номер провадження справи 9/128/21
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2021 Справа № 908/2808/21

м.Запоріжжя

За позовом: Акціонерного товариства Українська залізниця () в особі Регіональної філії Придніпровська залізниця Акціонерного товариства Українська залізниця, код ЄДРПОУ ВП 40081237 (49602, Дніпропетровська область, м.Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, буд. 108)

до відповідача: Управління соціального захисту населення Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області, (70450, Запорізька область, Запорізький район, смт. Кушугум, вул. Центральна, буд.192)

про стягнення суми 70942,42 грн.

Суддя Боєва О.С.

Без виклику сторін

СУТЬ СПОРУ:

До Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Акціонерного товариства Українська залізниця в особі Регіональної філії Придніпровська залізниця Акціонерного товариства Українська залізниця про стягнення з відповідача: Управління соціального захисту населення Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області суми 70942,42 грн. збитків за пільгове перевезення пасажирів за період з 01.10.2018 по 31.10.2018.

Ухвалою суду від 05.10.2021 позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі № 908/2808/21, присвоєний номер провадження 9/128/21, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

12.10.2021 від позивача до суду надійшло клопотання про виправлення описок у позовній заяві, згідно з якою останній зазначив, що при складанні тексту позовної заяви було допущено технічні помилки (описки), а саме: на сторінці 8 позовної заяви в пункті 2 прохальної частини помилково зазначено «за період з 01.10.2018 по 31.10.2018 року» тоді як необхідно зазначити «за період з 01.10.2018 по 31.12.2018 року». У зв`язку із цим позивач просив врахувати зазначені виправлення при розгляді справи № 908/2808/21.

29.10.2021 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

16.11.2021 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву з викладеним у ній клопотанням про поновлення строку на її подачу.

Ухвалою від 24.11.2021 судом поновлено позивачу строк для подання відповіді на відзив на позовну заяву.

06.12.2021 справу розглянуто, за наслідками розгляду справи судом прийнято рішення.

Предметом розгляду є позовні вимоги викладені у позовній заяві, з урахуванням клопотання позивача про виправлення описок в позовній заяві (надійшло до суду 12.10.2021), які мотивовані, зокрема, наступним. Залізниця є суб`єктом господарської діяльності, яка займається перевезенням та обслуговуванням пасажирів та повинна забезпечити надання пільг особам, які мають на це право згідно з законодавством. Відповідно до статті 9 Закону України «Про залізничний транспорт» збитки залізничного транспорту загального користування від використання пільгових тарифів відшкодовуються залізницям за рахунок державного або місцевих бюджетів залежно від того, яким органом прийнято рішення щодо введення відповідних пільг. Залізниця здійснює перевезення окремих категорій громадян за пільговими тарифами відповідно до чинних законів України, які передбачають такі пільги для конкретних категорій громадян, а не за окремими угодами, а збитки залізничного транспорту від їх використання відшкодовуються залізницям за рахунок державного або місцевого бюджетів. Чинним законодавством не передбачено обов`язкового укладення договору про відшкодування витрат за надані послуги залізничного транспорту пільговим категоріям громадян, законодавчі акти закріплюють реалізацію державних гарантій певним категоріям громадян та встановлюють безумовний обов`язок підприємств залізничного транспорту надавати пільги визначеним категоріям громадян, у зв`язку чим органи державної влади і місцевого самоврядування у порядку, встановленому законодавством, зобов`язані відшкодувати збитки підприємств від застосування пільг незалежно від наявності укладених договорів про відшкодування відповідних витрат. Разом з тим, між АТ «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця» та Управлінням соціального захисту населення Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області 15.01.20218 року №ПР/ДН-3-1824НЮдч про компенсацію за пільговий проїзд окремих категорій громадян залізничним транспортом у приміському сполученні, відповідно до умов якого, відповідач Платник здійснює компенсаційні виплати за рахунок коштів районного бюджету та бюджетів об`єднаних територіальних громад, в межах асигнувань передбачених на відповідні цілі. Відповідно до п.3.1 договору сума договору на 2018 рік становить 42 500 грн. Відповідно до розрахунку-довідки про відшкодування збитків від перевезень пільгових категорій пасажирів за 12 місяців 2018 року збитки від здійснених перевезень пасажирів пільгової категорії протягом січня-грудня склали 238 732,10 грн. Управлінням компенсовано 42 500 грн. (тобто в межах суми договору), заборгованість складає 196 232,10 грн. За жовтень, листопад, грудень 2018 року сума збитків склала 70 942,42 грн. Сам по собі факт укладання договору не звільняє відповідача від обов`язку відшкодування документально підтверджених компенсаційних виплат за пільгове перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян в повному обсязі. Механізм розрахунку обсягів компенсаційних виплат залізницям за пільгові перевезення окремих категорій громадян, яким таке право надано законом, що здійснюється за рахунок коштів державного або місцевого бюджетів, а також субвенцій з державного або місцевого бюджетів, визначено Постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2009р. № 1359 «Про затвердження Порядку розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян». Виходячи з положення п.10 Порядку сума, яка підлягає компенсації, формується на підставі місячної звітності та відшкодовується згідно рахунку та облікових форм. Відповідно до облікових форм сума за фактичну кількість перевезених пільговиків за період 01.10.2018-31.12.2018 склала 70942,42 грн. Подання облікових форм за вказаний період відповідає п. 10 Порядку розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, а тому такі облікові форми повинні бути прийняті відповідачем та оплачені. Позивач неодноразово звертався до відповідача в письмовому вигляді з проханням відшкодувати суми компенсаційних виплат в повному обсязі за 2018 рік (за жовтень, листопад, грудень), проте відповідач здійснив відшкодування в межах суми визначеної договором. Позивач наголошував на тому, що Закон України «Про залізничний транспорт» та Правила перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, затверджені наказом Міністерства транспорту та зв`язку України 27.12.2006 № 1196, не передбачають жодного обмеження щодо надання послуг у разі відсутності коштів на зазначені цілі. Крім того, позивач у позовній заяві зазначив про віднесення даного спору до юрисдикції господарського суду, оскільки справи зі спорів за участю суб`єкта владних повноважень, якщо такі спори виникають з цивільних чи господарських правовідносин, у яких ці органи виступають на рівних засадах з іншими учасниками відповідних відносин, розглядаються на загальних підставах господарськими судами. Спір про стягнення збитків за пільгові перевезення громадян не є публічно-правовим та не пов`язаний із захистом прав, свобод та інтересів позивача у сфері публічно правових відносин, у даних правовідносинах суб`єкт владних повноважень не здійснює владних управлінських функцій по відношенню до позивача, а даний спір випливає із правовідносин, що мають цивільно-правовий характер, які регламентуються актами цивільного та господарського законодавства. Позовні вимоги обґрунтовано ст.ст.174, 193, 218, 617 ГК України, ст.ст.22, 526, 610, 611, 623 ЦК України, ст.9 Закону України «Про залізничний транспорт», ст. 91 Бюджетного кодексу України, Порядком розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремим категоріям громадян, затвердженим постановою КМУ № 1359 від 16.12.2009.

Відповідач у відзиві на позов виклав свої заперечення проти заявлених позивачем вимог з наступних підстав. Щодо віднесення спору до юрисдикції Господарського суду Запорізької області відповідач вказав наступне. 15.01.2018 між УСЗН ЗРДА та Регіональною дирекцією «Придніпровська залізниця» укладений договір про компенсацію за пільговий проїзд окремих категорій громадян залізничним транспортом у приміському сполученні. Укладений договір між суб`єктом владних повноважень та юридичною особою є договором, з виконання якого у сторін виник спір, який є адміністративним у розумінні п. 16 ч. 1 ст. 4 КАС України. Підтвердженням віднесення договору від 15.01.2018 до категорії адміністративних, слугує також мета його укладення. Так, відповідач, вступаючи у договірні правовідносини, діяв з метою реалізації владних управлінських функцій щодо виконання програми, спрямованої на ефективну підтримку соціально незахищених верств населення та інших малозабезпечених категорій громадян. Крім того, відповідач не мав на меті набуття майнового блага, що є метою укладення цивільно-правового договору. Ще однією характерною рисою, що свідчить про притаманність ознак адміністративного, договору від 15.01.2018 про розрахунки за надані послуги по перевезенню пільгових категорій, слугує обов`язок відшкодування збитків позивачу за перевезення на пільгових тарифах відповідних категорій громадян, який відповідач може виконати лише через реалізацію своїх владних управлінських функцій, як розпорядника бюджетних коштів, що діє в межах бюджетної програми та бюджетного асигнування. Відтак даний спір підлягає вирішенню судом адміністративної юрисдикції, а не господарської. Дана позиція підтверджується Верховним Судом України у постанові від 20 березня 2019 року по справі № 804/7864/15. Відповідач по справі є юридичною особою публічного права, неприбутковою організацією, яка не має на меті одержання прибутку, утримується за рахунок державного бюджету, та здійснює владні функції відповідно до чинного законодавства. Зобов`язання, взяті розпорядниками бюджетних коштів без відповідних бюджетних асигнувань, не вважаються бюджетними зобов`язаннями та не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов`язань є бюджетним правопорушенням. Між позивачем та відповідачем був укладений договір від 15 січня 2018 року № ПР/ДН-3-1824НЮдч/5 про компенсацію за пільговий проїзд окремих категорій громадян залізничним транспортом у приміському сполученні (далі - Договір), в пункті 2.3.1 якого зазначено, що платник зобов`язаний здійснювати компенсаційні виплати за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян згідно з поданими перевізником рахунками на суму, яка підлягає компенсації, в межах кошторисних видатків, передбачених районною Програмою та бюджетами об`єднаних територіальних громад. До того ж, пунктом 3.1 Договору чітко визначено, що ціна договору складає фактичні збитки перевізника та компенсації, при цьому в межах асигнувань, затверджених на відповідну мету, і в межах фактичних бюджетних зобов`язань, взятих в поточному році. Тобто заявлені позивачем збитки і є ціною договору, що урегульовано між сторонами правочином договором. При цьому, укладаючи додаткову угоду до Договору, що була підписана сторонами 27.12.2018, позивачем не вжито заходів з виконання пункту 6.1. Договору усі спори та розбіжності, що виникають в ході виконання своїх зобов`язань сторони вирішують шляхом переговорів та у претензійному порядку. Однак, жодної претензії від перевізника УСЗН ЗРДА не отримувало. Натомість, без будь-яких претензій наприкінці бюджетного року позивачем підписана додаткова угода, якою сума за договором з 25000,00 грн. збільшилася до 42 500,00 грн., що є волевиявленням обох сторін за договором. Як зазначається самим позивачем, його безумовний обов`язок полягає у забезпеченні надання пільг особам, які мають на це право, дані положення чітко визначені актами законодавства. Проте, в реалізації виконання своїх функцій з урахуванням Бюджетного Кодексу України УСЗН ЗРДА позбавлена права оплачувати послуги без укладення відповідних письмових правочинів, тому сторонами досягнуто згоди щодо письмової регламентації певних прав та обов`язків сторін, зокрема, досягнуто і згоди щодо ціни за такі надані послуги. На підставі викладеного відповідач просив відмовити позивачу у задоволенні позову про стягнення збитків за пільгові перевезення в повному обсязі.

У відповіді на відзив позивач, зокрема, зазначив, що не погоджується з доводами відповідача викладеними у відзиві. Спір про стягнення збитків за пільгові перевезення громадян не є публічно-правовим та не пов`язаний із захистом прав, свобод та інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин. Відповідач невірно трактує предмет позовних вимог в даній справі та ототожнює його з таким, що витікає з договірних зобов`язань. В даній справі предметом вимог є відшкодування збитків за надані послуги від перевезення залізничним транспортом пільгових категорій громадян, незалежно від наявності укладених договорів про відшкодування відповідних витрат. Чинним законодавством передбачено відшкодування витрат за надані послуги пільговим категоріям громадян. При цьому зобов`язання сторін по даній справі виникають безпосередньо із актів цивільного законодавства. Збитки в розмірі 70 942,42 грн. за перевезення пасажирів пільгової категорії в жовтні, листопаді, грудні 2018 року не відшкодовані, на підтвердження вказаного позивачем надано облікові форми про недоотримані кошти за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодовуються з державного та місцевого бюджетів. Відповідач у відзиві помилково зазначає, що договір, який було укладено між сторонами на компенсацію за пільговий проїзд окремих категорій громадян залізничним транспортом у приміському сполученні, є документом, який встановлює факт виникнення та узяття бюджетного фінансового зобов`язання. В даному випадку зобов`язання сторін виникають безпосередньо із вимог чинного законодавства. Нормативні акти покладають на відповідача обов`язок компенсувати підтверджені обліковими формами недоотримані позивачем кошти за перевезення пільгової категорії населення в повному обсязі. Нормами діючого законодавства не передбачена залежність відшкодування вартості послуг наданих пільговим категоріям громадян від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету. Відповідач відповідає за своїми зобов`язаннями, що виникли безпосередньо із закону і така відповідальність не може ставитись в залежність від наявності чи відсутності бюджетних асигнувань. Перевезення пасажирів на пільгових умовах АТ "Українська залізниця" виконано не за власною ініціативою, а на виконання імперативних законодавчих вказівок щодо цього. Як наслідок, уповноважений на те державою орган - відповідач, у силу закону має відшкодувати за рахунок бюджетних коштів понесені позивачем збитки (витрати).

Розглянувши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

15.01.2018 між Управлінням соціального захисту населення Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області (Платник) та Публічним акціонерними товариством «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця» (Перевізник) укладено договір №ПР/ДН-3-1824 НЮдч про компенсацію за пільговий проїзд окремих категорій громадян залізничним транспортом у приміському сполученні (далі Договір), відповідно до умов якого Перевізник зобов`язався надавати послуги з перевезення окремих категорій громадян, які відповідно до чинного законодавства мають право на пільговий проїзд, а Платник здійснювати компенсаційні виплати за рахунок коштів районного бюджету та бюджетів об`єднаних територіальних громад в межах асигнувань на відповідні цілі (п.1.1).

В абзаці другому пункту 3.1 Договору визначено, що сума договору на 2018 рік складає 25000,00 грн.

В матеріали справи позивачем надано копію листа від 20.11.2018 № ДН-3 04/944 СП «Запорізька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на ім`я голови Запорізької районної державної адміністрації та начальника Управління соціального захисту населення ЗРДА Запорізької області щодо збільшення суми на відшкодування витрат за пільговий проїзд окремих категорій громадян залізничним транспортом у приміському сполученні на 2018 рік, в якому також зазначалось про наявну заборгованість з компенсації витрат за пільгові перевезення за 10 місяців 2018 року.

27.12.2018 було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору №ПР/ДН-3-1824НЮдч від 15.01.2018, згідно з якою в преамбулі договору змінено сторону Перевізника у зв`язку із зміною типу товариства з публічного на приватне Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця». Також у зв`язку зі збільшенням суми витрат, виділених для відшкодування вартості фактично наданих послуг Перевізнику сторони погодили внесення змін до абз. 2 п.п. 3.1 Договору та викладено його в редакції, відповідно до змісту якої сума договору на 2018 рік склала 42500,00 грн.

СП «Запорізька дирекція залізничних перевезень» РФ «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» складено облікові форми про надані послуги за перевезення залізничним транспортом в приміському сполученні окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодовуються з місцевого бюджету за жовтень, листопад та грудень 2018 року (копії містяться в матеріалах справи), в яких вказано суми недоотриманих коштів з урахуванням ПДВ, а саме:

- облікова форма за жовтень 2018 року 2548 оформлених пільгових проїзних документів на загальну суму 26004,53 грн.;

- облікова форма за листопад 2018 року 2302 оформлених пільгових проїзних документів на загальну суму 22692,60 грн.;

- облікова форма за грудень 2018 року 2092 оформлених пільгових проїзних документів на загальну суму 22245,29 грн.

Управлінню соціального захисту населення Запорізької райдержадміністрації Запорізької області виставлені відповідні рахунки згідно облікових форм за жовтень, листопад, грудень 2018 року: № 435 на суму 26004,53 грн., № 487 на суму 22692,60 грн., № 526 на суму 22245,29 грн.

Згідно з наданими позивачем копіями листів від 12.11.2018 ДН-3 04/919, від 10.12.2018 ДН-3 04/1020, від 10.01.2019 ДН-3 04/21 на адресу Управління соціального захисту населення Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області направлялись розрахунки видатків на компенсацію за наданий проїзд пасажирам пільгових категорій та облікові форми за жовтень, листопад та грудень 2018, а також вищевказані рахунки на оплату недоотриманих коштів.

Відповідно підписаних стонами Актів звіряння розрахунків за надані населенню послуги проїзду у приміському сполучені (форма № 3 пільга), а саме: Акту звіряння № 6 станом на 01.11.2018, Акту звіряння № 7 станом на 01.12.2018 та Акту звіряння № 8 станом на 01.01.2019, копії яких додані позивачем до позову, за даними СП «Запорізька дирекція залізничних перевезень» РФ «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» відображалась наявна заборгованість, за даними Управління соціального захисту населення Запорізької райдержадміністрації заборгованість відсутня.

У вересні 2021 позивач звернувся до Господарського суду Запорізької області з позовом про стягнення з Управління соціального захисту населення Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області суми 70942,42 грн. збитків за пільгове перевезення пасажирів за період з 01.10.2018 по 31.12.2018, за яким відкрито провадження у даній справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач, зокрема, зазначив, що відповідач здійснив відшкодування в межах суми, визначеної Договором, недоотримана сума коштів за перевезення пільговиків за фактичною кількістю оформлених проїзних квитків згідно з обліковими формами за період жовтень, листопад, грудень 2018 року складає 70942,42 грн., яка заявлена позивачем до стягнення, відповідачем не відшкодована, що стало підставою для звернення позивача з позовом до суду.

Проаналізувавши норми чинного законодавства, дослідивши докази, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність.

Майнові права та майнові обов`язки суб`єкта господарювання можуть виникати з актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у випадках, передбачених законом (ч. 1 ст. 144 ГК України).

В частині 1 ст. 175 ГК України визначено, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Частинами 1 та 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

За змістом пунктів 1, 6 статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина, основи соціального захисту визначаються виключно Законами України.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію, закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії.

Відповідно до ст. 19 Закону України Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання визначаються виключно законами України. Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності. Органи місцевого самоврядування при розробці та реалізації місцевих соціально-економічних програм можуть передбачати додаткові соціальні гарантії за рахунок коштів місцевих бюджетів.

Пільгове перевезення пасажирів залізничним транспортом передбачено низкою законодавчих актів України. Так, соціальні пільги на пасажирські перевезення для ряду категорій громадян встановлено, зокрема, Міжурядовою Угодою про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них від 12 березня 1993 року, Законами України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам», «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» , «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про охорону дитинства», « Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

За приписами ч. 1 ст. 12 Закону України Про транспорт підприємства транспорту зобов`язані забезпечувати, зокрема, права на пільги громадян щодо користування транспортом.

В частині шостій статті 9 зазначеного Закону встановлено, що для захисту інтересів окремих категорій громадян на пасажирських перевезеннях, у тому числі приміських, можуть передбачатися пільгові тарифи. Збитки залізничного транспорту загального користування від їх використання відшкодовуються за рахунок державного або місцевих бюджетів залежно від того, яким органом прийнято рішення щодо введення відповідних пільг.

Відповідно до п.6 Порядку обслуговування громадян залізничним транспортом, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.1997 № 252, суб`єкти господарської діяльності, які займаються перевезенням та обслуговуванням пасажирів, повинні забезпечити надання пільг особам, які мають на це право згідно із законодавством України.

Норми вказаних Законів закріплюють реалізацію державних гарантій певним категоріям громадян та є нормами прямої дії: безумовному обов`язку підприємства транспорту надавати пільги визначеним категоріям громадян кореспондує безумовний обов`язок держави в особі її органів відшкодувати такі пільги.

Забезпечуючи пільгове перевезення окремих категорій громадян, держава поклала на себе обов`язок відшкодовувати за рахунок державного або місцевого бюджетів збитки, понесені залізничним транспортом.

За змістом статей 89, 102 Бюджетного кодексу України видатки на відшкодування вартості послуг наданих пільговим категоріям громадян здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з державного бюджету України (субвенцій з державного бюджету України) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету визначено постановою Кабінету Міністрів України № 256 від 04.03.2002 "Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету" (далі Порядок № 256).

Згідно з п. 2 Порядку № 256 фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення провадиться за рахунок субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, бюджеті Автономної Республіки Крим, бюджетах міст Києва та Севастополя, міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення, районних бюджетах, бюджетах об`єднаних територіальних громад на зазначені цілі. Забороняється фінансування місцевих програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Відповідно до пункту 3 цього Порядку головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Згідно з пунктом 5 Порядку № 256 головні розпорядники коштів місцевих бюджетів щомісяця готують інформацію про фактично нараховані суми та акти звіряння розрахунків за надані послуги з підприємствами - надавачами відповідних послуг і надсилають їх фінансовим органам райдержадміністрацій, виконкомів міських рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення).

В абзаці першому пункту 6 Порядку № 256 зазначено, що фінансові органи районних держадміністрацій, виконкомів міських рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення) на підставі актів звіряння, зазначених у пункті 5 цього Порядку, щомісяця готують реєстри нарахованих сум та подають їх Міністерству фінансів Автономної Республіки Крим, фінансовим органам обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій, управлінням Державної казначейської служби в Автономній Республіці Крим, областях, м. Києві та Севастополі.

З наведеного слідує, що відповідач Управління соціального захисту населення Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області є розпорядником коштів бюджетного фінансування вказаних соціальних пільг, а відшкодування витрат, понесених внаслідок пільгового перевезення, здійснюється відповідачем за рахунок державних субвенцій.

Відповідно до пунктів 3, 4 Порядку розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.209 № 1359 (далі Порядок № 1359), облік пільгових перевезень та визначення суми недоотриманих коштів від таких перевезень проводиться залізницями на підставі інформації автоматизованої системи керування пасажирськими перевезеннями та реєстраторів розрахункових операцій про оформлені та видані пасажирам безоплатні або пільгові проїзні документи (квитки).

Сума недоотриманих коштів обчислюється в автоматизованому режимі під час оформлення кожного безоплатного та пільгового проїзного документа (квитка) як різниця між повною вартістю проїзду, встановленою згідно з діючими тарифами для відповідного виду сполучення, маршруту прямування, категорії поїзда та вагона, і вартістю проїзду, що сплачує пасажир відповідно до наданих пільг.

Відповідно до пунктів 5, 7 Порядку № 1359 інформація про оформлені та видані пасажирам безоплатні та пільгові проїзні документи (квитки) включається до місячної станційної звітності. Сума недоотриманих коштів включається до місячної станційної звітності області, на території якої був придбаний пільговий проїзний документ (квиток), незалежно від місця проживання (навчання) пасажира.

В пунктах 9 - 11 Порядку № 1359, визначено, що на підставі місячної станційної звітності залізниці складають облікову форму про недоотримані кошти за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодовуються з державного або місцевих бюджетів, згідно з додатком. Для компенсації недоотриманих коштів облікова форма складається окремо для органу виконавчої влади, який є головним розпорядником бюджетних коштів, передбачених на цю мету державним бюджетом, та органу виконавчої влади, який є головним розпорядником коштів, виділених місцевим бюджетом. Залізниці не пізніше ніж 15 числа місяця наступного звітного періоду подають відповідним головним розпорядникам коштів рахунок на суму, яка підлягає компенсації, та облікові форми. Головні розпорядники коштів, передбачених на компенсаційні виплати, після надходження їх на власні рахунки у п`ятиденний строк перераховують зазначені кошти відповідній залізниці.

Відповідно до приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні приписи містить і ст. 193 ГК України.

Згідно до частини першої статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

У частині 2 статті 218 ГК України та статті 617 ЦК України визначено, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання.

Законодавством не передбачена залежність відшкодування вартості послуг наданих пільговим категоріям громадян від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Закон України «Про залізничний транспорт» та Правила перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, затверджені наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 27 грудня 2006 року № 1196, не передбачають жодного обмеження щодо надання послуг у разі відсутності коштів на зазначені цілі.

Таким чином, обов`язок надання послуг зв`язку певним категоріям громадян на пільгових умовах, як і загальні засади фінансування витрат пов`язаних з наданням таких пільг, встановлені безпосередньо законодавчими актами України.

Відповідно до вищенаведених законодавчих актів України надання права щодо користування транспортом визначеним пільговим категорії громадян є обов`язком позивача. Чинним законодавством передбачено відшкодування транспортним підприємствам витрат за надані послуги пільговим категоріям громадян. При цьому, зобов`язання сторін виникають безпосередньо із Законів України і не залежать від їх бажання.

Отже перевезення пасажирів на пільгових умовах виконано Залізницею не за власною ініціативою, а на виконання імперативних законодавчих вказівок щодо цього. Як наслідок, уповноважений на те державою орган - відповідач у справі, у силу закону має відшкодувати за рахунок бюджетних коштів понесені витрати позивачу.

За приписами ч.ч. 1, 2, 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України суд при розгляді справ керуються принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (справа «Броньовський проти Польщі», заява № 31443/96, рішення від 22.06.2004, п. 184) .

Європейським судом також засвідчено, що безпідставним є посилання держави на відсутність бюджетного фінансування, оскільки реалізація особою права, що пов`язане з отримання бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Оскільки таке право деклароване державою та відповідно держава через створювані нею органи несе обов`язок щодо своєчасно та повної виплати саме у розмірах, які нею ж визначені та закріплені в Законі (справа «Кичко проти України», заява № 63134/00, рішення від 08.11.2005).

В рішеннях Європейського суду з прав людини у справі Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України від 18.10.2005р. та у справі "Бакалов проти України" від 30.11.2004 зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Відповідно до правової позиції, сформованої Європейським судом в рішення по справі «Рисовський проти України» від 20.11.2011 щодо принципу «Належного урядування», державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), а саме у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) ЄСПЛ зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). У пункті 26 вказаного рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Враховуючи вищевикладене, норми чинного законодавства, що визначають порядок надання пільг з оплати послуг за перевезення залізничним транспортом, не ставлять надання таких пільг в залежність від наявності чи відсутності бюджетного фінансування. Відсутність бюджетного фінансування не може бути підставою для звільнення від обов`язку оплатити надані послуги та від відповідальності за порушення зобов`язання.

Твердження відповідача про те, що даний спір не належить до підвідомчості господарських судів, з посиланням при цьому на позицію Верховного Суду у постанові віл 20 березня 2019 року по справі № 804/7864/15, спростовуються наступним.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 березня 2020 року у справі №904/94/19, зокрема, зазначено, що у відносинах щодо розрахунку із Залізницею за пільгове перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, головні розпорядники державних коштів на фінансування соціальних програм виступають не як суб`єкти владних повноважень, а як боржники у зобов`язальних господарських правовідносинах. Отже, правовідносини у цій справі не є публічно-правовими, а тому спір має розглядатися за правилами господарського судочинства (п. 6.41 Постанови).

Як слідує із змісту позовної заяви та відповіді на відзив, оскільки пільгові категорії громадян було перевезено на суму більшу, ніж відповідачем прийнято до сплати згідно із укладеним сторонами Договором, позовні вимоги про стягнення збитків за пільгове перевезення пасажирів у даній справі № 908/2808/21 заявлені не на підставі Договору (в межах суми якого, як зазначив позивач, відповідач здійснив відшкодування), а в силу прямої норми закону. Сума збитків за наданні позивачем послуги перевезення залізничним транспортом заявлена позивачем до стягнення у відповідності до фактичної кількості окремих категорій громадян згідно кількості оформлених у спірний період пільгових проїзних квитків, які відображено у відповідних облікових формах.

Отже, з урахуванням положень статті 20 Господарського процесуального кодексу України розгляд даного спору відноситься до юрисдикції господарського суду.

Згідно зі ст.ст. 13, 14, 526 ЦК України цивільні права і обов`язки здійснюються та виконуються у межах, наданих договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускається зловживання правами. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Із змісту ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.20 ГК України слідує, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб та в порядку, що встановлений договором або законом.

Як встановлено судом вище, матеріалами справи підтверджується, що позивачем складено облікові форми про надані послуги за перевезення залізничним транспортом в приміському сполученні окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодовуються з місцевого бюджету за жовтень, листопад та грудень 2018 року, в яких вказані категорії пільговиків, що користувались послугами у відповідний період, кількість оформлених проїзних документів та суми недоотриманих коштів.

Загальна сума недоотриманих коштів за фактичну кількість перевезених пільгових категорій громадян згідно з вказаними обліковими формами склала 70942,42 грн., яка заявлена до стягнення.

Подання облікових форм відповідає Порядку розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, затвердженого постановою КМУ № 1359, а тому такі облікові форми повинні бути прийняті відповідачем та оплачені.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення суму заборгованості.

За таких обставин, позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236 - 238, 240, 241, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Управління соціального захисту населення Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області, (70450, Запорізька область, Запорізький район, смт. Кушугум, вул. Центральна, буд.192) на користь Акціонерного товариства Українська залізниця () в особі Регіональної філії Придніпровська залізниця Акціонерного товариства Українська залізниця, код ЄДРПОУ ВП 40081237 (49602, Дніпропетровська область, м.Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, буд. 108) суму 70942 (сімдесят тисяч дев`ятсот сорок дві) грн. 42 коп. збитків за пільгове перевезення пасажирів за період з 01.10.2018 по 31.12.2018, суму 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. 00 коп. витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено та підписано 16.12.2021.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено впродовж двадцяти днів з дня складання повного судового рішення, у порядку встановленому ст. 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.С. Боєва