ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

22 грудня 2021 року Справа № 903/882/21

Господарський суд Волинської області у складі головуючого судді Гарбара Ігоря Олексійовича, розглянувши у приміщенні Господарського суду Волинської області у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи справу №903/882/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ПОРТ СІТІ ГРУП до Товариства з обмеженою відповідальністю Континіум-Трейд про стягнення 3258,89 грн.,

ВСТАНОВИВ:

29.10.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю ПОРТ СІТІ ГРУП подало позов до Товариства з обмеженою відповідальністю Континіум-Трейд про стягнення 3258,89 грн. заборгованості, в т.ч.: 3027,73 грн. основний борг, 201,16 грн. пеня та 30,00 грн. 3% річних.

Заява обґрунтована не виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань згідно договору суборенди об`єкта нерухомості №О-01 від 29.02.2020.

Ухвалою суду від 01.11.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач ухвалу суду від 01.11.2021 отримав 03.11.2021 про, що свідчить поштове повідомлення №163.

Строк для подання відзиву до 18.11.2021 включно.

18.11.2021 відповідач надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідь на відзив в строк, встановлений судом позивачем не подано.

09.12.2021 представник позивача подав до суду клопотання про закриття провадження в частині основного боргу в сумі 2803,27 грн., оскільки 29.10.2021 відповідач сплатив борг в розмірі 2803,27 грн., що підтверджується платіжним дорученням №14003 від 29.10.2021.

Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відсутні.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 29 лютого 2020 року між ТОВ «Порт Сіті Груп» та ТОВ «Континіум-Трейд» укладено договір суборенди об`єкта нерухомості № О-01 (а.с.6-10).

Згідно п. 1.1. Договору орендар зобов`язується передати у зворотне, строкове, платне володіння та користування частину нежитлового приміщення (надалі - «об`єкт суборенди»), розташованого у будівлі, що знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Сухомлинського, буд. 1, а суборендар зобов`язується прийняти даний об`єкт суборенди та сплачувати Орендарю суборендну плату.

У відповідності до підпунктів 1.2.1.-1.2.6 пункту 1.2 договору, орендар передає, а Суборендар приймає у строкове платне користування об`єкт суборенди, загальною площею - 381,0 м2, з врахуванням площ спільного користування, яке знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Сухомлинського, 1, а саме: приміщення Ж311 Ж317 площею 381,0 м2. Вартість об`єкта суборенди, з врахуванням її індексації, відповідає його балансовій вартості відповідно до даних бухгалтерського обліку власника об`єкта суборенди. Стан об`єкта на момент передання в суборенду - задовільний. Недоліки об`єкта на момент передання його в суборенду фіксуються Сторонами в Акті приймання-передачі, який є невід`ємною частиною даного Договору. Місцезнаходження об`єкта суборенди позначено на витязі з плану ТРЦ (додаток № 1 до цього Договору).

Пунктом 4.1. договору визначено, що суборендна ставка за цим договором становить 80,33 грн., в т.ч. ПДВ, за 1 кв.м. щомісячно.

Згідно п. 4.4. договору в суборендну плату не входять, а сплачуються окремо: експлуатаційні витрати, в тому числі:- витрати на освітлення місць загального користування об`єкта суборенди; - витрати на прибирання місць загального користування об`єкта суборенди; - витрати на охорону місць загального користування об`єкта суборенди; - витрати На утримання та ремонт доріг, автомобільних парковок, що прилягають до об`єкта суборенди; - витрати на благоустрій території, прилеглої до об`єкта суборенди; - витрати на утримання, обслуговування та функціонування телекомунікаційних, інженерних мереж на території об`єкта суборенди; - інші витрати, пов`язані з утриманням об`єкта суборенди в належному стані. витрати по комунальним послугам (за фактично використану воду, тепло і електроенергію), на підставі виставлених Орендарем рахунків згідно з показниками лічильників або, а разі відсутності лічильників, пропорційно займаній площі.

Суборендар зобов`язаний, відповідно до п. 4.5. договору, здійснювати перерахування сум суборендної плати, експлуатаційних витрат, витрат по комунальним послугам наступним чином:

- суборендна плата - щомісячно в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок орендаря(позивача) наперед не пізніше 15 числа кожного місяця;

- експлуатаційні витрати, витрати по комунальним послугам - протягом 5 (п`яти) банківських днів з моменту отримання рахунку.

Згідно п.5.1-5.2 договору, строк суборенди становить розпочинається з моменту передачі об`єкта суборенди за Актом приймання-передачі (Розділ 3 даного Договору) та становить 2 (два) роки 11 (одинадцять) місяців. Суборендар має переважне право перед іншими особами на укладення Договору суборенди на новий строк. 5.2. Строк суборенди може бути скорочений, а Договір припинений достроково за згодою Сторін, що оформляється Додатковою угодою, яка з моменту підписання буде становити невід`ємну частину даного Договору.

Відповідно до пункту 7.2.2. договору суборендар зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати суборендну плату та інші платежі, передбачені цим договором.

У випадку порушення умов даного Договору, винна Сторона несе відповідальність, визначену цим Договором та чинним в Україні законодавством. Порушенням умов Договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом цього Договору (п.9.1.-9.2 договору).

Згідно п.9.5.1. договору, суборендар несе наступну відповідальність за цим Договором: у випадку прострочення по сплаті суборендної плати та інших платежів, передбачених Договором, - неустойка (пеня) в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день прострочення;

Відповідно до п. 12.1 договру, строк дії даного Договору починає обчислюватися з дати підписання Договору і закінчується « 28» січня 2023 року підписанням Акту приймання-передачі Приміщення з суборенди.

29.02.2020 орендар передав суборендарю в суборенду частину нежитлового приміщення загальною площею 381 кв.м. з врахуванням площ спільного користування, яке знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Сухомлинського, буд. 1, що підтверджується актом приймання-передачі (а.с.12).

Як слідує з матеріалів справи, позивач 30.09.2021 надіслав на адресу відповідача претензію №206 про стягнення заборгованості в розмірі 224,46 грн. та 1,86 грн. пені (а.с.18-20). Вказана вимога залишена без відповіді на задоволення.

Позивач в позовній заяві доводить, що станом на 16.09.2021 заборгованість суборендаря становить 3027,73 грн.

Однак, як слідує з матеріалів справи відповідач здійснив оплату на суму 2803,27 грн., що підтверджується платіжним дорученням №14003 від 29.10.2021 (а.с.41).

На день розгляду справи відповідачем не сплачено борг в сумі 224,46 грн.

Згідно з п.2 ч.1 ст.231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Провадження у справі щодо стягнення основного боргу в сумі 2803,27 грн. підлягає закриттю.

Відповідно до ст. 144 ГК України, ст.11 ЦК України обов`язки суб`єктів господарювання виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, непередбачених законом, але таких які йому не суперечать.

Згідно п.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст.67 ГК України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно ст.174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч.2 ст.180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ч.1 ст.762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.

Суборенда - це передача орендованої нерухомості (майна) в оренду третій особі.

За договором суборенди Орендар за згодою орендодавця передає на певний строк частину або все найняте ним приміщення у користування суборендарю.

Відповідно до ст. 173 ГК України та ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст. 193 ГК України, ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобов`язання. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання (п. 1 ст. 549 ЦК України). Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Як визначено ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

Несвоєчасне проведення відповідачем належних розрахунків з позивачем, існування у певні періоди заборгованості по оплаті стало підставою для нарахування пені за прострочку виконання грошових зобов`язань, а також процентів річних, та звернення до суду із позовом про стягнення нарахованих сум.

Згідно з п.3 ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Приписами ст. 216-218 ГК України, передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Статтями 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч.6 ст.232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вказана норма є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Разом з цим, як слідує з матеріалів справи, позивач в підтвердження позовних вимог долучив до матеріалів справи акт звірки взаєморозрахунків станом за період 2021, акти здачі-приймання робіт (надання послуг) №УТППСГ01464 від 31.08.2021, №УТППСГ01970 від 31.08.2021, №УТППСГ02036 від 30.09.2021, №УТППСГ02620 від 30.09.2021 (а.с.13-17).

Згідно ч.2,3 ст.252 ГПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

09.12.2021 позивач подав до суду заяву, якою долучив до матеріалів справи акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №ПСГ00019656 від 05.05.2021 на суму 224,46 грн. з найменуванням робіт, послуг: оплата згідно п.9.5.1 договору суборенди за травень 2021.

Оскільки провадження по справі відкрито 01.11.2021 (а.с.27), то строк для подачі доказів до 01.12.2021 включно.

Отже, позивачем не обгрунтовано причин не подання вказаного акту в встановлений ГПК України строк та не подано заяви про поновлення пропущеного процесуального строку для подачі документів.

Враховуючи викладене, а також ту обставину, що у відповідності до ч. 2 ст. 207 ГПК України позивачем не було подано клопотання про поновлення строку на подачу додаткових доказів, суд залишає без розгляду поданий акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №ПСГ00019656 від 05.05.2021 на суму 224,46 грн.

Разом з тим, суд не бере до уваги акт звірки взаєморозрахунків, оскільки останній не підписаний відповідачем, а отже не може бути належним доказом у справі.

Позивач у клопотанні від 09.12.2021 здійснив детальний розрахунок суми боргу, в якому відобразив період нарахування, суми нарахування, оплату та заборгованість згідно орендної плати та комунальних платежів (а.с.38-39).

Однак, докази на підтвердження оплати (платіжні доручення) в матеріалах справи відсутні, а отже, суд не має можливості перевірити правильність нарахування пені, процентів річних та збитків, завдані інфляцією.

Позивач не надав окремих розрахунків по орендній платі, експлуатаційних витратах, комунальних послугах; не обгрунтував у позовній заяві обставин їх виникнення, не вказав розміру заборгованості окремо за кожним видом нарахування.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №904/2357/20 зауважив, що тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем не надано суду більш вірогідних доказів та достатніх обґрунтувань, які послугували б підставою для задоволення позову.

На підставі викладеного, у задоволенні позову слід відмовити з покладенням на позивача судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді (Руїс Торіха проти Іспанії).

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (Ван де Гурк проти Нідерландів).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (Гірвісаарі проти Фінляндії).

Згідно ж із статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.

За таких обставин, інші доводи та заперечення сторін судом розглянуті та відхилені як такі, що на результат вирішення спору з наведених вище підстав, впливу не мають.

На підставі викладеного, керуючись ст. 129, 231, 233, 236, 237, 238, 240, 256 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Провадження у справі на суму 2803,27 грн. закрити.

2. В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю ПОРТ СІТІ ГРУП до Товариства з обмеженою відповідальністю Континіум-Трейд про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Суддя І. О. Гарбар