ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" грудня 2021 р. Справа№ 910/6278/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Коротун О.М.

Ткаченка Б.О.

при секретарі судового засідання : Шевченко Н.А.

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явились;

від відповідача: Білик І.М.,

розглянувши апеляційну скаргу Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа"

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.09.2021 (повний текст рішення складено 21.09.2021)

у справі №910/6278/21 (суддя Котков О.В.)

за позовом Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа"

до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про визнання недійсними окремих положень договору

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство теплових мереж "Криворіжтепломережа" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", в якому просить визнати недійсними пункти 3.13 та 5.7 укладеного між сторонами договору постачання природного газу від 05.10.2018 №3495/18-РО-5/3 в редакції додаткової угоди №4 від 30.11.2018.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що оскаржувані положення договору постачання природного газу від 05.10.2018 №3495/18-РО-5/3 фактично містять умови, за якими заздалегідь визначено (обмежено) розмір збитків відповідача у разі порушення зобов`язань позивачем, що суперечить сутності інституту цивільної відповідальності у вигляді відшкодування збитків та приписам ст.ст. 3, 6, 22, 509, 623, 627, 632 Цивільного кодексу України, ст.ст. 189, 191, 224, 225 Господарського кодексу України, ст.ст. 10, 11 Закону України "Про ціни і ціноутворення", а тому на підставі ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України підлягають визнанню недійсними.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.09.2021 у справі №910/6278/21 у задоволенні позову Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання недійсними окремих положень договору відмовлено повністю.

Вказане рішення суду мотивоване тим, що позивачем не доведено обставин, з якими Закон пов`язує визнання недійсними оскаржуваних пунктів договору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського міста Києва від 07.09.2021 у справі №910/6278/21 та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що під час розгляду справи позивачем зазначалось про те, що сторони в момент підписання додаткової угоди не конкретизували термін «збитки» та в чому вони повинні були негативно виражатися для відповідача, тобто в момент укладання договору існував «дефект змісту». Оспорювані пункти додаткової угоди не відповідають терміну «збитки» визначеному у Цивільному кодексі України (далі - ЦК України). Норма, відповідно до якої визначалося право за взаємною згодою сторін заздалегідь визначити погоджений розмір збитків, що підлягають відшкодуванню, у твердій сумі або у вигляді відсоткових ставок залежно від обсягу невиконання зобов`язання чи строків порушення зобов`язання, втратила чинність. Відповідачем, як у відповіді на письмове опитування, так і в залі судового засідання не було надано пояснень щодо природи збитків та доказів їх понесення; оспорювані пункти договору не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки сторони не могли передбачити кліматичні умови на майбутній період, а відтак, вказані обставини свідчать про порушення ч. 5 ст. 203 ЦК України, що є підставою для визнання правочину недійсним. Крім того, оспорювані положення договору ставлять в нерівні умови сторін договору, передбачаючи невиправданий та безпідставний фінансовий тягар для підприємства ТКЕ та надаючи можливість безпідставного збагачення для підприємства-монополіста дозволом на автоматичне списання грошових коштів з підприємств, в порушення вимог законодавства щодо доведення збитків.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.10.2021 для розгляду даної справи визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Сулім В.В., судді Коротун О.М., Майданевич А.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.10.2021 задоволено заяву про самовідвід судді Майданевича А.Г. у розгляді апеляційної скарги Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.09.2021 року у справі №910/6278/21.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.10.2021 апеляційна скарга Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" передана на для розгляд колегії суддів: головуючий суддя - Сулім В.В., судді Коротун О.М., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.10.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.09.2021 року у справі №910/6278/21. Розгляд справи призначено на 18.11.2021.

04.11.2021 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 07.09.2021 року залишити без змін.

Крім того, представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема зазначив позивач не вказав конкретну норму законодавства, якій не відповідають оспорювані пункти договору та яка була порушена в момент його укладення. Посилання позивача на невідповідність спірних пунктів договору статті 22 ЦК України, яка визначає поняття збитків, не може слугувати підставою для їх недійсності, оскільки умови договору не звільняють НАК "Нафтогаз України" від обов`язку доказування розміру збитків у процесі їх відшкодування. Станом на момент вчинення спірного договору були чинними Правила постачання природного газу, які у даному випадку є спеціальним актом законодавства, а відтак, додаткова угода до договору № 4 була укладена у відповідності до норм чинного законодавства.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.11.2021 відкладено розгляд справи до 07.12.2021.

Представник відповідача в судовому засіданні 07.12.2021 року заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Представник позивача в судове засідання 07.12.2021 року не прибув. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлявся належним чином, зокрема, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.11.2021 року.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 07.09.2021 року підлягає залишенню без змін, апеляційна скарга Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 05.10.2018 між Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (постачальник) та Комунальним підприємством теплових мереж "Криворіжтепломережа" (споживач) укладено договір №3495/18-РО-5/3 (надалі - договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язався поставити споживачу у 2018 році природний газ, а споживач - оплатити його на умовах цього договору.

Сторони 30.11.2018 уклали додаткову угоду №4 до договору (далі - додаткова угода №4), в якій погодили викласти в новій редакції розділи 1-12 договору.

У пункті 2.1 договору в редакції додаткової угоди №6 від 20.03.2019 сторонами погоджено, що постачальник передає споживачу в період з 01 жовтня 2018 року по 30 квітня 2019 року (включно замовлений споживачем обсяг (об`єм) природного газу в кількості 1 000 тис.куб.метрів, у тому числі визначено обсяги споживання по місяцях.

Відповідно до п. 2.5 договору в редакції додаткової угоди №4 допускається відхилення обсягу використання природного газу від замовленого обсягу протягом відповідного розрахункового періоду в розмірі +/-5 відсотків (плюс мінус п`ять відсотків) від зазначеного в п. 2.1 обсягу без підписання додаткової угоди.

За умовами п. 3.13 договору в редакції додаткової угоди №4 якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний обсяг використаного споживачем природного газу більше ніж на 5% відрізняється від замовленого обсягу газу на відповідний період (зазначений в п. 2.1 договору), споживач зобов`язаний відшкодувати постачальнику збитки в порядку, визначеному п. 5.7 договору. При цьому розмір збитків визначається таким чином:

3.13.1 якщо фактичний об`єм (обсяг) використання природного газу буде менший від замовленого обсягу природного газу, споживач зобов`язаний відшкодувати постачальнику збитки у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості недовикористаного обсягу газу за звітний (розрахунковий) період;

3.13.2 якщо фактичний об`єм (обсяг) використання природного газу буде перевищувати замовлений обсяг природного газу на цей період, споживач зобов`язаний відшкодувати збитки за перевищення об`єму (обсягу) природного газу, що розраховуються за формулою: В = (Vф- Vп) х Ц х К, де: Vф - об`єм (обсяг) природного газу, який фактично поставлений постачальником споживачу протягом розрахункового періоду за договором відповідно до акта приймання-передачі природного газу; Vп - замовлений обсяг природного газу на розрахунковий період, зазначений в п. 2.1. договору; Ц - ціна природного газу за договором; К - коефіцієнт, який дорівнює 0.5.

Пунктом 5.7 договору в редакції додаткової угоди №4 визначено, що відшкодування постачальнику вартості збитків, розрахованих відповідно до умов п. 3.13 договору, здійснюється таким чином:

- постачальник на підставі даних, зазначених в акті приймання-передачі (якщо споживач порушив пункт 3.9 договору та не надав акт приймання-передачі, використання газу за відповідний період приймається 0 куб.м.) та замовлених обсягів, визначених пунктом 2.1 договору, розраховує збитки відповідно до підпунктів 3.13.1 або 3.13.2 пункту 3.13 договору;

- постачальник після 15 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, надає споживачу акт-претензію щодо відшкодування збитків та розрахунок збитків;

- споживач протягом 20 (двадцяти) робочих днів з моменту отримання акта-претензії зобов`язаний відшкодувати постачальнику вартість збитків на рахунок, визначений в акті- претензії.

У разі, якщо протягом зазначеного періоду споживач не відшкодував (не повністю відшкодував) постачальнику збитки, споживач несе відповідальність перед постачальником на загальних умовах, визначених договором та чинним законодавством України.

На переконання позивача, пункти 3.13 та 5.7 договору (у редакції додаткової угоди №4 від 30.11.2018) не відповідають вимогам законодавства, оскільки містять умови, які заздалегідь обмежують розмір збитків відповідача у разі порушення зобов`язань позивачем.

Посилаючись на суперечність вказаних пунктів договору сутності інституту цивільної відповідальності, статтям 3, 6, 22, 509, 623, 627 та 632 ЦК України, статтям 191, 224 та 225 Господарського кодексу України (далі - ГК України), статтям 10 та 11 Закону України "Про ціни та ціноутворення", позивач звернувся з даним позовом до суду про визнання недійсними зазначених умов договору на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог, виходячи з наступного.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України).

За приписом ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 Цивільного кодексу України).

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За загальним правилом статті 217 Цивільного кодексу України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. У такому разі господарський суд може визнати недійсною частину правочину. Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання. Якщо недійсна частина правочину виконана будь-якою із сторін, господарський суд визначає наслідки такої недійсності залежно від підстави, з якої вона визнана недійсною.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.03.2021 року у справі № 910/18374/19.

Так, за твердженнями позивача, пункти 3.13. та п. 5.7. договору постачання природного газу № 3495/18-РО-5/3 від 05.10.2018, в редакції додаткової угоди №4 від 30.11.2018 року, підлягають визнанню недійсними, оскільки невідповідають приписам ст.ст. 3, 6, 22, 509, 623, 627 Цивільного кодексу України, ст.ст. 224, 225 Господарського кодексу України та засадам добросовісності, розумності і справедливості.

Зокрема, на думку позивача, умовами вказаних пунктів договору визначено несправедливий обсяг відповідальності споживача перед постачальником - монополістом, з огляду на непропорційність відповідності наслідкам правопорушення.

Крім того, позивач посилається на те, що при визначенні умов договору в частині встановлення договірного розрахунку збитків, було застосовано не чинний закон, що є порушенням приписів ст. 5 Цивільного кодексу України в частині дії актів цивільного законодавства в часі.

Відповідно до частин 1-5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Цивільний кодекс України імперативно не визнає оспорюваний правочин недійсним, а лише допускає можливість визнання його таким у судовому порядку, при цьому визнання такого правочину недійсним відбувається судом, по-перше, за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, а по-друге, якщо в результаті судового розгляду такого звернення буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину.

У постанові Верховного Суду від 11.06.2020 року у справі № 281/129/17 та від 11.11.2020 року у справі № 591/3176/17 зроблено висновок по застосуванню частини першої статті 203 Цивільного кодексу України та вказано, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 Цивільного кодексу України. Втім, більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із цивільно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у цивільно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах.

Під імперативною нормою слід розуміти, норму яка не допускає відступлення від правил, передбачених нею.

Проте, всупереч викладеного, позивачем не наведено жодної імперативної правової норми, якій би суперечили п. 3.13. та п. 5.7. договору постачання природного газу № 3495/18-РО-5/3 від 05.10.2018 в редакції додаткової угоди№ 4 від, укладеного між Комунальним підприємством теплових мереж "Криворіжтепломережа" та Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", а отже твердження апелянта про наявність «дефекту змісту» в п.п. 3.13 та 5.7 додаткової угоди № 4 є необгрунтованими.

Крім того суд зазначає, що посилання апелянта на норми Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України щодо визначення збитків та складових, необхідних для виникнення у особи права на їх відшкодування не свідчить про те, що оспорювані умови договору № 3495/18-РО-5/3 від 05.10.2018 викладено із відступленням від імперативної норми.

Як вже зазначалося судом вище, обов`язковою складовою судового захисту є доведення позивачем обставин порушення його прав та законних інтересів, а також відновлення внаслідок застосування обраного ним способу захисту. Тобто, у даному випадку позивачем повинно бути доведено суду порушення пунктами 3.13. та 5.7. договору постачання природного газу від 05.10.2018 року № 3489/18-БО-5/3 його прав та законних інтересів, а також їх відновлення у разі задоволення позову про визнання останніх недійсними (ефективний спосіб захисту).

В контексті наведеного суд звертає увагу, що фактично визначення сторонами у договорі певного порядку відшкодування збитків не є виключною та беззаперечною підставою, що нівелює обставини стосовно того, що для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника і збитками, вина боржника. Відшкодування збитків є наслідком порушення зобов`язання. За таких обставин, можливість використовувати відшкодування збитків як засіб захисту порушених прав виникає у юридичних осіб із самого факту невиконання обов`язку, порушення цивільних прав.

Доводи апелянта про те, що п.п. 3.13., 5.7. договору у редакції додаткової угоди № 4 від 30.11.2018 надають право відповідачеві на безпідставне збагачення шляхом встановлення дозволу на автоматичне списання грошових коштів з підприємств в порушення вимог законодавства щодо доведення збитків, колегія суддів також відхиляє з огляду на те, що вказані положення договору не звільняють НАК "Нафтогаз України" від обов`язку доказування розміру збитків у процесі їх відшкодування, а відтак, не суперечать ст. 22 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.03.2021 року у справі № 910/4608/20.

Таким чином, посилання апелянта на невідповідність оспорюваних умов договору принцам справедливості, добросовісності й розумності не знайшли свого підтвердження за викладених вище обставин.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Частиною 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору заснована на свободі волевиявлення, а останнє, у свою чергу, спирається на свободу волі, що реалізується за допомогою диспозитивності норм цивільного права. Під диспозитивністю прийнято розуміти засновану на нормах даної галузі права юридичну свободу суб`єкта цивільних правовідносин здійснювати свої суб`єктивні права за своїм розсудом.

Таким чином, правовими засобами закріплення свободи договору традиційно розуміють норми-принципи, які проголошують свободу договору, свободу підприємницької діяльності та диспозитивні норми права, в яких втілено даний принцип.

Зміст принципу свободи договору розкривається в ст. 627 ЦК України. Він є однією з фундаментальних засад цивільно-правового принципу диспозитивності, через який суб`єкти цивільного права набувають і здійснюють свої цивільні права вільно на свій розсуд (ч. 1 ст. 12 ЦК України).

Важливим елементом свободи договору є воля, та її зовнішній вираз - волевиявлення.

Враховуючи викладене, наявність з жовтня 2018 року укладеного між позивачем та відповідачем оскаржуваного договору свідчить про те, що обидві сторони бажали укласти договори, та що їхній зовнішній вираз волі (волевиявлення) відповідає внутрішній волі.

Також, колегією суддів враховується, що наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним.

У преамбулі договору зазначено, що при укладенні договору сторони керувалися Законом України "Про ринок природного газу", Положенням про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, затвердженого постановою КМУ від 22.03.2017 №187, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України "Про ринок природного газу", з метою забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу на суб`єктів ринку природного газу у виключних випадках та на визначений строк можуть покладатися спеціальні обов`язки в обсязі та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України після консультацій із Секретаріатом Енергетичного Співтовариства.

На підставі ст. 11 Закону України "Про ринок природного газу", постановою КМУ від 22.03.2017 №187 затверджено "Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу".

Зазначеним положенням закріплено, що постачання природного газу НАК "Нафтогаз України" виробникам теплової енергії здійснюється за цінами, визначеними відповідно до пункту 13 цього Положення, на підставі договору, що враховує положення примірного договору про постачання природного газу виробникам теплової енергії, що затверджується Кабінетом Міністрів України, а у випадках, передбачених Законом України "Про ринок природного газу", - на підставі типового договору з дотриманням принципу недискримінації.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про ринок природного газу" (в редакції, чинній на моменту укладення договору), постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із встановленими стандартами та нормативно-правовими актами. Постачання природного газу побутовим споживачам здійснюється на підставі типового договору, що затверджується Регулятором та оприлюднюється в установленому порядку.

Відповідно до п. 17 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про ринок природного газу", постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №2496 від 30.09.2015 затверджено Правила постачання природного газу.

Відповідно до п. 2 розділу 2 Правил, постачання природного газу споживачу здійснюється за договором постачання природного газу, який укладається відповідно до вимог цього розділу, за яким постачальник зобов`язаний поставити споживачу природний газ у необхідних для споживача об`ємах (обсягах), а споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені договором.

Укладення договору постачання природного газу здійснюється з урахуванням таких вимог, зокрема, договір постачання природного газу укладається на весь очікуваний обсяг споживання природного газу в розрахунковому періоді, необхідний споживачу, або по його точці комерційного обліку, якій присвоєно окремий EIC-код. (п. 3 розділу 2 Правил).

Пунктом 5.11 розділу 2 Правил встановлено, договір постачання природного газу повинен містити такі умови, що є істотними та обов`язковими для цього виду договору, зокрема відповідальність сторін за невиконання умов договору та підстави її застосування, у тому числі в разі перевищення споживачем підтверджених обсягів природного газу за відповідний період, а також механізми компенсації і повернення, які застосовуються, якщо рівні якості послуг постачальника за договором не виконуються, зокрема за неточності в рахунку чи його затримці (норма вноситься в договір за згодою сторін).

Відповідно до п. 1 розділу 6 Правил (у редакції, чинній на момент укладення додаткової угоди), відшкодування збитків споживачем, що не є побутовим, постачальнику здійснюється таким чином та в таких випадках, зокрема: 1) якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний об`єм (обсяг) споживання природного газу, що закуплений постачальником за договором постачання природного газу, буде менший від підтвердженого обсягу природного газу (за умови, що підтверджений обсяг відповідав замовленому споживачем), постачальник має право вимагати від споживача відшкодування збитків у розмірі не більше подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості недовикористаного обсягу газу за звітний період; 2) якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний об`єм (обсяг) постачання природного газу споживачу його постачальником буде перевищувати підтверджений обсяг природного газу на цей період, постачальник має право вимагати від споживача відшкодування збитків за перевищення об`єму (обсягу) природного газу, що розраховується за формулою: В = (Vф - Vп) x Ц х K, де Vф - об`єм (обсяг) природного газу, який фактично поставлений постачальником споживачу протягом розрахункового періоду за договором на постачання природного газу, Vп - підтверджений обсяг природного газу на розрахунковий період, Ц - ціна природного газу за договором постачання природного газу, K - коефіцієнт, який визначається постачальником та не може перевищувати 0,5.

Пунктом 25 розділу 2 Правил встановлено, що спірні питання між споживачем і постачальником щодо постачання природного газу, оплати послуг постачальника, відшкодування збитків тощо мають вирішуватися шляхом переговорів, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що положення договору про порядок відшкодування та визначення розміру збитків, завданих внаслідок порушення договору постачання є істотною умовою договору про постачання природного газу, а тому укладення спірного договору у редакції додаткової угоди свідчить про те, що сторони дійшли згоди щодо зазначеної істотної умови договору.

Стосовно доводів апелянта про те, що оскаржувані пункти договору були доповнені додатковою угодою на підставі норми закону (Правил постачання природного газу), яка 07.10.2019 була змінена регулятором та фактично вже не є юридично значущою для позивача, оскільки не розповсюджується на підприємства ТКЕ, слід зазначити наступне.

Станом на момент укладення додаткової угоди № 4 від 30.11.2018 року діяла постанова Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №2496 від 30.09.2015, якою затверджено Правила постачання природного газу.

Вказана постанова є пріоритетною, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами стосуються використання природних ресурсів - природного газу та регулюються спеціальним законодавством.

Відповідно до ч.1 ст.9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

На момент вчинення спірного правочину були чинними Правила постачання природного газу, які є спеціальним актом законодавста та підлягають застосуванню до даних правовідносин.

При цьому, зміни Правил постачання природного газу, про які вказує апелянт у скарзі, внесені не були.

Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Отже, за загальним правилом закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Аналогічне тлумачення принципу дії законів та інших нормативно-правових актів у часі міститься у пункті 2 рішення Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 09.02.1999 "У справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів)" та у пункті 4 рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2001 від 05.04.2001 "У справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" (справа про податки).

За таких обставин та з огляду на те, що дія нормативно-правового акта поширюється тільки на ті відносини, які виникли після набуття ним чинності, що є однією з гарантій правової стабільності, доводи апелянта про те, що оскаржувані пункти договору були доповнені додатковою угодою на підставі норми закону (Правил постачання природного газу), яка 07.10.2019 була змінена регулятором та фактично вже не є юридично значущою для позивача, оскільки не розповсюджується на підприємства ТКЕ, відхиляються колегією суддів за необґрунтованістю.

Окрім вищевикладеного, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 623 Цивільного кодексу України, боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Відповідно до ч. 2 ст. 624 Цивільного кодексу України, договором може бути встановлено обов`язок відшкодувати збитки лише в тій частині, в якій вони не покриті неустойкою.

Таким чином, нормами цивільного законодавства передбачено право сторін на відшкодування збитків у разі неналежного виконання договірних зобов`язань та встановлення такого обов`язку у договорі, як у даному випадку.

Посилання позивача на те, що спірні умови договору є джерелом отримання невиправлених додаткових прибутків кредитором та суперечать суті зобов`язання з відшкодування збитків, судом відхиляються оскільки, покладення на позивача обов`язку із відшкодування збитків можливе за умови неналежного виконання зобов`язань за договором. Разом з тим, як зазначав відповідач, позивач не позбавлений можливості корегувати заявлені обсяги природного газу.

Відповідно до Правил постачання природного газу, положення про відповідальність сторін за невиконання умов договору та підстави її застосування є істотною умовою договору про поставку природного газу, а тому посилання на незаконність включення спірних положень до умов договору судом відхиляються.

Крім того, чинним законодавством передбачено, що у разі недосягнення згоди щодо відшкодування збитків, зазначене питання вирішується у судовому порядку. При цьому, саме у таких судових процесах досліджується питання щодо обґрунтованості заявленого до стягнення розміру збитків та встановлення факту понесення збитків.

Питання щодо співмірності спірних положень договору та нарахованих на їх підставі збитків не є предметом дослідження у даній справі.

Також, як на підставу визнання недійсними пунктів договору, позивач посилається на їх невідповідність вимогам ст. 632 ЦК України, ст. 189, 191 ГК України та ст. 10, 11 Закону України "Про ціни та ціноутворення" щодо заборони змінювати державні регульовані ціни на власний розсуд.

Відповідно до ст. 10, 11 Закону України "Про ціни та ціноутворення", суб`єкти господарювання під час провадження господарської діяльності використовують: вільні ціни; державні регульовані ціни. Ціни на товари, які призначені для реалізації на внутрішньому ринку України, установлюються виключно у валюті України, якщо інше не передбачено міжнародними угодами, ратифікованими Україною, та постановами Кабінету Міністрів України. Вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.

Частиною 1 ст. 11 Закону України "Про ринок природного газу", з метою забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу на суб`єктів ринку природного газу у виключних випадках та на визначений строк можуть покладатися спеціальні обов`язки в обсязі та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України після консультацій із Секретаріатом Енергетичного Співтовариства.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України "Про ринок природного газу" постачання природного газу здійснюється за цінами, що вільно встановлюються між постачальником та споживачем, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

З огляду на наведене господарський суд має право визнати недійсною лише частину договору (за наявності підстав для цього) виключно тоді, якщо обставини справи свідчать про можливість укладення договору і без включення недійсної частини. Умови договору, що встановлюють ціну товару (природного газу) є однією з істотних умов, що унеможливлює укладання договору без даної частини.

Позивач у позовній заяві посилається на те, що спірні пункти свідчать про безальтернативну, договірну зміну вартості природного газу, однак суд не погоджується із вказаними твердженнями позивача, оскільки збитки не включаються у ціну природного газу, а є мірою відповідальності за порушення договірних зобов`язань стороною.

Колегією суддів встановлено, що позивач схвалив та прийняв умови договору у редакції додаткової угоди до виконання, а саме прийняв поставлений відповідачем природний газ та підписав акти приймання-передачі природного газу.

Також, відповідно до пункту 2.9. Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" у розгляді позовів про визнання недійсними правочинів, при вчиненні яких було застосовано нормативно-правові акти державних та інших органів, у подальшому скасовані (визнані нечинними або недійсними) згідно з судовими рішеннями, що набрали законної сили, господарським судам необхідно виходити з того, що сам лише факт такого скасування (визнання нечинним або недійсним) не може вважатися достатньою підставою для задоволення відповідних позовів без належного дослідження господарським судом обставин, пов`язаних з моментом вчинення правочину та з його можливою зміною сторонами з метою приведення у відповідність із законодавством.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. У разі коли після такого вчинення набрав чинності акт законодавства, норми якого інакше регулюють правовідносини, ніж ті, що діяли в момент вчинення правочину, то норми такого акту, якщо він не має зворотної сили, застосовуються до прав та обов`язків сторін, які виникли з моменту набрання ним чинності.

При цьому, з системного аналізу вищенаведених норм права вбачається, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для визнання недійсним пунктів договору, не є тими обставинами, у розумінні статей 203 та 215 Цивільного кодексу України, з якою законодавець пов`язує можливість визнання правочину недійсним. При цьому, судом також враховано, що оскаржувані положення договору на момент їх укладення сторонами відповідали чинному законодавству.

Посилання скаржника на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16, колегія суддів відхиляє, оскільки висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову у даній справі, зроблені на підставі встановлених судом обставин та оцінки зібраних доказів і не суперечать висновкам у зазначеній справі, які стосуються застосування норм права у справі з іншими фактичними обставинами, а саме, застосування статті 42 КУзПБ під час вирішення питання про визнання недійсними правочинів, вчинених боржником до набрання чинності та введення в дію КУзПБ.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується із доводами викладеними у відзиві на апеляційну скаргу про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Так, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.09.2021 року у справі № 910/6278/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.09.2021 року у справі №910/6278/21 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/6278/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Коротун

Б.О. Ткаченко

Дата складення повного тексту 15.12.2021