягають задоволенню, а позовні вимоги за зустрічним позовом не підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

03.09.2018 року між державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Атомкомплекст" (покупець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Акку-Енерго" (постачальник) укладено договір №53-129-01-18-01534.

Відповідно до п.1.1 договору постачальник зобов`язується в порядку і на умовах, визначених у договорі поставити акумуляторні батареї (далі - продукція) виробництва EXIDE Technologies GmbH, Німеччина (далі - виробник) для ВП «Южно-Українська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» (далі - кінцевий споживач), а покупець зобов`язується в порядку і на умовах, визначених у договорі, прийняти і оплатити продукцію.

Найменування, одиниці виміру і загальна кількість продукції. її номенклатура, ціни і строки поставки зазначені в специфікації (далі - «специфікація»), яка є невід`ємною частиною договору (п.1.2 договору).

Сума договору становить 26 971 560,00 гри., в т.ч. ПДВ (20%) - 4 495 260,00 грн. (п.3.1 договору).

Покупець сплачує вартість продукції за цінами, зазначеними в специфікації, в національній валюті України шляхом банківського переказу на поточний рахунок постачальника (п.4.1 договору).

Оплата продукції проводиться покупцем шляхом перерахування коштів протягом 30-ти робочих днів з моменту підписання сторонами акту (актів) приймання-передачі продукції (п.4.2 договору).

Відповідно до п. 5.1 договору строки поставки продукції вказані у специфікації. За погодженням з покупцем, допускається поставка продукції партії.

В специфікації №1 до договору (додаток №1 до договору поставки №53-129-01-18-01534 від 03.9.2018 року) визначено найменування продукції: акумуляторна батарея 1АБ СУЗ 110В з 54 елементів типу 11 OCSM 1595 LA у кількості 1 шт. вартістю 4 685 950,00 грн. без ПДВ, акумуляторна батарея 1АБ-1СБ з 105 елементів типу 12 OCSM 1740 LA у кількості 1 шт. вартістю 8 895 175,00 грн. без ПДВ, акумуляторна батарея 1АБ-2СБ з 105 елементів типу 12 OCSM 1740 LA у кількості 1 шт. вартістю 8 895 175,00 грн. без ПДВ, всього разом з ПДВ - 26 971 560,00 грн.

Термін поставки до 14.07.2019 року.

Умови постачання - DDP згідно з термінами Інкотермс 2010: склад Вантажоодержувача (Южно-Українське відділення ВП «Складське господарство»: 55000, Україна, Миколаївська обл., м. Южноукраїнськ).

Відповідно до п.5.4 договору датою поставки вважається дата видаткової накладної на продукції, що підтверджує надходження продукції на склад вантажоодержувача.

Згідно з п.6.3.3 договору постачальник зобов`язаний забезпечити поставку продукції у строки, встановлені договором.

Як зазначено позивачем не заперечується відповідачем та вбачається з матеріалів справи поставка товару здійснена з прострочення, а саме:

- акумуляторна батарея 1АБ-2СБ з 105 елементів типу 12 OCSM 1740 LA у кількості 1 шт. вартістю 10 674 210,00 грн. з ПДВ була поставлена 22.08.2019 року, що підтверджується видатковою накладною №РН-0822003 від 22.08.2019 року та актом приймання-передачі ТМЦ №09-152/1 від 03.09.2019 року,

- акумуляторна батарея 1АБ-1СБ з 105 елементів типу 12 OCSM 1740 LA у кількості 1 шт. вартістю 10 674 210,00 грн. з ПДВ була поставлена 02.09.2019 року, що підтверджується видатковою накладною №РН-0902001 від 02.09.2019 року та актом приймання-передачі ТМЦ №09-156/2 від 11.09.2019 року,

- акумуляторна батарея 1АБ СУЗ 110В з 54 елементів типу 11 OCSM 1595 LA у кількості 1 шт. вартістю 5 623 140,00 грн. з ПДВ була поставлена 02.09.2019 року, що підтверджується видатковою накладною №РН-0902002 від 02.09.2019 року та актом приймання-передачі ТМЦ №09-156/3 від 11.09.2019 року.

У відзиві на позовну заяву ТОВ "Акку-Енерго" зазначає, що зупинення поставки відбулось через винну протиправну поведінку позивача. Так, між позивачем та відповідачем склались тривалі партнерські відносини. Відповідач неодноразово вигравав тендери на поставки продукції позивачу і між сторонами неодноразово укладались договори поставки, аналогічні договору № 53-129-01-18-01534 від 03.092018 року.

Зокрема, відповідач - ТОВ «Акку-енерго» здійснило поставки продукції відповідачу за договорами поставки № 53-129-01-18-01638 від 19.11.2018 року та № 53-129-01-19-01769 від 03.09.2018 року. Відповідно до умов вказаних договорів (п. 4.2.) розрахуватись за поставлену продукцію позивач мав протягом 30 та 45 робочих днів відповідно з моменту підписання актів приймання-передачі. Проте, станом на липень 2019 року позивач за договорами № 53-129-01-18-01638 та № 53-129-01-19-01769 вже суттєво прострочив оплату поставленої продукції на значну суму коштів.

08.07.2019 року до позивача було направлено лист № 0708/19-08, яким відповідач нагадав позивачу про те, що за вказаними договорами станом на 08.07.2019 року вже існує заборгованість 14 923 000 грн. При цьому, позивача було повідомлено про те, що ТОВ «Акку-енерго» було вимушено залучити власні та кредитні кошти для оплати ПДВ та транспортних витрат за даними договорами. Крім того, для виконання поставки по договору № 53-129-01-18-01534 від 03.09.2018 року необхідно сплатити авансом 4 495 000 грн. ПДВ, а можливість кредитування ТОВ «Акку-енерго» фінансовими установами вичерпана. Відповідь на вказаний лист позивач не надав.

08.08.2019 року позивачу було направлено лист № 0708/19-08, у якому повідомлялось, що сума заборгованості за поставлений відповідачем позивачу товар складає вже 45 035 197,30 грн. та повідомлено про зупинку передання товару по договору № 53-129-01-18-01534 від 03.09.2018 року до повної оплати всього раніше переданого товару на підставі ч. 5 ст. 692 ЦК України.

Щодо зупинення передання товару суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до п.4.2 договору оплата продукції проводиться покупцем шляхом перерахування коштів протягом 30-ти робочих днів з моменту підписання сторонами акту (актів) приймання-передачі продукції (п.4.2 договору).

Частиною 5 статті 692 ЦК України передбачено, що якщо продавець зобов`язаний передати покупцеві крім неоплаченого також інший товар, він має право зупинити передання цього товару до повної оплати всього раніше переданого товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Тобто, положення ч. 5 статті підлягають застосовуванню у тих випадках, коли покупець не здійснив оплату переданої йому (частини) партії товару, якщо договором купівлі-продажу передбачена передача товару у такий спосіб. У такому разі продавець може зупинити передачу наступної партії товару до моменту одержання платежу за першу партію.

Частиною 7 статті 193 ГК України передбачено, що не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Таким чином, ч.5 статті 692 ЦК України надано право стороні призупинити виконання своїх зобов`язань перед іншою стороною тільки у випадку, якщо така заборгованість виникла у межах одного й того самого договору, що підтверджується ч.7 статті 197 ГК України.

Враховуючи те, що укладеним між сторонами договором №53-129-01-18-01534 від 03.09.2018 року передбачено оплату товару після підписання сторонами акту (актів) приймання-передачі продукції, тобто поставки товару, яка здійснена з простроченням, тому на думку суду, відповідачем було безпідставно призупинено виконання свої зобов`язань з поставки продукції за договором №53-129-01-18-01534 від 03.09.2018 року.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У зв`язку з неналежним виконання умов договору щодо поставки продукції, позивач просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 1 177 218,57 грн. (за період з 16.07.2019 по 01.09.2019 року та з 16.07.2019 по 21.08.2019 та штраф в розмірі 7% в розмірі 1 888 009,20 грн.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п.7.2 контракту за порушення строку поставки продукції постачальник зобов`язаний сплатити покупцю пеню в розмірі 0,1% вартості не поставленої в строк продукції за кожний день прострочення, але не більше 30% вартості несвоєчасно поставленої продукції. Нарахування штрафних санкцій здійснюється за весь період прострочення виконання зобов`язання. За прострочення поставки продукції понад 30 днів постачальник додатково сплачує штраф у розмірі 7% вартості несвоєчасно поставленої продукції.

Господарський кодекс називає неустойку, штраф і пеню різновидами штрафних санкцій, але не визначає ні один із цих різновидів. Частина 3 ст. 549 ЦК України особливістю пені визнає те, що вона обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проте, не може бути підставою відмови у задоволенні вимоги про сплату неустойки те, що вона встановлена за кожен день прострочення іншого (а не тільки грошового) зобов`язання, що така неустойка не підпадає під визначення пені, яке наводиться в ч.3 ст.549 ЦК України. Коли обов`язок боржника сплатити грошову суму чи передати майно кредиторові у зв`язку з порушенням зобов`язання не підпадає під визначення штрафу чи пені, слід керуватися визначенням неустойки, що наводиться у ч. 1 ст. 549 ЦК України, оскільки штраф та пеня є різновидом неустойки, що не вичерпують всього змісту поняття неустойки.

За таких обставин, необхідно дійти висновку, що пенею може забезпечуватись не лише грошове зобов`язання.

Відповідно до ч.2 статті 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу та пені надано сторонам статтею 231 ГК України та узгоджується із свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

А тому, суд вважає, що п.7.2 контракту відповідає нормам чинного законодавства.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

Суд погоджується з розрахунком наданим позивачем за первісним позовом та вважає вимоги щодо стягнення пені в розмірі 1 177 218,57 грн. та штрафу в розмірі 1 888 009,20 грн. обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

У відзиві відповідачем за первісним позовом зазначено про застосування статті 233 ГК України, а саме що розмір штрафних санкцій, які позивач нарахував становить більше трьох мільйонів гривень всього за 37 та 48 днів зупинення поставок, відповідно. Це надмірно висока для такого короткого строку і вона мала б бути зменшена в десять разів, а то й більше, якщо взяти до уваги винну поведінку позивача, як причину зупинок поставок, та сумлінне виконання зобов`язань відповідачем. Також, звернено увагу суду на те, що позивачу збитків завдано не було.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Положенням ст. 233 ГК України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Визначені наведеними нормами положення з урахуванням приписів Господарського процесуального кодексу України щодо загальних засад господарського судочинства та щодо обов`язку суду сприяти учасникам судового процесу в реалізації їхніх прав дає право суду зменшити розмір штрафних санкцій за умови, що він значно перевищує розмір завданих допущеним порушенням збитків.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 03.09.2014 №6-100цс14.

Статтею 546 Цивільного кодексу України неустойка (штраф, пеня) віднесена до переліку видів забезпечення виконання зобов`язань.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України).

Згідно з приписами частини 1 ст. 230 ГК України неустойка є штрафною санкцією, яка застосовується до учасника господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Отже, неустойка має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.

Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Зі змісту наведених норм вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд має дати належну оцінку правовідносинам сторін з точки зору винятковості випадку. Крім цього, зменшення розміру штрафних санкцій не є обов`язком суду, а його правом і виключно у виняткових випадках.

Оцінюючи наявні матеріали справи, доводи відповідача за первісним позовом, суд зазначає, що відповідачем не надано суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження наявності скрутного майнового становища, поважності причин неналежного виконання зобов`язань та причинних наслідків, винятковості даного випадку та невідповідності розміру неустойки (штрафу, пені) наслідкам порушення, а тому клопотання ТОВ «Акку-енерго» про зменшення розміру штрафних санкцій задоволенню не підлягає.

Звертаючись з зустрічним позовом позивачем зазначено, що в результаті торгів 03.09.2018 року між сторонами укладено договір поставки №53-129-01-18-01534, в якому зокрема, є розділ VІІ "Відповідальність сторін", суть якого зводиться до відповідальності лише однієї сторони - постачальника. На думку позивача, пункти 7.2, 7.3, 7.4, 7.5, 7.7, 7.8, 7.10, 7.11 договору поставки повинні бути визнані недійсними у зв`язку з їх несправедливістю.

Відповідно до п.7.2 за порушення строку поставки продукції за договором постачальник зобов`язаний сплатити покупцю пеню в розмірі 0,1 % вартості не поставленої в строк продукції за кожний день прострочення, але не більше 30% вартості несвоєчасно поставленої продукції. Нарахування штрафних санкцій здійснюється за весь період прострочення виконання зобов`язання. За прострочення поставки продукції понад 30 днів постачальник додатково сплачує штраф у розмірі 7% вартості несвоєчасно поставленої продукції.

Постачальник несе відповідальність за якість та комплектність продукції. У разі поставки продукції неналежної якості або поставки некомплектної продукції, постачальник зобов`язаний на вимогу покупця (направленої рекомендованим або цінним листом з повідомленням) у 20-денний строк власними силами і за свій рахунок здійснити заміну продукції неналежної якості або доукомплектувати продукцію. Якщо постачальник не здійснив заміну продукції неналежної якості (некомплектної продукції) у вказаний строк, покупець має право стягнути з постачальника штраф у розмірі 20% вартості продукції неналежної якості (некомплектної продукції) (п.7.3 договору).

У випадку несвоєчасної реєстрації Постачальником податкової накладної в ЄРПН відповідно до встановленого порядку, постачальник, на вимогу покупця, зобов`язаний сплатити штраф у розмірі, який відповідає сумі податку на додану вартість, яка зазначена в податковій накладній на поставлену продукцію (п.7.4 договору).

У разі не виконання постачальником своїх зобов`язань за договором, така бездіяльність буде розцінюватись, як одностороння відмова постачальника від своїх зобов`язань за договором. В такому випадку постачальник зобов`язаний сплатити покупцю штраф у розмірі 20 % від суми невиконаного зобов`язання (п.7.5 договору).

Завдані збитки стягуються у повному обсязі, додатково до штрафних санкцій. Сплата штрафних санкцій та відшкодування збитків не звільняє винну сторону від виконання договірних зобов`язань в натурі, якщо інше прямо не передбачено чинним в Україні законодавством (п.7.6 договору).

Якщо, у випадку анулювання реєстрації постачальника як платника ПДВ, покупцеві будуть спричинені збитки, пов`язані зі сплатою ПДВ, постачальник зобов`язаний відшкодувати спричинені збитки в повному обсязі протягом 10 (десяти) календарних днів з моменту направлення відповідної вимоги (п.7.7 договору).

У випадку, якщо покупцеві буде нанесено збитки внаслідок неналежного виконання постачальником своїх зобов`язань як платника податків та обов`язкових зборів, передбачених чинним законодавством України, протягом трьох років з моменту проведення господарської операції за цим договором, постачальник зобов`язується не пізніше ніж за 10 днів з моменту отримання відповідної вимоги покупця, відшкодувати всі спричинені збитки в повному обсязі (п.7.8 договору).

У разі недотримання постачальником обов`язку, передбаченого п. 11.6, або виявлення протягом дії цього договору покупцем фактів притягнення керівних осіб постачальника до відповідальності за вчинення корупційного правопорушення та/або засудження за злочин, вчинений з корисливих мотивів. Постачальник сплачує штраф у розмірі 10% від суми договору (п.7.10 договору).

У разі виявлення покупцем вчинення постачальником дій, перелічених в п. 7.11, постачальник за кожен такий випадок, підтверджений беззаперечними доказами, зобов`язаний сплатити покупцю штраф у розмірі 10% від суми договору (п.7.11 договору).

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з статтею 124 Конституції України юрисдикція судів України поширюється на всі правовідносини, що виникають в державі.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, якими можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності господарського судочинства (ст. 14 ГПК України) , позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Як передбачено частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Разом з тим, приписами частини третьої наведеної статті встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України).

Згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

В силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до ч. 1 статті 199 ГК України виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу.

Згідно з статтею 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (ч.1 статті 547 ЦК України).

Згідно з приписами частини 1 ст. 230 ГК України неустойка є штрафною санкцією, яка застосовується до учасника господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Отже, сторони зобов`язання визначили відповідальність у договорі з дотриманням вимог закону.

Крім того, зазначений договір був укладений з дотриманням вимог Закону України «Про публічні закупівлі», що підтверджується наступним.

Відповідно до ч.4 ст. 41 ЗУ «Про публічні закупівлі», умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.

Зазначені норми матеріального права на сьогоднішній день є діючими, за таких обставин договір поставки між сторонами був укладений з чітким дотриманням вимог закону.

Також, суд зазначає, що договір зі сторони позивача за зустрічним позовом був підписаний без будь-яких зауважень, що свідчить про обізнаність останнього про правові наслідки, які будуть пов`язані з порушенням взятих на себе зобов`язань за договором.

Крім того, зазначений договір поставки був підписаний за наслідком проведення відкритих торгів, тобто сторона яка вирішила прийняти участь у процедурі відкритих торгів, чітко розуміла про умови договору, який буде укладений за наслідком проведення процедури відкритих торгів, а тому принцип справедливості був дотриманий, оскільки, якщо сторона не погоджувалась з умовами закупівлі, то просто могла не приймати участь.

Суд вважає, що позивачем за зустрічним позовом не доведено існування обставин на які він посилався в обґрунтування позовних вимог.

А тому, вимоги позивача за зустрічним позовом є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 статті 76 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 ГПК України.

Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З приводу висвітлення всіх доводів сторін суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Судовий збір згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом.

На підставі викладеного, керуючись ч. 3,4 ст. 13, ч.1 ст. 73, ст..74, 76,77, 129, ст.ст. 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Первісні позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "АККУ-ЕНЕРГО" (04209, місто Київ, вул. Полярна, будинок 12-А; ідентифікаційний код 31902769) на користь Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, м. Київ, вул. Назарівська, 3, ) в особі відокремленого підрозділу "Централізовані закупівлі" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01054, м. Київ, вул. Франка Івана, будинок 31, ідентифікаційний код 26251923) пеню в сумі 1 177 218 (один мільйон сто сімдесят сім тисяч двісті вісімнадцять) грн. 57 коп., штраф в розмірі 1 888 009 (один мільйон вісімсот вісімдесят вісім тисяч дев`ять) грн. 20 коп. та судовий збір в розмірі 45 978 (сорок п`ять тисяч дев`ятсот сімдесят вісім) грн.42 коп.

3.В задоволенні зустрічного позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата підписання рішення: 16.12.2021 року.

Суддя С.М. Мудрий