РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.12.2021Справа № 910/15873/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом державного підприємства "Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України" до державного підприємства "Галузевий центр цифровізації та кібербезпеки" про стягнення 51 590,16 грн,

без виклику представників сторін (без проведення судового засідання).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У вересні 2021 року державне підприємство "Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України" (далі - Підприємство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з державного підприємства "Галузевий центр цифровізації та кібербезпеки" (далі - Центр) заборгованості, що виникла у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором поворотної фінансової допомоги (позики) від 28 листопада 2019 року № 140 в розмірі 51 590,16 грн, з яких: 27 000,00 грн - сума інфляційного збільшення заборгованості, 24 590,16 грн - неустойка у формі пені.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 4 жовтня 2021 року позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк та спосіб усунення виявлених недоліків.

7 жовтня 2021 року до суду надійшли документи позивача для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 8 жовтня 2021 року відкрито провадження в справі № 910/15873/21 та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання).

4 листопада 2021 року до суду від позивача надійшла заява щодо незмінності ціни позову.

29 листопада 2021 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву від 24 листопада 2021 року, в якому Центр проти задоволення позову заперечував, постилаючись на його необґрунтованість та безпідставність.

6 грудня 2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив.

Інших заяв чи клопотань від сторін до суду не надходило.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність у матеріалах справи достатньої кількості документів для її розгляду по суті та ухвалення рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позов та заперечення відповідача, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

28 листопада 2021 року між позивачем та відповідачем було укладено договір поворотної фінансової допомоги (позики) № 140, за умовами якого Підприємство зобов`язалося надати відповідачу поворотну фінансову допомогу (позику) у загальному розмірі 3 000 000,00 грн, а Центр, у свою чергу, - повернути її позикодавцю в порядку та на умовах, встановлених даною угодою.

Відповідно до пункту 1.2. цього правочину поворотна фінансова допомога - це сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення (пункт 14.1.257 Податкового кодексу України).

Згідно з пунктом 2.3. договору поворотна фінансова допомога надається позичальнику на безоплатній основі, тобто проценти за надання поворотної фінансової допомоги (позики) не нараховуються і плата за користування грошовими коштами не сплачується відповідно до частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України та пункту 14.1.257 Податкового кодексу України.

За умовами пунктів 4.1. - 4.3. даної угоди повернення суми поворотної фінансової допомоги (позики) може бути проведено як частинами, так і повністю. Позичальник зобов`язаний повернути суму поворотної фінансової допомоги (позики) в повному обсязі або неповернену її частину, в разі дострокового погашення частини поворотної фінансової допомоги (позики), не пізніше 26 листопада 2020 року. Повернення коштів здійснюється позичальником у безготівковому порядку шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позикодавця. Днем повернення поворотної фінансової допомоги (її частини) вважається день зарахування суми поворотної фінансової допомоги (її частини) на поточний рахунок позикодавця.

Цей договір набув чинності з моменту надання позикодавцем суми поворотної фінансової допомоги (позики) позичальнику, за умови погодження цього договору органом управління останнього та отримання всіх належних згод та рішень, у тому числі, але не виключно, в порядку постанови Кабінету Міністрів України від 15 червня 2011 року № 809, та діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань (пункт 9.1. цієї угоди).

Наказом Міністерства інфраструктури України від 22 листопада 2019 року № 823 останнє надало згоду на укладення вказаного договору.

29 листопада 2019 року позивач перерахував на рахунок Центру поворотну фінансову допомогу в розмірі 3 000 000,00 грн за платіжним дорученням від цієї ж дати № 399.

22 грудня 2020 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду № 1 до зазначеного договору, за умовами якої сторони дійшли спільної згоди продовжити строк повернення поворотної фінансової допомоги (позики), виклавши абзац 3 пункту 4.1. договору в новій редакції, відповідно до якої позичальник зобов`язався повернути суму поворотної фінансової допомоги (позики) в повному обсязі або неповернену її частину, в разі дострокового погашення частини поворотної фінансової допомоги (позики), не пізніше 26 листопада 2021 року.

Ця додаткова угода з моменту набрання нею чинності є невід`ємною частиною договору. Дана угода набрала чинності з моменту її підписання сторонами та скріплення їх печатками (пункти 3., 4. цього правочину).

Звертаючись до суду з даним позовом, Підприємство зазначало, що в період з 27 листопада 2020 року по 21 грудня 2020 року відповідну додаткову угоду про продовження строку надання поворотної фінансової допомоги укладено не було, тож протягом цього періоду існувало прострочення виконання Центром своїх зобов`язань за договором з повернення суми позики. У зв`язку з цим позивачем нараховано та пред`явлено до стягнення з відповідача 27 000,00 грн інфляційного збільшення заборгованості та 24 590,16 грн неустойки у формі пені.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 1049 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.

Приписами статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 5.4. договору сторони погодили, що в разі якщо позичальник не повернув позикодавцеві надану поворотну фінансову допомогу (позику) в установлений згідно з умовами договору строк, за вимогою позикодавця, він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від загальної непогашеної суми за кожен день прострочення платежу.

Як вбачається з матеріалів справи, листом від 9 жовтня 2020 року № 527 Центр просив Підприємство, зокрема, розглянути можливість продовження строку повернення фінансової допомоги за вказаним договором.

Листом від 19 жовтня 2020 року № 11.1-1617 Підприємство повідомило відповідача про можливість подовження строку повернення фінансової допомоги лише за умови отримання окремого погодження від органу управління позивача.

Листом від 19 листопада 2020 року № 5706 Державна служба морського та річкового транспорту України повідомила позивача про відсутність заперечень проти подовження строку повернення фінансової допомоги на 1 рік.

Листами від 9 листопада 2020 року № 607 та від 13 листопада 2020 року № 627, № 630 Центр звернувся за відповідними погодженнями щодо подовження строку повернення фінансової допомоги позивачу до Міністерства інфраструктури України, Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України та Міністерства фінансів України відповідно.

Міністерство інфраструктури України повідомило Центр про відсутність заперечень щодо подовження строку повернення фінансової допомоги Підприємству листом від 25 листопада 2020 року № 3979/16/14.

Відповідні погодження були надані листами Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 30 листопада 2020 року № 3221-05/70922-07 та Міністерства фінансів України від 18 грудня 2020 року № 12010-19/2-10/39400.

Таким чином, суд встановив, що Центр до моменту настання строку повернення поворотної фінансової допомоги за договором (26 листопада 2020 року) вживав належних заходів, спрямованих на отримання необхідних погоджень і внесення відповідних змін до укладеного з позивачем правочину. У той же час Підприємство будь-яких заперечень щодо продовження строків повернення позики не висловлювало.

При цьому, внаслідок укладення додаткової угоди від 22 грудня 2020 року № 1 до договору строк виконання відповідачем його зобов`язань за даним правочином було продовжено до 26 листопада 2021 року.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що неповернення Центром поворотної фінансової допомоги в період з 27 листопада 2020 року по 21 грудня 2020 року, при подальшому належному продовженні такого строку до 26 листопада 2021 року, не є порушенням умов укладеного з позивачем договору, яке тягне за собою відповідальність у вигляді сплати неустойки (пені) та інфляційних втрат, нарахованих на суму основного зобов`язання.

Суд звертає увагу на те, що неустойка як вид забезпечення виконання зобов`язань має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для покупця і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено і в рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013.

Компенсаційні нарахування за частиною 2 статті 625 ЦК України є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат останнього від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Поряд з цим, частиною 2 статті 604 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).

За частиною 4 цієї ж статті новація припиняє додаткові зобов`язання, пов`язані з первісним зобов`язанням, якщо інше не встановлено договором.

Позивач та відповідач належним чином досягли домовленості про внесення відповідних змін до договору та продовження строку користування Центром поворотною фінансовою допомогою, тобто замінили первісне зобов`язання з повернення коштів у строк до 26 листопада 2020 року, новим - з повернення фінансової допомоги в строк до 26 листопада 2021 року.

Внаслідок такої заміни також припинилися додаткові зобов`язання, пов`язані з виконанням первісного обов`язку з повернення коштів у встановлений договором строк, у тому числі пов`язані з відповідальністю за несвоєчасне повернення суми позики.

За таких обставин суд не вбачає підстав для нарахування та стягнення з відповідача сум неустойки та інфляційних втрат за період відсутності укладеної додаткової угоди про внесення таких змін.

Посилання позивача, зокрема, на наявність вимоги про повернення суми позики, викладеної в листі від 28 вересня 2020 року № 51.1-1488/1 судом до уваги не приймаються з огляду на відсутність у матеріалах справи доказів направлення цього листа на адресу відповідача і його отримання.

Приписами частини 1 статті 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Інші доводи і твердження сторін до уваги судом не приймаються як такі, що не впливають на результат вирішення даного спору та не спростовують встановлених судом обставин даної справи.

Відповідно до статті 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 86, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 16 грудня 2021 року.

Суддя Є.В. Павленко