РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.12.2021Справа № 910/19399/21
Господарський суд міста Києва у складі судді Андреїшиної І.О., за участю секретаря судового засідання Березовської С.В., розглянувши матеріали господарської справи

За позовом Першого заступника керівника Київської міської прокуратури (03150, м. Київ, вул. Предславинська, 45/9, ) в інтересах держави в особі Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, 36, )

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Житлобудінвест" (04070, м. Київ, вул. Сковороди, 1, )

про зобов`язання вчинити дії,

Представники учасників судового процесу:

Від прокуратури: Дергунов Д.С.

Від відповідача: Вітвіцька О.В.

Від позивача: Мельниченко К.Г.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Перший заступник керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Житлобудінвест" про зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Житлобудінвест" звернутися до Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва: "Будівництво житлово-адміністративного комплексу з вбудованими та прибудованими приміщеннями громадського і торгівельного призначення та наземним і підземним паркінгом по вул. Барбюса, 39/2 у Печерському районі м. Києва" та зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Житлобудінвест" укласти з Департаментом економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) договір пайової участі щодо об`єкту будівництва: "Будівництво житлово-адміністративного комплексу з вбудованими та прибудованими приміщеннями громадського і торгівельного призначення та наземним і підземним паркінгом по вул. Барбюса, 39/2 у Печерському районі м. Києва".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.12.2021 відкрито провадження у справі № 910/19399/21 та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 15.12.2021.

13.12.2021 через відділ діловодства суду від відповідача надійшли пояснення на позовну заяву.

Також 14.12.2021 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він зазначає, що на час розгляду справи норми ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» виключено, а отже, підстави для укладання товариством договору про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Києва відсутні.

Разом з тим 14.12.2021 через відділ діловодства суду від прокуратури надійшла відповідь на відзив.

У підготовчому засіданні 15.12.2021 присутніми представниками учасників судового процесу надано усні пояснення щодо можливості закриття підготовчого провадження та про призначення справи до розгляду по суті.

Суд на місці ухвалив залучити подані представниками учасників судового процесу документи до матеріалів справи, відомості про дану процесуальну дію занесено до протоколу судового засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.12.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 22.12.2021.

Представник позивача та прокуратури у судовому засіданні 22.12.2021 підтримали заявлені позовні вимоги.

Відповідач у судовому засіданні 22.12.2021 проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі.

22.12.2021 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оглянувши оригінали документів, копії яких долучено до матеріалів справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

11.11.2020 року Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Житлобудінвест" було отримано дозвіл на будівництво житлово-адміністративного комплексу з вбудованими та громадського і торговельного призначення та наземним і підземним паркінгом по вул. А. Барбюса 39/2 у Печерському районі м. Києва (надалі - об`єкт, ЖК «TRIUNITY»).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор у позовній заяві зазначає, що в силу вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», всі замовники будівництва, які отримали дозвільні документи на будівництво до 01.01.2021 та не сплатили пайову участь у створенні і розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста спочатку зобов`язані звернутись до Департаменту із відповідною заявою з метою визначення розміру пайової участі та в подальшому сплатити її на підставі договору про пайову участь.

Листами від 31.12.2020 № 050/08-7845, від 23.09.2021 № 050/08-5738З Департамент економіки та інвестицій Київської міської державної адміністрації неодноразово звертався до відповідача щодо необхідності отримання останнім відповідного розрахунку розміру пайової участі та укладення договору пайової участі у зв`язку із отриманням дозволу на виконання будівельних робіт щодо вказаного об`єкта будівництва.

Водночас відповідачем зазначені листи Департаменту проігноровано (лист Департаменту економіки та інвестицій КМДА від 28.09.2021 №050/18-5785).

Прокурор зазначає, що, отримавши в листопаді 2020 року дозвіл на виконання будівельних робіт щодо вказаного об`єкту будівництва та розпочавши будівництво, відповідач всупереч вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» та Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва, затвердженому рішенням Київської міської ради не звертався до позивача з відповідною заявою щодо визначення розміру пайової участі та відповідно ухиляється від укладення договору, а відтак від сплати на користь місцевого бюджету пайової участі.

За таких обставин позивач звернувся до суду з даним позовом з вимогами про зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Житлобудінвест" звернутися до Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва: "Будівництво житлово-адміністративного комплексу з вбудованими та прибудованими приміщеннями громадського і торгівельного призначення та наземним і підземним паркінгом по вул. Барбюса, 39/2 у Печерському районі м. Києва" та зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Житлобудінвест" укласти з Департаментом економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) договір пайової участі щодо об`єкту будівництва: "Будівництво житлово-адміністративного комплексу з вбудованими та прибудованими приміщеннями громадського і торгівельного призначення та наземним і підземним паркінгом по вул. Барбюса, 39/2 у Печерському районі м. Києва".

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про прокуратуру» на прокуратуру покладаються функції представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом

Відповідно до ч. 3 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу (ч. 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 5 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

У ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» зазначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Згідно зі ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Частиною третьою статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Як зазначалося вище, положення бюджетного законодавства відносять кошти, отримані в рахунок пайової участі, до джерел формування бюджету розвитку місцевих бюджетів.

Бюджетом розвитку згідно з пунктом 19 частини першої статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визнаються доходи і видатки місцевого бюджету, які утворюються і використовуються виключно для реалізації програм соціально-економічного розвитку та зміцнення матеріально-фінансової бази.

Обґрунтовуючи наявність правових підстав для звернення з даним позовом до суду, прокурор у позовній заяві зазначив, що оскільки кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населених пунктів є джерелом формування бюджету розвитку місцевих бюджетів, укладення відповідного договору пайової участі в даному випадку безумовно становить собою інтерес територіальної громади та держави, пов`язаний з надходженням до місцевого бюджету коштів, необхідних для нормального функціонування інституцій місцевого самоврядування та їх реальної змоги вирішувати питання місцевого значення.

Крім того, порушення відповідачем вимог законодавства призводить до існування такого становища, за якого одні суб`єкти господарювання укладають договори пайової участі та сплачують пайові внески, а інші, ухиляючись від їх укладення, не несуть будь-якої матеріальної або юридичної відповідальності, чим порушуються принцип рівності суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території міста Києва.

Суд зазначає, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяви самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений держави здійснювати відповідні функції у спірних правовідносин. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносин.

Якщо підстави для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Процедура, передбачено абзацами 3-м і 4-м частини четвертої статті 23-ї закону застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави здійснює або не належним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження такого захисту.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц.

Крім того, судом встановлено, що Київською міською прокуратурою листом від 17.09.2021 № 31/1-4565вих-21 в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» повідомлено Департамент про необхідність вжиття відповідних заходів цивільно-правового характеру, спрямованих на захист інтересів держави в даному випадку.

Також з огляду на невжиття заходів Департаментом, на виконання вимог ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру», Київська міська прокуратура (лист від 22.10.2021 № 15/2-889вих21), ще раз повідомила Департамент про намір звернутися до господарського суду з даною позовною заявою.?

Разом з тим, як вбачається зі змісту листа Департаменту від 15.11.2021 № 050/08-6690 заходи реагування цивільно-правового характеру щодо судового захисту, спрямовані на захист інтересів держави в даному випадку Департаментом не вживатимуться.

Враховуючи викладені прокурором у позовній заяві обставини та беручи до уваги характер спірних правовідносин, предмет та підстави позову, суд дійшов висновку, що Першим заступником керівника Київської міської прокуратури обґрунтовано та з дотриманням вимог ст. 53 Господарського процесуального кодексу України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» подано позовну заяву в інтересах держави в особі Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради.

11.11.2020 року Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Житлобудінвест" було отримано дозвіл від Державної архітектурно-будівельної інспекції України №ІУ 27 на будівництво житлово-адміністративного комплексу з вбудованими та громадського і торговельного призначення та наземним і підземним паркінгом по вул. А. Барбюса 39/2 у Печерському районі м. Києва

Відповідно до положень частини 2 статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у редакції, чинній до 01.01.2020, на виконання будівельних робіт, замовник, який мав намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний був взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Частинами 5, 9 статті 40 цього Закону у редакції, чинній до 01.01.2020, було передбачено, що величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами.

Отже, виходячи із зазначених положень Закону, чинних до 01.01.2020, позивач зазначає, що забудовник повинен був подати відповідне звернення про укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, укласти такий договір та сплатити за ним кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту у строк до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.

Як слідує із пояснень представників сторін та прокурора, Департамент економіки та інвестицій Київської міської державної адміністрації неодноразово звертався до відповідача (листи від 31.12.2020 № 050/08-7845, від 23.09.2021 № 050/08-5738) щодо необхідності отримання останнім відповідного розрахунку розміру пайової участі та укладення договору пайової участі у зв`язку із отриманням дозволу на виконання будівельних робіт щодо вказаного об`єкта будівництва, однак відповідач не звертався до Департаменту із зверненням про укладання відповідного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, і такий договір станом між позивачем та відповідачем не було укладено.

Обов`язок щодо оплати пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту на законодавчому рівні встановлювався в ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» (надалі - «Закон») цю статтю було виключено з 01 січня 2020 року.

Відповідно до абзацу 1 п. 2 Розділу 2 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.

Згідно з пунктом 3 абзацу 2 п. 2 Розділу 2 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону установлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту у встановленому в Законі розмірі та порядку: замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва.

Водночас, Законом не передбачено обов`язку забудовника укладати договір пайової участі, якщо початок будівництва об`єкта розпочався в 2021 році.

Дослідивши наявні в матеріалах справи документи, судом встановлено, що будівельні роботи на зазначеному об`єкті по вул. А. Барбюса 39/2 у Печерському районі м. Києва були фактично розпочаті 04 січня 2021 року, тобто, після скасування обов`язку замовника будівництва щодо пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту в повному обсязі.

Зокрема, дана обставина підтверджується наявними в матеріалах справи доказами:

- повідомленням Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Житлобудінвест", яке адресовано Генеральному підряднику ТОВ «АК ІНЖИНІРИНГ», від 17 грудня 2020 року щодо початку робіт 1 (першої) черги будівництва об`єкту з 04 січня 2021 року;

- загальним журналом робіт з будівництва об`єкта;

- наказом №1-С ТОВ «АК ІНЖИНІРИНГ» від 03 січня 2021 року про призначення відповідального за ведення журналу обліку робіт на об`єкті з 03 січня 2021 року;

- контрольною карткою №21060003-Пч на тимчасове порушення благоустрою та його відновлення у зв`язку з встановленням тимчасової огорожі на період будівництва об`єкту;

- актом прийому-передачі будівельного майданчика на виконання будівельних робіт від 04 січня 2021 року, відповідно до якого для початку виконання будівельних робіт на об`єкті було передано будівельний майданчик;

- директивним графіком виконання робіт при будівництві першої черги ЖК «TRIUNITY», відповідно до якого початок виконання робіт запланований на 2021 рік;

- реєстром № 1 переданої виконавчої документації щодо першої черги будівництва ЖК «TRIUNITY», відповідно до якого перший пакет документації був переданий в місяці лютому 2021 року.

- журналом авторського нагляду за будівництвом Об`єкту від 04 січня 2021 року, ведення якого було розпочате 04 січня 2021 року.

Статтею 181 Господарського кодексу України визначено загальний порядок укладання господарських договорів. За приписами статті 187 цього ж Кодексу судом розглядаються спори, що виникають при укладанні господарських договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору.

Частиною 3 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Таким чином, необхідною умовою для укладення договору за рішенням суду є наявність відповідної вказівки закону на обов`язковість укладення певного договору, а застосуванню до таких спорів підлягає законодавство, яке є чинним на момент виникнення переддоговірного спору та його вирішення в судовому порядку.

Відповідно до частини 2 статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (в редакції, чинній на момент прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва) замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури (ч. 3 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності").

Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. Істотними умовами договору є: 1) розмір пайової участі; 2) строк (графік) сплати пайової участі; 3) відповідальність сторін (ч. 9 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності").

Водночас, з 01.01.2020 набули чинності норми Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", якими виключено ст. 40 з Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Згідно з п. 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" № 132-IX від 20.09.2019 договори про сплату пайової участі, укладені до 01 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.

Тобто, з 01.01.2020 у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01 січня 2020 року.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ч. 3 ст. 5 Цивільного кодексу України).

Отже, якщо акт цивільного законодавства, що регулював цивільні відносини, втратив чинність, новий нормативно-правовий акт з моменту набрання ним чинності застосовується до юридичних фактів цивільного права та породжуваних ними цивільних прав і обов`язків.

Станом на час розгляду цієї справи судом, відсутнє положення закону, яке б зобов`язувало відповідача укласти з позивачем відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Київ. Відтак, суд не наділений повноваженнями визнати укладеним договір, обов`язковість якого для відповідача законом не передбачена. Зазначене відповідає ст. 19 Конституції України, згідно з якою правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Аналогічні правові висновки містяться в постановах Верховного Суду від 30.07.2020 у справі №909/1143/19, від 30.09.2020 у справі № 904/4442/19, від 13.01.2020 у справі №922/267/20, від 04.02.2021 у справі № 904/2468/19, від 23.03.2021 у справі № 904/454/18.

Крім того, твердження позивача про те, що з огляду на набрання чинності вказаним Законом, рішенням Київської міської ради від 19.12.2019 № 460/8033 внесено зміни до Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва, затвердженому рішенням Київської міської ради від 15.11.2016 № 411/1415 та викладено Порядок в новій редакції на відповідача зазначений Порядок продовжує покладати обов`язок з оплати пайової участі та укладення відповідного договору, суд визнає помилковим, з огляду на те, що зазначеним вище рішенням Київської міської ради від 19.12.2019 № 460/8033, яким затверджувалася нова редакція Порядку, в п. 2 було зазначено, що це рішення набирає чинності з 01.01.2020 та діє в частині, що не суперечить пункту 13 розділу І та пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", які сукупно не передбачають обов`язку забудовника укладати договір пайової участі, якщо початок будівництва об`єкта розпочався в 2021 році.

Враховуючи вищевказані обставини, з 01.01.2020 та станом на момент розгляду цієї справи судом, відсутні положення закону, які б зобов`язували відповідача укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Зазначене відповідає положенням статті 19 Конституції України, згідно з якими правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як способи захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

У ч. 2 ст. 16 ЦК України визначені способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Аналогічні висновки викладені в п. 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 923/876/16, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Доказів спричинення відповідачем збитків державі прокурором суду не надано та матеріали справи не містять.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 6 квітня 2021 року у справі № 910/ 10011/19.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Отже, за висновком суду, позовні вимоги Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради про зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Житлобудінвест" звернутися до Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва та зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Житлобудінвест" укласти з Департаментом економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) договір пайової участі щодо об`єкту будівництва не підлягають задоволенню, у зв`язку з відсутністю зв`язку між імперативними наслідками задоволення позову з реальним поновленням порушеного права, оскільки, станом на момент розгляду цієї справи судом, відсутні положення закону, які б зобов`язували відповідача укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, відтак, такий позов не поновлює порушене право позивача, тому він не є ефективним способом захисту порушеного права.

Наведений висновок відповідає правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду, наведеним у постановах від 16.05.2018 у справі №910/17448/16, від 22.08.2018 у справі №925/1265/16, від 27.11.2018 у справі №905/2260/17, від 04.06.2019 у справі №916/3156/17, у яких суд касаційної інстанції водночас дійшов висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог через неправильне обрання позивачем способу захисту своїх прав.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, беручи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову Першого заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно з приписами статей 78-79 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 129, 233, 238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач - Київська міська прокуратура (03150, м. Київ, вул. Предславинська, 45/9, ) в інтересах держави в особі: Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, 36, )

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Житлобудінвест" (04070, м. Київ, вул. Сковороди, 1, )

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 23.12.2021

Суддя І.О. Андреїшина