РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.12.2021Справа № 910/14470/21

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СПРІНТЕР ФУДС»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО»

про стягнення 172 127,85 грн,

Суддя О.В. Гумега

секретар судового засідання

Пасічнюк С.В.

Представники: без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «СПРІНТЕР ФУДС» (далі - позивач ТОВ «СПРІНТЕР ФУДС») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» (далі - відповідач, ТОВ «ЕКО») про стягнення 172 127,85 грн, з яких: 168 244,80 грн основного боргу, 1 355,00 грн 3% річних, 2 528,05 грн інфляційних збитків.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач на підставі видаткових накладних № РН-0000022 від 02.02.2021, № РН-0000045 від 23.02.2021, № РН-0000054 від 02.03.2021 здійснив поставку товару відповідачу, проте останній не виконав обов`язку щодо оплати товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.09.2021 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «СПРІНТЕР ФУДС» прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/14470/21, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання).

Суд повідомляв позивача та відповідача про відкриття провадження у справі № 910/14470/21.

У зв`язку з відсутністю фінансування видатків на оплату послуг з пересилання поштових відправлень (відповідне оголошення розміщене на сторінці Господарського суду міста Києва суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: https://court.gov.ua/fair/), ухвала Господарського суду міста Києва від 08.09.2021 про відкриття провадження у справі № 910/14470/21 була надіслана на електронну адресу позивача, вказану позивачем у позовній заяві, а саме: .

Крім того, додатково, після відновлення фінансування, ухвала Господарського суду міста Києва від 08.09.2021 про відкриття провадження у справі № 910/14470/21 була направлена засобами поштового зв?язку на адресу місцезнаходження відповідача, яка відповідає відомостям з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Пунктом 2 частини 6 статті 242 ГПК України встановлено, що днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи.

В матеріалах справи міститься довідка, в якій зазначено, що електронний лист з ухвалою про відкриття провадження у справі № 910/14470/21 від 08.09.2021 доставлено позивачу 10.09.2021.

Факт отримання відповідачем ухвали про відкриття провадження у справі, направленої на адресу місцезнаходження відповідача засобами поштового зв?язку підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Враховую зазначене, сторони вважаються належним чином повідомленими, а вказана ухвала врученою сторонам а порядку ст. 120, 242 ГПК України. При цьому судом враховано, що в подальшому відповідач підтвердив обізнаність про відкриття провадження у справі № 910/14470/21 з огляду на поданий ним відзив на позовну заяву.

11.11.2021 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову у повному обсязі.

08.12.2021 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі № 910/14470/21, відповідно до якого, на підставі п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України, відповідач просив суд зупинити провадження у справі № 910/14470/21, у зв`язку з неможливістю розгляду даної справи до вирішення спору у справі № 910/18181/21.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 ГПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 ГПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 ГПК України).

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження судом досліджено заяви по суті спору та з процесуальних питань і додані до них докази.

Розглянувши подані матеріали, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази в сукупності достатні для прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, відповідно до статей 236, 252 Господарського процесуального кодексу України.

З`ясувавши обставини справи, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, а відповідач як на підставу своїх заперечень, та дослідивши матеріали справи, суд

УСТАНОВИВ:

Відповідно до частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, якими можуть бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на положення ст. 20 ЦК України та принцип диспозитивності господарського судочинства, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Позивач (ТОВ «СПРІНТЕР ФУДС») звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з відповідача (ТОВ «ЕКО») заборгованості, зокрема суми основного боргу у розмірі 168 244,80 грн, за товар, поставлений згідно видаткових накладних № РН-0000022 від 02.02.2021, № РН-0000045 від 23.02.2021, № РН-0000054 від 02.03.2021.

У позовній заяві позивач зазначив, що відповідач оплату за поставлений товар згідно спірних накладних не здійснив, тому 16.04.2021 позивач звернувся до відповідача з вимогою № 02/04-21 від 15.04.2021, відповідно до якої позивач просив протягом семи календарних днів з моменту отримання вимоги сплатити заборгованість у розмірі 168 244,80 грн.

Вказана вимога була надіслана позивачем на юридичну та фактичну адреси відповідача та була отримана відповідачем 19.04.2021 та 20.04.2021 відповідно, що підтверджується копіями рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень № 229 та № 210.

Враховуючи наведене та приписи ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, позивач вважає, що відповідач повинен був оплатити товар на суму 168 244,80 грн не пізніше 27.04.2021.

Проте зазначені вимоги позивача були залишені відповідачем без задоволення, у зв`язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду, заявивши до стягнення з відповідача, окрім суми основного боргу, 3% річних у сумі 1 355,00 грн, інфляційні збитки у сумі 2 528,05 грн.

Відповідач (ТОВ «ЕКО») проти заявлених позовних вимог заперечив у повному обсязі.

У якості додатку до відзиву подав копію Договору поставки № 12912К від 01.03.2015, укладеного між ТОВ «ЕКО» (покупець, відповідач) та ТОВ «СПРІНТЕР ФУДС» (постачальник, позивач), відповідно до п. 2.1 якого постачальник зобов?язується поставити та передати у власність покупцеві товар на підставі замовлення останнього та у відповідності до специфікації, а покупець зобов?язується прийняти поставлений постачальником товар та оплатити його вартість у порядку і на умовах, погоджених сторонами у цьому Договорі.

Відповідач не заперечує факт поставки позивачем товару згідно видаткових накладних № РН-0000022 від 02.02.2021, № РН-0000045 від 23.02.2021 та № РН-0000054 від 02.03.2021 на загальну суму 168 244,80 грн, однак, стверджує, що у нього відсутня заборгованість перед позивачем в розмірі 168 244,80 грн, оскільки між позивачем та відповідачем було укладено дві Угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог на загальну суму 84 011,58 грн, крім того, у березні-квітні 2021 року відповідачем було проведено розрахунок з позивачем на загальну суму 85 700,00 грн, що підтверджується поданими разом із відзивом копіями платіжних доручень. Відповідач також вказав, що 10.08.2021 направив на адересу позивача повідомлення про повернення товару № 985/777 від 06.08.2021, відповідно до якого, керуючись пунктами 5.16, 5.18 Договору № 12912К від 01.03.2015, повідомив позивача про повернення товару у кількості 684 шт. на загальну суму 71 145,92 грн, просив позивача, зокрема, забрати та вивезти такий товар. Повідомлення про повернення товару № 985/777 від 06.08.2021 було отримане позивачем 26.08.2021, однак, як зазначає відповідач, позивач товар не прийняв. Посилаючись на положення п. 5.21 Договору, відповідач зазначає, що він вправі зменшити свою заборгованість перед позивачем за цим Договором на суму вартості товару, заявленого до повернення у розмірі 71 145,92 грн, або вимагати сплати цієї суми від постачальника.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до приписів статей 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з частиною 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд під час розгляду справи встановив наступне.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 181 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 638 ЦК України встановлено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно частини 1 статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом (ч. 2 ст. 642 ЦК України).

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 статті 712 ЦК України передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що 01.03.2015 між ТОВ «СПРІНТЕР ФУДС» (постачальник, позивач) та ТОВ «ЕКО» (покупець, відповідач) був укладений Договір поставки № 12912К (далі - Договір або Договір № 12912К від 01.03.2015), відповідно до п. 2.1 якого постачальник зобов?язується поставити та передати у власність покупцеві товар на підставі замовлення останнього та у відповідності до специфікації, а покупець зобов?язується прийняти поставлений постачальником товар та оплатити його вартість у порядку і на умовах, погоджених сторонами у цьому Договорі.

Пунктом 8.1.1 Договору сторони погодили, що покупець оплачує поставлений постачальником товар по закінченню 45 календарних днів з дати поставки товару постачальником.

Відповідно до п. 10.4 Договору передбачено право покупця провести залік зустрічних грошових зобов?язань в порядку, передбаченому в п. 8.3 цього Договору.

Відповідно до п. 12.1 Договору цей Договір набуває чинності з 01.03.2015 і діє до 31.12.2015 включно, а в частині невиконаних зобов?язань сторін, що виникли на момент дії даного Договору - до їх повного виконання.

Пунктом 12.4 Договору сторони погодили, що якщо за 1 місяць до закінчення терміну дії Договору, визначеному п. 12.1 Договору, жодна із сторін не висловить в письмовій формі свій намір припинити дію Договору, даний Договір вважається продовженим на наступний рік.

Дослідивши Договір № 12912К від 01.03.2015, поданий відповідачем, судом встановлено, що вказаний Договір підписано уповноваженими представниками позивача та відповідача, скріплено печатками сторін.

Судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів, які свідчили б про припинення Договору № 12912К від 01.03.2015, а, отже, станом на дату розгляду справи по суті вказаний Договір є чинним.

При цьому суд відзначає, що здійснив оцінку наданих сторонами доказів з огляду на їх вірогідність, у зв`язку чим дійшов висновку, що обставини укладення Договору № 12912К від 01.03.2015 та його чинності скоріше мають місце, аніж не мають. Судом враховано, що позивач не подав жодних заперечень на відзив на позовну заяву (згідно якого відповідач зазначив про наявність укладеного між сторонами договору про поставку товару), не спростував доводів відповідача.

З огляду на зазначене, суд, з урахуванням положень ст. 204 ЦК України, приймає до уваги Договір № 12912К від 01.03.2015 як належну підставу у розумінні норм ст. 11 ЦК України для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків з поставки товару.

Судом встановлено, що протягом лютого-березня 2021 року позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 168 244,80 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними № РН-0000022 від 02.02.2021 на суму 112 011,00 грн, № РН-0000045 від 23.02.2021 на суму 29 550,60 грн та № РН-0000054 від 02.03.2021 на суму 26 683,20 грн. Вказані видаткові накладні підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені їх печатками.

Матеріали справи також містять товарно-транспортні накладні № від 02.02.2021, № від 23.02.2021 та № від 02.03.2021, які підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені їх печатками.

Здійснення поставки товару за вказаними накладними також підтверджується наявними в матеріалах справи податковими накладними № 1 від 02.02.2021, № 24 від 23.02.2021 та № 1 від 02.03.2021.

Отже, позивачем доведено суду належними та допустимими доказами факт поставки відповідачу товару на загальну суму 168 244,80 грн згідно видаткових накладних № РН-0000022 від 02.02.2021, № РН-0000045 від 23.02.2021 та № РН-0000054 від 02.03.2021, що не заперечується відповідачем.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

За приписами ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати цього товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Умовами п. 8.1.1 укладеного між позивачем та відповідачем Договору № 12912К від 01.03.2015, який визнається судом як належна підстава у розумінні норм ст. 11 ЦК України для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків з поставки товару, сторони погодили, що покупець оплачує поставлений постачальником товар по закінченню 45 календарних днів з дати поставки товару постачальником.

Отже, виходячи з умов укладеного між сторонами Договору № 12912К від 01.03.2015, суд дійшов висновку, що відповідач був зобов`язаний оплатити товар отриманий згідно видаткової накладної № РН-0000022 від 02.02.2021 до 19.03.2021 включно, згідно видаткової накладної № РН-0000045 від 23.02.2021 - до 09.04.2021 включно, згідно видаткової накладної № РН-0000054 від 02.03.2021 - до 16.04.2021 включно.

Згідно наданих відповідачем платіжних доручень № 10609 від 19.03.2021, № 10649 від 22.03.2021, № 1455 від 23.03.2021, № 1708 від 25.03.2021, № 1951 від 26.03.2021, № 2084 від 29.03.2021, № 4261 від 14.04.2021 судом встановлено, що у період з 19.03.2021 по 14.04.2021 відповідачем було сплачено позивачу 85 700,00 грн за товар, поставлений на підставі Договору № 12912К від 01.03.2015.

Крім того, наявними в матеріалах справи Угодами про зарахування зустрічних однорідних вимог від 31.03.2021, які підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками, підтверджується факт проведення сторонами зарахування зустрічних однорідних вимог на загальну суму 84 011,58 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не заперечив здійснену відповідачем оплату товару згідно наведених платіжних доручень та зарахування зустрічних однорідних вимог згідно наведених Угод про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Відтак, суд приймає наявні в матеріалах справи платіжні доручення № 10609 від 19.03.2021, № 10649 від 22.03.2021, № 1455 від 23.03.2021, № 1708 від 25.03.2021, № 1951 від 26.03.2021, № 2084 від 29.03.2021, № 4261 від 14.04.2021 на загальну суму 85700,00 грн та Угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог від 31.03.2021 на загальну суму 84 011,58 грн в якості належних та допустимих доказів виконання зобов?язання відповідачем перед позивачем щодо оплати вартості поставленого позивачем товару на загальну суму 168 244,80 грн.

Отже, судом встановлено, що станом на момент прийняття рішення у даній справі борг відповідача перед позивачем у сумі 168 244,80 грн відсутній, рівно як і не існував станом на момент подання позову до суду (03.09.2021).

Щодо обставин, на які відповідач посилався у відзиві на позовну заяву, а саме про направлення позивачу повідомлення №985/777 від 06.08.2021, відповідно до якого відповідач повідомив позивача про повернення товару у кількості 684 шт. на загальну суму 71 145,92 грн та просив позивача забрати та вивезти цей товар, позивач цей товар не прийняв, тоді як відповідно до п. 5.21 Договору відповідач вправі зменшити свою заборгованість перед позивачем за цим Договором на суму вартості товару, заявленого до повернення у розмірі 71 145,92 грн або вимагати сплати цієї суми від постачальника, суд зазначає таке.

Відповідно до наявних у матеріалах даної справи доказів, на розгляді Господарського суду міста Києва перебуває справа № 910/18181/21 (суддя Сташків Р.Б.) за позовом ТОВ «ЕКО» до ТОВ «СПРІНТЕР ФУДС» про зобов`язання відповідача прийняти та вивезти товар, що підлягає поверненню, у відповідності до умов Договору поставки № 12912К від 01.03.2015 згідно переліку, доданому до повідомлення про повернення товару за вих. №985/777 від 06.08.2021.

Отже, вищенаведені обставини, на які відповідач посилався у відзиві на позовну заяву, є предметом розгляду у іншій справі № 910/18181/21, наразі судом не встановлено обставин щодо об`єктивної неможливості розгляду даної справи № 910/14470/21 до вирішення справи № 910/18181/21. При цьому судом враховано, що предметом спору у даній справі № 910/14470/21 є стягнення заборгованості з оплати товару, поставленого за видатковими накладними № РН-0000022 від 02.02.2021, № РН-0000045 від 23.02.2021 та № РН-0000054 від 02.03.2021. Згідно переліку, доданому до повідомлення про повернення товару за вих. №985/777 від 06.08.2021, фактично не вбачається, що спірним є повернення товару саме за видатковими накладними № РН-0000022 від 02.02.2021, № РН-0000045 від 23.02.2021 та № РН-0000054 від 02.03.2021, заборгованість за якими є предметом розгляду у даній справі № 910/14470/21 .

В свою чергу, за наведених підстав, клопотання відповідача про зупинення провадження у справі № 910/14470/21, подане через відділ діловодства суду 08.12.2021, судом відхилено.

Враховуючи, що сума боргу відповідача у розмірі 168 244,80 грн не підтверджена належними, допустимими, достовірними та вірогідними доказами у розумінні ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ «СПРІНТЕР ФУДС» про стягнення 168 244,80 грн основного боргу не підлягають задоволенню. При цьому судом встановлено, що розрахунок за поставлений товар згідно спірних накладних здійснено відповідачем без порушення строків оплати.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 ГПК України похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

З огляду на встановлене судом, вимоги позивача про стягнення з відповідача 1 355,00 грн 3% річних та 2 528,05 грн інфляційних втрат за період з 28.04.2021 по 04.08.2021, як похідні від основної вимоги про стягнення основного боргу, також не підлягають задоволенню.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. При цьому частиною 2 наведеної статті ГПК України передбачено, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Позивачем в позовній заяві наведено попередній (орієнтовний) розмір суми судових витрат, який складається з суми судового збору в розмірі 2 581,92 грн та витрат на правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн.

Відповідач попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, до суду не подав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові - на позивача.

З огляду на наведені приписи ст. 129 ГПК України та відмову в позові, судовий збір та витрати на правничу допомогу покладаються на позивача.

Керуючись статтями 13, 56, 58, 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 129, 236-238, 241 ГПК України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» ГПК України.

Повне рішення складено 16.12.2021.

Суддя Гумега О.В.