номер провадження справи 24/111/21
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2021 Справа № 908/1814/21

м.Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі судді Азізбекян Тетяни Анатоліївни, при секретареві судового засідання Вака В.С., розглянувши у судовому засіданні матеріали справи № 908/1814/21

за позовом: Фермерського господарства ВІРО (вул. Леніна, буд. 29, с. Розівка, Приазовський район, Запорізька область, 72410, ідентифікаційний код 24905355)

до відповідача: Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області (вул. Українська, буд. 50, м. Запоріжжя, 69000)

про визнання за фермерським господарством права постійного користування земельною ділянкою

за участю представників:

від позивача: не прибув

від відповідача: не прибув

СУТЬ СПОРУ:

До Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Фермерського господарства ВІРО до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області про визнання за Фермерським господарством ВІРО права постійного користування земельною ділянкою 10,00 гектарів для ведення фермерського господарства, яка розташована на території Розівської сільської ради, відповідно до державного акту на право постійного користування землею, який було видано на ім`я ОСОБА_1 , серії НОМЕР_1 , виданого на підставі рішення Приазовської районної Ради народних депутатів Приазовського району Запорізької області від 09.03.2020 № 30, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 157.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.06.2021, наведену вище позовну заяву передано для розгляду судді Азізбекян Т.А.

Ухвалою суду від 25.06.2021 позовну заяву Фермерського господарства ВІРО залишено без руху в порядку п. 1 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою суду від 16.07.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/1814/21 за правилами загального позовного провадження. Присвоєно справі номер провадження 24/111/21. Підготовче судове засідання призначено на 05.08.2021.

04.08.2021 через систему Електронний суд від Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви Фермерського господарства ВІРО повністю, з тих підстав, що з матеріалів справи не вбачається порушення прав позивача з боку відповідача.

04.08.2021 від Фермерського господарства ВІРО на електронну адресу суду надійшов лист, в якому останній просить суд розглядати справу за відсутності фермерського господарства та представника. Зазначає, що позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити. Проте вказаний лист не скріплений електронним цифровим підписом.

Ухвалою суду від 05.08.2021 відкрито підготовче судове засідання та відкладено на 31.08.2021.

Ухвалою суду від 31.08.2021 закрито підготовче провадження у справі № 908/1814/21, та призначено справу до судового розгляду по суті на 06.10.2021.

Ухвалою суду від 06.10.2021 відкладено судове засідання з розгляду справи по суті на 27.10.2021, яке перенесено на 12.11.2021.

З огляду на те, що представники сторін у судове засідання не з`явилися, судове засідання 12.11.2021 проводилося без фіксування технічними засобами, на підставі ч. 3 ст. 222 ГПК України.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що відповідно до державного акту на право постійного користування землею серії І-ЗП №003639, громадянину ОСОБА_1 , на підставі рішення Приазовської районної ради народних депутатів Приазовського району Запорізької області від 09.03.2000 № 30 надавалась у постійне користування земельна ділянка площею 10.0 гектарів для ведення фермерського господарства. ОСОБА_1 , з метою використання вказаних земельних ділянок було створене фермерське господарство «ВІРО». Після смерті ОСОБА_1 , його дружина - ОСОБА_2 , успадкувала права фермерського господарства, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 25.09.2015. Однак, постановою від 04.09.2020, їй було відмовлено оформленні спадщини на земельні ділянки розташовані на території Розівської сільської ради Приазовського району Запорізької області, які належали ОСОБА_1 . Станом на теперішній час, ОСОБА_2 - керівник фермерського господарства «ВІРО». Правомочності та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки, наданої засновникові саме для ведення фермерського господарства, зберігаються за юридичною особою до припинення діяльності фермерського господарства, до такої правової позиції дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23.06.2020 у справі №922/989/18. Звідси у разі смерті громадянина - засновника СФГ відповідні правомочності та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки, наданої засновникові саме для ведення фермерського господарства, зберігаються за цією юридичною особою до часу припинення діяльності фермерського господарства у встановленому порядку. Ураховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також правові наслідки використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Суб`єктом такого використання може бути особа - суб`єкт господарювання за статтею 55 Господарського кодексу України. Позивач посилається на ст. 14 Конституції України, ст. ст. 1, 23 Закону України «Про Фермерське господарство» просить суд позов задовольнити.

Відповідач свою правову позицію виклав у відзиві на позовну заяву. Просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Згідно ч. 1 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Оскільки неявка в судове засідання представників сторін не перешкоджає розгляду справи, суд вважає за необхідне розглядати справу за відсутності останніх, за наявними в матеріалах справи документами та матеріалами.

У судовому засіданні 12.11.2021 справу розглянуто, ухвалено рішення.

Дослідивши матеріали справи, суд

УСТАНОВИВ:

Відповідно до державного акту на право постійного користування землею серії І-ЗП №003639, громадянину ОСОБА_1 , на підставі рішення Приазовської районної ради народних депутатів Приазовського району Запорізької області від 09 березня 2000 року №30 надавалась у постійне користування земельна ділянка площею 10.0 гектарів. Земельна ділянка надавалась для ведення фермерського господарства. Акт зареєстровано в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №157.

ОСОБА_1 , з метою використання вказаних земельних ділянок було створене фермерське господарство «ВІРО».

Після смерті ОСОБА_1 , його дружина - ОСОБА_2 , успадкувала права фермерського господарства, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 25 вересня 2015 року.

Постановою державного нотаріуса Мелітопольської державної нотаріальної контори Запорізької області від 04.09.2020, відмовлено гр. ОСОБА_2 в оформлені спадщини на земельні ділянки розташовані на території Розівської сільської ради Приазовського району Запорізької області, що належать померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловіку гр. ОСОБА_1 , та видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на її імя. Відповідно до ст. ст. 107, 109, 118 Цивільного процесуального кодексу України заява про відмову у вчинені нотаріальної дії розглядається за правилами позовного провадження. Позов пред`являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції за місцем державної нотаріальної контори. Строк оскарження постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії встановлюється у три роки відповідно до ст. ЦПК України.

Станом на теперішній час, ОСОБА_2 - керівник фермерського господарства «ВІРО», що підтверджується випискою з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 27.10.2015.

Предметом позову у даній справі є визнання за Фермерським господарством ВІРО права постійного користування земельною ділянкою 10,00 гектарів для ведення фермерського господарства, яка розташована на території Розівської сільської ради, відповідно до державного акту на право постійного користування землею, який було видано на ім`я ОСОБА_1 , серії НОМЕР_1 , виданого на підставі рішення Приазовської районної Ради народних депутатів Приазовського району Запорізької області від 09.03.2020 № 30, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 157.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 , на підставі рішення Приазовської районної Ради народних депутатів Приазовського районну Запорізької області від 09.03.2000 № 30, була надана у постійне користування земельна ділянка для ведення фермерського господарства площею 10.0 га, що розташована на території Розівської сільської ради.

В результаті зазначених обставин, названою вище фізичною особою було створен ФГ «ВІРО».

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» селянське (фермерське) господарство є формою підприємництва громадян Україні, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією, а на ім`я голови селянського (фермерського) господарства видається відповідно Державний акт на право приватної власності на землю, Державний акт на право постійного користування землею. З ним укладається договір на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди. Складаються також інші документи відповідно до законодавства України.

Крім того, названим законом встановлено, що право на створення селянського (фермерського) господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку, виявив таке бажання, має документи, що підтверджують його здатність займатися сільським господарством, та пройшов конкурсний відбір (частина перша статті 4).

Земельні ділянки громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства передаються у приватну власність і надаються в користування, в тому числі на умовах оренди (частина друга статті 4).

Рішення щодо передачі і надання земельних ділянок громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства відповідні Ради народних депутатів приймають на найближчій сесії (частина перша статті 5).

Після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку (частина перша статті 9).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №922/989/18 колегія суддів дійшла висновку про те, що з моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) та набуття ним прав юридичної особи таке господарство на основі норм права набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обовчязки щодо використання земельної ділянки.

При цьому, статтею 141 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент смерті засновника позивача) передбачено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати, набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Таким чином, право користування земельною ділянкою може бути припинено лише з певних підстав, закріплених у законодавстві.

Підставою припинення права постійного користування земельною ділянкою, наданою громадянину для ведення фермерського господарства, с припинення діяльності такої юридичної особи як селянське (фермерське) господарство (фермерське господарство).

Також, земельне законодавство (як чинне на момент створення позивача, так й до сьогодні) не містить такої підстави припинення права постійного користування фермерським господарством земельною ділянкою, як смерть громадянина - засновника селянського (фермерського) господарства.

Наряду з цим, колегія суддів Великої Палати Верховного Суду, під час вирішення вищезазначеної справи дійшла висновку про те, що у разі смерті громадянина - засновника селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення фермерського господарства його засновнику, не припиняється зі смертю цієї особи, а зберігається за фермерським господарством до якого воно перейшло після створення цього господарства.

Право постійного користування земельною ділянкою отриманою засновником фермерського господарства для його створення виникає у такого господарства автоматично після його державної реєстрації саме на підставі норм законодавства та не потребує з боку фермерського господарства та уповноважених органів держави додаткових дій.

В такий спосіб зазначене право належить фермерському господарству та може захищатися ним, у тому числі у судовому порядку.

Обов`язковою передумовою для реалізації права на судовий захист у порядку господарського судочинства є наявність у позивача суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, які порушуються, не визнаються або оспорюються іншими особами - відповідачами, та на захист якого спрямоване звернення до суду з позовом.

Згідно з частиною другою статті 45 Господарського процесуального кодексу України позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

Відповідно до частини першої статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Частиною другою статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Аналогічні положення містяться у статті 15 Цивільного кодексу України, яка передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, з урахування приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України наведені приписи чинного законодавства визначають об`єктом захисту, у тому числі судового, порушене, невизнане або оспорюване право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, зокрема, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

При цьому, наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов реалізації, встановленого вищенаведеними нормами права.

'Гак, вирішуючи переданий на розгляд господарського суду спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом:, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов.

Отже, лише встановивши наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі №907/29/19

З матеріалів судової справи № 908/1814/21 не вбачається порушення прав позивача з боку відповідача. Зокрема, не надано доказів вчинення відповідачем дій, які б свідчили про порушення права землекористування позивача, відсутні листи, інші письмові докази з цього приводу. Також, позивачем не наведено обставин перешкоджання у користуванні земельною ділянкою.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 76, ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищезазначене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст., ст. 129, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21.12.2021.

Суддя Т.А. Азізбекян