РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.12.2021Справа № 910/11541/21

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Росторг-Інвест»
до Концерну «Військторгсервіс»
про стягнення 37022,06 грн
Суддя Смирнова Ю.М.

Без виклику учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Росторг-Інвест» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Концерну «Військторгсервіс» 37022,06 грн, з яких 3% річних у розмірі 5707,77 грн, інфляційні втрати у розмірі 23574,51 грн, 7739,78 грн пені.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням Концерном «Військторгсервіс» умов укладеного між сторонами договору поставки №1/П-2020 від 30.04.2020 в частині оплати поставленого товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.07.2021 на підставі ст.174 Господарського процесуального кодексу України позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Росторг-Інвест» було залишено без руху.

Позивачем у строк, встановлений судом, усунуто недоліки позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.08.2021 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №910/11541/21, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, встановлено строк для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали.

Ухвала про відкриття провадження у справі №910/11541/21 була вручена відповідачу 11.10.2021.

26.10.2021 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позову заперечує, вказуючи на те, що формули, які застосовує відповідач при здійсненні розрахунків містять незрозумілі показники. Також у відзиві на позовну заяву відповідачем заявлено клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій до 1 грн у випадку задоволення судом позовних вимог.

Позивач правом на подання відповіді на відзив не скористався.

За приписами ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Оскільки клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

30.04.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Росторг-Інвест» (постачальник) та Концерном «Військторгсервіс» (покупець) було укладено договір поставки №1/П-2020 (надалі - Договір) відповідно до п. 1.1. якого, постачальник зобов`язується на умовах, передбачених цим договором, постачати в асортименті продукти харчування (надалі - товар) покупцеві, а покупець зобов`язується приймати і оплачувати товар. Товар, що постачається, повинен відповідати описам до продуктів харчування з 1001 по 5021 найменування продуктів до каталогу продуктів харчування, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 15.11.2019 № 591.

Відповідно до п.1.2 Договору, найменування, кількість, ціна, строк поставки, адреса поставки товару вказується в замовленнях покупця, погоджених з постачальником, які є невід`ємними частинами цього договору.

Згідно з п. 2.1. Договору, поставка товару здійснюється відповідно до замовлення покупця. Замовлення подається покупцем не пізніше, ніж за 3 (три) календарних дні до передбачуваної дати поставки на електронну адресу постачальника .

Право власності на товар переходить до покупця з дня поставки товару. Датою поставки товару є дата підписання уповноваженими представниками сторін товарно-транспортних накладних, (надалі - ТТН), які складаються у двох примірниках: один для покупця, один - постачальнику (п.2.4. договору).

Пунктами 3.2., 3.3. Договору визначено, що загальна вартість цього договору складається з вартостей товару, зазначених у всіх ТТН, за якими здійснювалася поставка протягом терміну дії цього договору. Всі розрахунки за цим договором здійснюються виключно в національній валюті України. Оплата партії поставленого товару здійснюється в гривнях, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 21 календарного дня з моменту отримання товару.

Відповідно до п. 6.2. Договору за прострочення оплати покупцем вартості поставленого товару останній зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної ставки НБУ за кожний день прострочення платежу.

Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2020 року, а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення (п. 9.1. Договору).

На виконання умов договору позивачем поставлено відповідачу товару на загальну суму 472411,46 грн за наступними видатковими накладними: №238 на суму 22014,72 грн, №237 на суму 86247, 72 грн, № 239 на суму 13394, 35 грн, №236 на суму 93597,66 грн, №235 на суму 3748,68 грн, №234 на суму 93597,66 грн, №242 на суму 84979,89 грн, №241 на суму 69151,49 грн, №240 на суму 5679,29 грн від 18.09.2020.

Проте, відповідач взяті на себе зобов`язання за Договором належним чином не виконав, в передбаченому договором порядку та строк не здійснив оплату поставленого йому товару, в результаті чого у відповідача перед позивачем виникла заборгованість у розмірі 472411,46 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.06.2021 у справі №910/2844/21, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 13.10.2021, присуджено до стягнення з Концерну «Військторгсервіс» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Росторг-Інвест» заборгованість за поставлений товар у розмірі 472411,46 грн, а також пеню у розмірі 20621,46 грн, 3% річних у розмірі 5155,37 грн (нараховані за період прострочення з 10.10.2020 по 19.02.2021) та інфляційні втрати у розмірі 21258,52 грн (за період жовтень 2020 року - січень 2021 року).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач після ухвалення рішення так і не здійснив погашення заборгованості, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 5707,77 грн, нараховані за період з 20.02.2021 по 16.07.2021, інфляційні втрати у розмірі 23574,51 грн за період з лютого по червень 2021 року, а також пеню у розмірі 7739,78 грн за період з 20.02.2021 по 07.04.2021.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 598 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Ці підстави зазначені у статтях 599, 600, 601, 604-609 Цивільного кодексу України, які не передбачають підставою припинення зобов`язання ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

При цьому, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Факт наявності грошового зобов`язання відповідача, що виникло за Договором поставки №1/П-2020 від 30.04.2020, по сплаті позивачу вартості поставленого товару у розмірі 472411,46 грн встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 04.06.2021 у справі №910/2844/21, а тому в силу ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України повторного доказування не потребує.

У вказаному рішенні судом встановлено, що останнім днем оплати товару за вказаними вище видатковими накладними є 09.10.2020, а з 10.10.2020 розпочався період прострочення відповідного грошового зобов`язання.

В свою чергу, відповідачем належних та допустимих доказів сплати заборгованості за Договором поставки №1/П-2020 від 30.04.2020 у розмірі 472411,46 грн не надано.

Отже, відповідач у встановлений Договором строк свого обов`язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Згідно з положеннями ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, різновидами якої є штраф та пеня.

Частиною 3 ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно із п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Відповідно до пункту 6.2. Договору за прострочення оплати покупцем вартості поставленого товару останній зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної ставки НБУ за кожний день прострочення платежу.

Оскільки матеріалами справи підтверджується факт прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання за Договором поставки №1/П-2020 від 30.04.2020, враховуючи, що рішенням Господарського суду міста Києва від 04.06.2021 у справі №910/2844/21 присуджено до стягнення з Концерну «Військторгсервіс» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Росторг-Інвест» пеню за період прострочення з 10.10.2020 по 19.02.2021, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 7739,78 грн за період з 20.02.2021 по 07.04.2021 є правомірними.

Разом з тим, ст. 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Положеннями ч.1 ст.550 Цивільного кодексу України визначено, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Проте неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для покупця і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено і в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013.

Вирішуючи питання про зменшення розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру штрафних санкцій наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення штрафних санкцій.

Також при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін. Приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру штрафних санкцій фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Загальними засадами цивільного законодавства згідно зі ст.3 Цивільного кодексу України є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.

Господарський суд об`єктивно повинен комплексно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо.

При цьому реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені ст.551 Цивільного кодексу України та ст.233 Господарського кодексу України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суд повинен забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Як зазначає відповідач в обґрунтування заявленого ним клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, ухвалою господарського суду від 17.04.2018 у справі №910/23971/16 про банкрутство відповідача затверджено мирову угоду на загальну суму близько 36 млн грн, умови якої мають щомісячно бути виконані відповідачем відповідно до графіку платежів погашення заборгованості, а невиконання умов вказаної вище мирової угоди може призвести до поновлення провадження у справі про банкрутство відповідача. Також відповідач зазначає, що Концерн «Військторгсервіс» є підприємством, що входить до структури Міністерства оборони України та виконує державне оборонне і мобілізаційне замовлення, в тому числі забезпечує продуктами харчування Збройні Сили України. При цьому, як вказує відповідач, невиконання на сьогоднішній день зобов`язань Концерном «Військторгсервіс» не завдало збитків позивачеві.

Враховуючи доводи відповідача, наведені в обґрунтування клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, суд дійшов висновку, що обґрунтованим є зменшення розміру заявленої до стягнення пені на 70%, у зв`язку з чим стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня у розмірі 2321,93 грн.

Таке зменшення суд вважає оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення інфляційних втрат та 3% річних на предмет правильності їх нарахування, суд погоджується з наданим позивачем розрахунком, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 5707,77 грн (нарахованих за період прострочення з 20.02.2021 по 16.07.2021) та інфляційних втрат у розмірі 23574,51 грн (з лютого по червень 2021 року) є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

У відповідності до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

У позовній заяві позивач просить покласти на відповідача витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 5740,44 грн.

Відповідач проти покладення на нього витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 5740,44 грн заперечує, вважаючи такі витрати необґрунтованими.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Обґрунтовуючи розмір заявленої до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу адвоката, позивач зазначає, що 06.07.2020 між Адвокатським об`єднанням «Компанія «Довіра» (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Росторг-Інвест» (замовник) було укладено Договір про надання правової допомоги №709/м, за змістом якого замовник доручає, а виконавець зобов`язується надати замовнику у відповідності до умов договору правничої допомоги з юридичних питань, які цікавлять замовника, а замовник зі свого боку зобов`язаний прийняти вказані послуги та своєчасно їх оплатити.

Відповідно до п. 1.1 додаткової угоди №21 від 08.07.2021 року до Договору про надання правової допомоги №709/м виконавець зобов`язується надати консультаційну та правову допомогу замовнику щодо витребування грошових втрат, які понесло товариство у зв`язку з несплатою Концерном «Військторгсервіс» заборгованості за договором поставки №1/П-2020 від 30.04.2020.

Пунктом 1.3 додаткової угоди №21 від 01.07.2021 сторони погодили, що вартість окремих видів адвокатських послуг визначається додатком №1 до додаткової угоди, а також визначено винагороду адвоката в разі позитивного вирішення справи у розмірі два відсотка від задоволеної судом суми позову, яка сплачується до винесення рішення та корегується за результатом судового рішення.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат позивачем було подано Акт надання послуг №77 від 13.07.2021 на суму 5740,44 грн, розрахунок витрат на правову допомогу №1 від 15.07.2021, платіжне доручення №175 від 14.07.2021 на суму 5740,44 грн.

Згідно з Актом надання послуг №77 від 13.07.2021 виконавець надав, а замовник прийняв наступні роботи: підготовка позовної заяви про стягнення боргу - 5000,00 грн, гонорар адвоката - 740,44 грн.

Таким чином, наданими позивачем документами підтверджується, що позивач поніс витрати на професійну правничу допомогу адвоката у загальному розмірі 5740,44 грн.

Судом враховується, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю; суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частинами 5, 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, для включення всієї суми гонору у відшкодування за рахунок відповідача відповідно до положень ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (наприклад, рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04, п. 269).

Суд зазначає, що витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 5740,44 грн не відповідають критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. На переконання суду, рівень складності справи не вимагав значного обсягу правничої допомоги.

Враховуючи обставини даної справи, її складність, предмет та підстави позовних вимог, суд дійшов висновку про наявність підстав для включення до витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 1000,00 грн, які покладаються судом на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 129, 236, 237, 238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Концерну «Військторгсервіс» (Україна, 03151, місто Київ, вулиця Молодогвардійська, будинок 28-А, ідентифікаційний код 33689922) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Росторг-Інвест» (Україна, 69063, Запорізька обл., місто Запоріжжя, вул.Святого Миколая, будинок 29, ідентифікаційний код 43591006) пеню у розмірі 2321 (дві тисячі триста двадцять одна) грн 93 коп., 3% річних у розмірі 5707 (п`ять тисяч сімсот сім) грн 77 коп., інфляційні втрати у розмірі 23574 (двадцять три тисячі п`ятсот сімдесят чотири) грн 51 коп., судовий збір у розмірі 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн 00 коп. та витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 1000 (одна тисяча) грн 00 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.М. Смирнова