ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" грудня 2021 р. Справа№ 910/7966/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Іоннікової І.А.

Куксова В.В.

за участю секретаря судового засідання: Гончаренко О.С.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 07.12.2021 року у справі №910/7966/21 (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційних скарг Державного підприємства "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" та Фонду державного майна України

на рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2021, повний текст якого складено 30.07.2021

у справі № 910/7966/21 (суддя - Чебикіна С.О.)

за позовом Державного підприємства "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОЛІВЕР-БУД"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача - Фонд державного майна України

про визнання недійсним інвестиційного договору.

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року Державне підприємство "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця» (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОЛІВЕР-БУД" (далі-відповідач) про визнання недійсним інвестиційного договору (нова редакція договору №0804-2-ІД/08 від 08.04.2008 року) від 19 вересня 2012 року на підставі ст.ст. 3, 4, 6, 15, 16, 203, 207, 215 Цивільного кодексу України та ст.ст. 4, 75, 188, 206 Господарського суду України.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що спірний інвестиційний договір від 19.09.2012 (нова редакція договору №0804-2-ІД/08 від 08.04.2008) містить всі ознаки договору про спільну діяльність, на думку позивача, згідно положень Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 11 квітня 2012 р. N296, позивач повинен був отримати погодження Кабінету міністрів України на укладення вказаного вище договору та оскільки умовами оспорюваного договору передбачалось відчуження земельної ділянки державної власності позивач повинен був отримати також погодження Фонду державного майна України. Враховуючи, що зазначених погоджень позивачем отримано не було, тому на підставі ст. 215, 203 Цивільного кодексу України та ст. 207 Господарського кодексу України, оскаржуваний договір має бути визнаний судом недійсним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.07.2021 у справі №910/7966/21 в позові відмовлено повністю.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено обґрунтованості підстав на які він посилається заявляючи свої позовні вимоги.

Не погодившись з прийнятим судовим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2021 у справі № 910/7966/21 та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на те, що оскаржуване судове рішення є необґрунтованим, прийняте без належного дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, а також з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права. Також позивач посилається на наступне:

- спірний договір за своєю правовою природою є договором про спільну діяльність, а також наполягає на тому, що спірний договір був укладений з порушенням Порядку укладання державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50%, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 № 296. Крім того, Державне підприємство «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» повинно було отримати погодження Кабінету Міністрів України на укладення спірного договору, проте таке погодження отримано не було. До того ж, вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 18.04.2018 по справі №910/4501/17;

- судом першої інстанції не взято до увагу те, що умовами спірного договору наперед передбачено відчуження об`єкту будівництва на користь відповідача та, відповідно, відчудження земельної ділянки державної власності, на якій розташований об`єкт будівництва;

- спірний договір суперечить інтересам держави і суспільства (ст.228 ЦК України, ст.207 ГК України). При цьому, позивач посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, яка викладена в постановах від 03.07.2019 по справі №369/11268/16-ц, 28.02.2019 по справі №646/3972/16-ц, від 910/131/17 по справі №925/1219/17, від 20.03.2019 по справі №922/1391/18, від 07.10.2020 по справі №911/2574/18;

- судом першої інстанції не враховано, що спірний договір укладений всупереч вимогам Закону України «Про інвестиційну діяльність»;

- судом першої інстанції всупереч положень процесуального законодавства (ст.ст.73, 74, 76, 77, 78, 80 ГПК України) не перевірив достовірність та допустимість наданих відповідачем доказів;

- суд першої інстанції всупереч положень процесуального законодавства (ст.ст.13, 14, 15, 50 ГПК України) не залучено до участі третіх осіб (ФДМУ і КМУ), які наділені повноваженнями щодо управління об`єктами державної власності та прав і обов`язків яких стосується спір;

- при ухваленні оскаржуваного судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та прийняття нового судового рішення;

- судом першої інстанції порушено ст.ст.13, 73-86, 91 ГПК України, оскільки було прийнято неналежні докази та надано перевагу одним доказам на іншими, що призвело до порушення принципу змагальності сторін;

- суд першої інстанції приймаючи оскаржуване судове рішення вдався до надмірного формалізму та не врахував фактичних обставин справи (такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05.07.2021 по справі №910/12556/20, від 12.05.2021 по справі №905/2340/19, від 10.02.2021 по справі №904/5934/17).

Крім того, позивач в апеляційній скарзі просить поновити строк на апеляційне оскарження судового рішення, посилаючись на те, що оскаржуване судове рішення отримував 11.08.2021, а тому відповідно до положень ст. 256 ГПК України має право на поновлення пропущеного строку апеляційного оскарження.

Також позивач в апеляційній скарзі просить наступне:

- поновити процесуальний строк для подання доказів та визнати причини пропуску строку поважними. Залучити до матеріалів справи №910/7966/21 додаткові докази, а саме: протокол засідання №3 від 01 березня 2021 року Підкомітету з питань регулювання публічних закупівель та ефективного управління державним і комунальним майном Комітету з питань економічного розвитку Верховної Ради України на 12 арк.; комплексний аналіз стану виконання Інвестиційних договорів укладених ДП «Агрокомбінат «Пуща -Водиця» з ТОВ «Сітібудсервіс», ТОВ «Олівер-Буд», ТОВ «Конкорд- ДС Плюс», ТОВ «Інтерпроект», ТОВ «Датоліт», ТОВ «Каштанове місто», ТОВ «Проектінвестбуд» у період з 2008 по 2020 роки, підготовлений на замовлення ДП «Агрокомбінат «Пуща - Водиця» ТОВ «Грант Торнтон» на 45 арк. (оригінал надається до суду;

- поновити процесуальний строк для подання клопотання про витребування доказів та визнати причини пропуску строку поважними, а також витребувати у Міністерства аграрної політики та продовольства України та Фонду Державного Майна України: належним чином засвідчену копію листа Мінагрополітики від 19.09.2012 №37-31-13/17318; письмове підтвердження, чи було надано Міністерством аграрної політики та продовольства України письмову згоду на укладення інвестиційного договору (нова редакція договору 0804-2-ІД/08 від 08.04.2008) від 19.09.2012 та на укладення усіх додаткових угод додатків,до цього договору. Також витребувати у Офісу Генерального прокурора, Національної поліції України, Державного бюро розслідувань, Служби безпеки України:

- оригінал Інвестиційного договору (нова редакція договору 0804-2-ІД/08 від 08.04.2008) від 19.09.2012 та документи до Договору, а саме: протокол розподілу площ від 22.10.2015; додаткову угоду №1 від 09.11.2015; додаткову угоду №2 від 25.01.2016; протокол розподілу площ від 27.10.2017; протокол розподілу площ від 25.04.2019; протокол розподілу площ від 13.11.2019; інші документи пов`язані з Договором.

Крім того, позивач просить витребувати у Кабінету Міністрів України письмове підтвердження, чи було надано Кабінетом Міністрів України письмову згоду на укладення Інвестиційного договору (нова редакція договору 0804-2-ІД/08 від 08.04.2008) від 19.09.2012 та на укладення усіх додаткових угод, додатків, до цього договору.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.09.2021, справу №910/7966/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Іоннікова І.А., Тищенко О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.09.2021 апеляційну скаргу Державного підприємства "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2021 у справі № 910/7966/21 залишено без руху та повідомлено Державне підприємство "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" про право на усунення встановлених при поданні апеляційної скарги недоліків, шляхом подачі доказів сплати судового збору у розмірі 300,00 грн.

Не погодившись з прийнятим судовим рішенням, Фонд державного майна України також звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2021 у справі № 910/7966/21 та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на те, що оскаржуване судове рішення є необґрунтованим, прийняте з неповним з`ясуванням та за недоведеності обставин, що мають значення для справи, а також з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Доводи, наведені Фондом державного майна України в своїй апеляційній скарзі, фактично є аналогічними доводам позивача, які викладені в його апеляційній скарзі.

Також Фонд державного майна України просить поновити строк на апеляційне оскарження судового рішення, посилаючись на те, що він не є учасником даної справи, оскаржуване судове рішення йому не вручалось та про оскаржуване судове рішення дізнався лише з Єдиного державного реєстру судових рішень, а тому відповідно до положень ст. 256 ГПК України має право на поновлення пропущеного строку апеляційного оскарження.

Крім того, від Фонду державного майна України надійшла до суду заява про забезпечення позову, в якій просить застосувати забезпечення позову у даній справі у вигляді заборони проводити будь-які будівельні роботи на земельній ділянці з кадастровим номером :78:137:0010, що перебуває в користуванні Державного підприємства "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" та розташована на проспекту Правди навпроти будинків №66-№76 в Подільському районі міста Києва.

Згідно витягу з протоколу передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу) (складу суду) від 20.09.2021, вказану вище апеляційну скаргу та заяву про забезпечення позову передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Яковлєв М.Л.; судді: Тищенко О.В., Іоннікова І.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2021 у задоволенні заяви Фонду державного майна України про забезпечення позову у справі №910/7966/21 відмовлено.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2021 задоволено клопотання Фонду державного майна України про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2021 у справі №910/7966/21; поновлено Фонду державного майна України пропущений процесуальний строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2021 у справі №910/7966/21; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фонду державного майна України на рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2021 у справі №910/7966/21; розгляд апеляційної скарги Фонду державного майна України на рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2021 у справі №910/7966/21 призначено на 18.10.2020 о 10:00 год.

22.09.2021 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшла заява з доказами сплати судового збору у розмірі 300,00 грн.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.09.2021 задоволено клопотання Державного підприємства "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2021 у справі №910/7966/21; поновлено Державному підприємству "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" пропущений процесуальний строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2021 у справі №910/7966/21; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2021 у справі №910/7966/21; об`єднано апеляційні скарги Фонду державного майна України та Державного підприємства "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2021 у справі №910/7966/21 в одне апеляційне провадження; розгляд апеляційних скарг Фонду державного майна України та Державного підприємства "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2021 у справі №910/7966/21 ухвалено здійснювати у раніше призначеному судовому засіданні 18.10.2021 о 10:00 год.; запропоновано учасникам справи подати суду свої письмові міркування або заперечення щодо заявлених Державним підприємством "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" в апеляційній скарзі клопотань; встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв (відзивів) та клопотань в письмовій формі протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали.

27.09.2021 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду Державним підприємством "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" подано відзив на апеляційну скаргу Фонду державного майна України, в якому зазначає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки не залучено Фонд державного майна Україно до участі у справі як третю особу.

04.10.2021 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду Державним підприємством "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" подано клопотання про залучення до участі у ставі Фонд державного майна України та Кабінет Міністрів України в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на його стороні, а також про призначення у справі судової економічної експертизи.

06.10.2021 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просить залишити вказану апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, як таке, що прийнято у повній відповідності до вимог законодавства України.

Також відповідачем подано до суду відзив на апеляційну скаргу Фонду державного майна України, в якому просить закрити апеляційне провадження у справі за вказаною апеляційною скаргою.

13.10.2021 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду Фондом державного майна України подано заяву про забезпечення позову, в якій просить застосувати забезпечення позову у даній справі у вигляді заборони проводити будь-які будівельні роботи на земельній ділянці з кадастровим номером :78:137:0010, що перебуває в користуванні Державного підприємства "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" та розташована на проспекту Правди навпроти будинків №66-№76 в Подільському районі міста Києва.

Згідно витягу з протоколу передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу) (складу суду) від 13.10.2021, вказану заяву про забезпечення позову передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Яковлєв М.Л.; судді: Тищенко О.В., Іоннікова І.А.

У зв`язку з перебуванням судді Тищенко О.В. у відпустці з 18.10.2021 по 19.10.2021, судове засідання, призначене на 18.10.2021, не відбулося, а також розпорядженням керівника апарату суду №09.1-08/5060/21 від 18.10.2021 призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/7966/21.

Так, за наслідками проведення перерозподілу справи №910/7966/21, відповідно до витягу з протоколу автоматизованого визначення складу колегії суддів від 18.10.2021 визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Яковлєв М.Л., судді: Іоннікова І.А., Куксов В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.10.2021 апеляційні скарги Державного підприємства "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" та Фонду державного майна України на рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2021 у справі №910/7966/21 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Яковлєв М.Л., судді: Іоннікова І.А., Куксов В.В. та розгляд вказаних апеляційних скарг призначено на 09.11.2021 о 10:00 год.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.10.2021 відмовлено у задоволенні заяви Фонду державного майна України про забезпечення позову у справі №910/7966/21.

09.11.2021 судове засідання не відбулося, у зв`язку з перебуванням головуючого судді Яковлєва М.Л. з 19.10.2021 по 12.11.2021 на лікарняному.

У зв`язку з виходом головуючого судді Яковлєва М.Л. з лікарняного та з метою здійснення подальшого розгляду справи у визначеному раніше складом суду, ухвалою суду від 15.11.2021 розгляд даної справи призначено на 30.11.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2021 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача - Фонд державного майна України; зобов`язано Державне підприємство "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" направити третій особі копію позовної заяви з доданими до неї документами, копію рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2021 у справі №910/7966/21, копію апеляційної скарги з доданими до неї документами та надати до суду докази відправлення; роз`яснено третій особі про право на подання письмових пояснень щодо позову, апеляційної скарги та заявлених Державним підприємством "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" в апеляційній скарзі клопотань протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали; запропоновано учасникам справи подати суду свої письмові міркування або заперечення щодо поданого Державним підприємством "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" клопотання про залучення третіх осіб та призначення судової економічної експертизи; розгляд апеляційних скарг Державного підприємства "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" та Фонду державного майна України на рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2021 справі №910/7966/21 відкладено на 07.12.2021 о 10:15 год.

03.12.2021 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду відповідачем подано заперечення, в яким просить відмовити позивачу в задоволенні клопотання про призначення судової експертизи.

06.12.2021 на електрону адресу Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшли заперечення, в яким просить відмовити позивачу в задоволенні клопотання про залучення третьої особи - Кабінет Міністрів України.

07.12.2021 розглянувши в судовому засіданні заявлені позивачем в апеляційній скарзі та подане 04.10.2021 ним клопотання, суд апеляційної інстанції порадившись на місці, ухвалив відмовити в їх задоволенні, оскільки, по-перше, позивачем відповідно до ч.3 ст.269 ГПК України не надано беззаперечних доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього; по-друге, Комплексний аналіз (складений 30.09.2020), було розроблено на замовлення позивача, та останній був предметом дослідження під час проведення засідання (протокол №3 від 01.03.2021) за участю, зокрема, позивача, тобто про вказані докази останньому було відомо та вони були у нього в розпорядженні як до подачі позову, так і під час розгляду судом першої інстанції даної справи; по-третє, позивачем у відповідності до вимог ст.80, 81 ГПК України не зазначено заходів, яких він вжив для отримання деяких доказів самостійно та не надано суду доказів вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цих доказів у зазначених в клопотанні осіб (Кабінета Міністрів України, Мінагрополітики, Фонду державного майна України); по-четверте, долучені учасниками справи копії документи/докази не викликають сумнівів з приводу їх достовірності, тому витребування оригіналів таких документів не впливає на встановлення фактичних обставин, важливих для правильного вирішення спору; по-п`яте, відсутні підстави для залучення до участі у справі третьої особи (Кабінет Міністрів України), оскільки предмет спору не стосується прав та обов`язків вказаної особи, її не буде наділено новими правами, не буде змінено її наявні права та/або обов`язки, а також не буде позбавлено певних прав та/або обов`язків у майбутньому; по-шосте, позивачем не доведено, що визначення розміру збитків завданих позивачу укладенням оспорюваного договору є обставинами, що мають значення для справи, а питання вказані ним у клопотанні про призначення експертизи входять до предмета доказування у даній справі. Тобто наявність чи відсутність збитків, не є предметом доказування у даній справі та не є підставами заявленого позивачем позову.

07.12.2021 представники скаржників в судовому засіданні підтримали вимоги апеляційних скарг, просили їх задовольнити, а оскаржуване судове рішення скасувати.

Представник відповідача заперечив проти вимог апеляційних скарги та підтримав доводи викладенні у відзивах на апеляційні скарги.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзивів, заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до ст.628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Предметом спору є позовні вимоги про визнання недійсним інвестиційного договору (нова редакція договору №0804-2-ІД/08 від 08.04.2008 року) від 19 вересня 2012 року на підставі ст.ст. 3, 4, 6, 15, 16, 203, 207, 215 Цивільного кодексу України та ст.ст. 4, 75, 188, 206 Господарського Кодексу України, з тих підстав, що спірний інвестиційний договір від 19.09.2012 (нова редакція договору №0804-2-ІД/08 від 08.04.2008) містить всі ознаки договору про спільну діяльність, на думку позивача, згідно положень Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 11 квітня 2012 р. N296, позивач повинен був отримати погодження Кабінету Міністрів України на укладення вказаного вище договору та, оскільки умовами оспорюваного договору передбачалось відчуження земельної ділянки державної власності позивач повинен був отримати також погодження Фонду державного майна України. Враховуючи, що зазначених погоджень позивачем отримано не було оскаржуваний договір має бути визнаний судом недійсним.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 08.04.2008 року між позивачем та відповідачем був укладений договір №0804-2-ІД/08.

В подальшому, вказаний договір викладено в новій редакції 19.09.2012 року (інвестиційний договір (нова редакція договору №0804-2-ІД/08 від 08.04.2008 року) від 19.09.2012), відповідно до якого сторони визначили, що предметом даного договору є зобов`язання та права сторін щодо їх дій по будівництву об`єкта (житлова та громадська забудова з об`єктами побутового призначення та інженерно-транспортної інфраструктури, що має бути збудована на земельній ділянці (на проспекті Правди навпроти будинку №66-№76 в Подільському районі міста Києва) з технічними характеристиками та параметрами, визначеними в проектній документації) на земельній ділянці (земельна ділянка орієнтовною загальною площею 9,7 га) з метою збереження сторони-1 (ДП «НДВА «Пуща-Водиця») як сільськогосподарського підприємства, поліпшення житлових умов працівників та отримання кожною з сторін своєї частини в збудованому об`єкті або іншого майна та/або коштів в порядку та на умовах, визначених в договорі.

В порядку та на умовах даного договору, позивач як землекористувач земельної ділянки, залучає відповідача до будівництва об`єкта на земельній ділянці та делегує відповідачу забезпечити проектування та спорудження об`єкта, а відповідач зобов`язується на свій ризик за рахунок власних або залучених сил, коштів, матеріалів, засобів, техніки та устаткування забезпечити в повному обсязі проектування та спорудження об`єкта відповідно до проектної документації (п. 2.1 Договору).

У відповідності до пп. «л» п.18 ч. 2 ст. 5 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» здійснюючи управління об`єктами державної власності, Кабінет Міністрів України визначає порядок укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 №296 затверджено Порядок укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном (надалі - Порядок №296), який визначає механізм і процедуру укладення такими підприємствами договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном.

Пунктами 2, 3 Порядку №296, суб`єкт господарювання, що виявив намір укласти договір, подає центральному органові виконавчої влади, до сфери управління якого він належить (далі - орган управління), звернення щодо погодження укладення договору разом з відповідним пакетом документів, а орган управління готує протягом місяця з дня надходження від суб`єкта господарювання звернення щодо погодження укладення договору за погодженням з Мінекономрозвитку, Мінфіном, Фондом державного майна та Мін`юстом відповідний проект рішення Кабінету Міністрів України, до якого додаються:

- звернення суб`єкта господарювання до органу управління щодо погодження укладення договору разом з документами, що передбачені підпунктами 2 - 6 пункту 2 Порядку, а також погоджений органом управління проект договору;

- висновок органу управління щодо відсутності встановлених законодавством заборон та обмежень на використання майна суб`єкта господарювання, якщо таке використання передбачається договором;

- висновок органу управління про відповідність галузевим концепціям і програмам розвитку пропозицій суб`єкта господарювання, який планує укласти договір.

Згідно з п.4, 5 Порядку №296, орган управління подає в установленому порядку на розгляд Кабінету Міністрів України узгоджений проект рішення щодо погодження укладення договору разом з документами, зазначеними в абзацах четвертому - шостому пункту 3 Порядку. У разі прийняття Кабінетом Міністрів України рішення про погодження укладення договору орган управління здійснює заходи щодо забезпечення його укладення суб`єктом господарювання відповідно до вимог законодавства.

Отже, для укладення державними підприємствами, установами, організаціями, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, виключно договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном, необхідне рішення Кабінету Міністрів України про погодження укладення договору.

Частиною 1 статті 207 Господарського кодексу України визначено, що господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За приписами ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

В силу приписів ст.204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Надаючи оцінку правовій природі укладеного між сторонами правочину колегією суддів враховано наступне.

Згідно з ст.1130 Цивільного кодексу України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Положеннями статті 1131 Цивільного кодексу України визначено, що договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Зі змісту оспорюваного інвестиційного договору вбачається, що зобов`язання позивача за договором №0804-2-ІД/08 (зокрема, п. п. 3.1, 4.1, 6.1.1 - 6.1.17: оформлення дозволу на Проектування об`єкта; ініціювання зміни цільового призначення земельної ділянки з метою подальшого здійснення будівництва об`єкта; звільнення земельної ділянки від об`єктів знесення; сприяння відповідачу у виконанні Проектування та спорудження об`єкта; отримання в компетентних органах та надання генеральному підряднику, з яким відповідачем згідно з даним договором буде укладено договір на спорудження об`єкта, дозвіл на виконання будівельних робіт по спорудженню об`єкта з лімітами і точками підключення електроенергії, води, та інших необхідних комунікацій на будівельному майданчику, а також ордер на тимчасове порушення благоустрою та ордерів на прокладення зовнішніх мереж зв`язку із спорудженням об`єкта; надавати відповідачу будь - яку інформацію та відомості, що є необхідними для реалізації договору тощо) є підготовчими діями, направленими на створення умов відповідачеві для вчинення юридично значимих дій, за результатом вчинення яких вдасться досягти визначений предмет інвестиційного договору від 19.09.2012.

При цьому, з аналізу пунктів 6.1-6.4 спірного правочину, зокрема, прав та обов`язків відповідача (розробка завдання на проектування об`єкта; укладення відповідних договорів та забезпечення фінансування процесу збору вихідних даних на проектування об`єкта; укладення договорів на проектування та спорудження об`єкта; сприяння в отриманні погоджень та дозволів від відповідних державних органів та організацій та позитивних експертних висновків стосовно проекту; забезпечення фінансування будівництва об`єкта; забезпечення хід процесу будівництва об`єкта), випливає, що здійснення будівництва об`єкта та реалізація інвестиційного договору покладається на відповідача та інших третіх осіб, з якими у відповідача будуть договірні зобов`язання, в той час як позивач не приймає безпосередньої участі в будівництві.

Таким чином, проаналізувавши положення оспорюваного інвестиційного договору, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що він не є договором про сумісну (спільну) діяльність, оскільки обов`язки щодо здійснення конкретних дій, обумовлених предметом договору, фактично покладено на одну сторону - відповідача без ознак сумісної діяльності, спільності вкладень або ж поєднаної трудової участі.

Інвестиційний договір від 19.09.2012 (нова редакція договору №0804-2-ІД/08 від 08.04.2008) містить елементи зобов`язальних правовідносин з приводу інвестування (інвестиційний договір), підряду (договір підряду), та інших елементів зобов`язальних правовідносин, виникнення та існування яких не входить в суперечність з актами цивільного та господарського законодавства та, водночас, не дозволяє зробити висновок про можливість комплексного застосування до окремих частин договору № 0804-2-ІД/08 інших положень чинного законодавства, ніж ті, що регламентують порядок здійснення інвестиційної діяльності та особливості виникнення, зміни та припинення правовідносин підряду.

Крім того, пунктом 12.6 спірного правочину сторони погодили, що цей договір є договором змішаної інвестиційно-підрядної форми відповідно до ст. 67 Господарського кодексу України та ст. 3, 6 Цивільного кодексу України. Майно (та майнові права), кошти тощо, внесені для реалізації даного договору не є об`єднанням вкладів сторін, не є їх спільною частковою власністю, а залишаються у власності сторони, що їх внесла. Частини об`єкта, що розподіляються між сторонами, не є спільною частковою власністю сторін, а належить кожній з сторін відповідно до положень договору. При реалізації договору сторони зберігають свою юридичну самостійність.

Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України «Про інвестиційну діяльність», Інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) та/або досягається соціальний та екологічний ефект. Інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій.

Згідно ст. 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність» основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода).

У відповідності до ч.1 ст.875 Цивільного кодексу України за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.

Частиною 5 статті 318 Господарського кодексу України регламентовано, що договір підряду на капітальне будівництво повинен передбачати: найменування сторін; місце і дату укладення; предмет договору (найменування об`єкта, обсяги і види робіт, передбачених проектом); строки початку і завершення будівництва, виконання робіт; права і обов`язки сторін; вартість і порядок фінансування будівництва об`єкта (робіт); порядок матеріально-технічного, проектного та іншого забезпечення будівництва; режим контролю якості робіт і матеріалів замовником; порядок прийняття об`єкта (робіт); порядок розрахунків за виконані роботи, умови про дефекти і гарантійні строки; страхування ризиків, фінансові гарантії; відповідальність сторін (відшкодування збитків); урегулювання спорів, підстави та умови зміни і розірвання договору.

Відповідно до ч.2 ст.319 Господарського кодексу України та ч.1 ст.838 Цивільного кодексу України підрядник має право за згодою замовника залучати до виконання договору як третіх осіб субпідрядників, на умовах укладених з ними субпідрядних договорів, відповідаючи перед замовником за результати їх роботи. У цьому випадку підрядник виступає перед замовником як генеральний підрядник, а перед субпідрядниками - як замовник.

Згідно з ч.1 ст.843 Цивільного кодексу України та ч.1 ст.321 Господарського кодексу України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.

За умовами ч. 1 ст. 846 Цивільного кодексу України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

Відповідно до ч. 1 ст. 849 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 320 Господарського кодексу України замовник має право у будь-який час перевірити хід і якість роботи, не втручаючись у діяльність підрядника.

Частиною 1 ст. 853 Цивільного кодексу України замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові.

Згідно ч. 1 ст. 876 Цивільного кодексу України власником об`єкта будівництва або результату інших будівельних, робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 877 Цивільного кодексу України підрядник зобов`язаний здійснювати будівництво та пов`язані з ним будівельні роботи відповідно до проектної документації» що визначає обсяг і зміст робіт та інші вимоги, які ставляться до робіт та до кошторису, що визначає ціну робіт.

За приписами ч. 2 ст. 877 Цивільного кодексу України договором будівельного підряду мають бути визначені склад і зміст проектно-кошторисної документації, а також має бути визначено, яка із сторін і в який строк зобов`язана надати відповідну документацію.

Як визначено ч. 1 ст. 879 Цивільного кодексу України та ч.3 ст.318 Господарського кодексу України матеріально-технічне забезпечення будівництва покладається на підрядника, якщо інше не встановлено договором будівельного підряду.

За приписами ч. 4 ст. 879 Цивільного кодексу України оплата робіт провадиться після прийняття замовником збудованого об`єкта (виконаних робіт), якщо інший порядок розрахунків не встановлений за погодженням сторін.

У статті 627 Цивільного кодексу України зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Конституційним Судом України у рішенні від 11.07.2014р. №7-рп/2013 по справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_1 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» наголошено, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.628 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Тобто, виходячи з вищевикладених норм законодавства та аналізу положень спірного правочину, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за своєю правовою природою означений Договір є змішаним, тобто, містить елементи різних правочинів, а у даному випадку договору підряду та інвестування, що в повному обсязі узгоджується з принципом свободи договору та приписами ст.ст.3, 6, 627, 628 Цивільного кодексу України. Зміст Договору відповідає положенням Закону України «Про інвестиційну діяльність» та положенням договору підряду, взаємовідносини сторін за яким регулюються главою 61 Цивільного кодексу України з особливостями підряду на капітальне будівництво (будівельний підряд) згідно ст.ст. 875-886 Цивільного кодексу України та ст.ст.317-323 Господарського кодексу України.

При цьому, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно враховано наявний в матеріалах справи Науково-правовий висновок №126/35-е від 28.03.2014 р. Ради Науково-правових експертиз при інституті держави і права ім. В.М. Корецького НАН України, що був виконаний у 2014 році за зверненням Державного підприємства «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця».

З огляду на що, твердження скаржників про те, що під час укладення спірних договорів мали б застосовуватися положення Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 11 квітня 2012 р. N 296, є необґрунтованими та відхиляються, оскільки, як встановлено вище, укладений між сторонами інвестиційний договір є змішаним договором з елементами підряду та інвестування, що не потребувало погодження Кабінету Міністрів України на вчинення такого правочину та, відповідно, на нього не поширюються положення Порядку № 296.

Також колегією суддів відхиляються посилання скаржника на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18.04.2018 у справі №910/4501/17, оскільки судові рішення у справі, на яку посилається скаржник, хоча і прийняті за подібного правового регулювання, але за інших фактичних обставин, з урахуванням інших доказів, поданих сторонами, у залежності від оцінки яких і було прийнято оскаржуване судове рішення.

Вказане узгоджується з правовою оцінкою Верховного Суду, яка викладена в ухвалі від 19.11.2020 по справі №910/611/19 з подібних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний правочин від імені Державного підприємства «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» (позивача) підписаний генеральним директором Мазурком Олександром Григоровичем, який діяв на підставі статуту.

Відповідно до ч. 5 ст. 22 Господарського кодексу України держава реалізує право державної власності у державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління щодо суб`єктів господарювання, що належать до цього сектора і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління.

Як свідчать матеріали справи, 02.03.2012 до статуту ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» були внесені зміни, зокрема, доповнено пункт 5.2.2. пункту 5.2 статті 5 наступним абзацом: Підприємство не має права без попереднього погодження з органом управління майном приймати рішення щодо вилучення чи добровільної відмови від користування земельною ділянкою, укладення договорів про спільну діяльність (спільний обробіток земельних ділянок) та інших видів договорів, що можуть призвести до вилучення земельних ділянок, зміни цільового призначення земельних ділянок або їх частин, які закріплені за підприємством на праві постійного користування.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, листом №37-31-13/17318 від 19.09.2012 Міністерство аграрної політики та продовольства України, як орган управління ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця», не заперечував щодо укладення спірного інвестиційного договору від 19.09.2012 (нова редакція договору №0804-2-ІД/08 від 08.04.2008), що відповідає вимогам пункту 5.2.2 статуту державного підприємства та підтверджує наявність необхідного обсягу повноважень у генерального директора на його підписання. При цьому, вказаний лист було надано саме на звернення позивача.

Крім того, оскільки вказані вище обставини були встановленні рішенням Господарського суду міста Києва від 22.05.2017 у справі №910/4427/17, що набрало законної сили, тому в розумінні ст.75 ГПК України не підлягають доказуванню при розгляді даної справи.

До того ж, доказів на підтвердження відсутності в першого заступника Міністра Бісюка І.Ю. повноважень на підписання такого листа позивачем не надано та матеріали справи не містять.

Більше того, в межах досудового розслідування №0001049 перший заступник Міністра Бісюк І.Ю. визнав, зокрема, що вказаним вище листом погоджував укладання інвестиційного договору, що відображено в постанові старшого слідчого в особливо важливих справах першого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України від 17.11.2017 року про закриття кримінального провадження, а також в ухвалі Печерського районного суду міста Києва від 01.06.2018 та в ухвалі Апеляційного суду міста Києва від 09.07.2018 у справі №757/76782/17-к.

Також, як свідчать матеріали справи, позивачем протягом тривалого часу вчинялись дії на виконання умов інвестиційного договору дійсність якого наразі ним оспорюється.

Крім того, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 20.11.2019 року № 1101-р "Про передачу цілісних майнових комплексів державних підприємств, установ та організацій до сфери управління Фонду державного майна" та актом приймання-передачі цілісного майнового комплексу Державного підприємства "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця", останній було передано зі сфери управління Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України до сфери управління Фонду державного майна України.

Таким чином, враховуючи те, що цілісний майновий комплекс Державного підприємства "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" було передано зі сфери управління Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України до сфери управління Фонду державного майна України в 2019 році, натомість спірний правочин укладено між сторонами в 2012 році, відповідно, для його укладення отримання погодження Фонду державного майна України станом на момент його вчинення не вимагалося.

Щодо посилань скаржників на те, що умови інвестиційного договору передбачають вибуття земельної ділянки із державної власності, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.5.2 Договору, враховуючи статус позивача та з метою економії державних коштів сторони погодили, що розрахунки між сторонами за договором здійснюються шляхом отримання у власність (господарське відання) частин об`єкта (майнових прав на них) або іншого майна та/або коштів в наступному порядку:

5.2.1. За виконання своїх зобов`язань за договором позивач отримує у свою власність (господарське відання) 5 % від площі житла в об`єкті.

5.2.2. Решту об`єкта (95 %) загальної площі в об`єкті отримує у свою власність відповідач.

5.2.3. За згодою сторін замість частини об`єкта, що вказана в п. 5.2.1. договору, позивачу можуть бути надані відповідачем нежитлові та/або жилі приміщення в інших об`єктах нерухомого майна та/або грошові кошти у розмірі не менше ніж 5 % від вартості майнових прав на об`єкт за експертною оцінкою, проведеною відповідно до законодавства за ініціативою позивача. В такому разі відповідач отримує у власність об`єкт в повному обсязі.

Відповідно до п.12.4 Договору, укладення даного договору не є зміною цільового призначення земельної ділянки, яке встановлюється та змінюється компетентними суб`єктами у встановленому законодавством порядку.

При цьому, у п. 12.5 Договору, сторони стверджують, що при реалізації даного договору право на земельну ділянку залишається за позивачем, земельна ділянка не є вкладом позивача у діяльність по реалізації договору і укладення даного договору не припиняє права позивача на земельну ділянку.

За умовами спірного договору позивач, як землекористувач залучив відповідача для будівництва на земельній ділянці, якою він користується на праві постійного користування.

Відповідно до ч. 5 ст. 22 Господарського кодексу України держава реалізує право державної власності у державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління щодо суб`єктів господарювання, що належать до цього сектора і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління.

Згідно ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу та інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 92 Земельного кодексу України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають, зокрема підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності.

Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 142 Земельного кодексу України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

Колегією суддів встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номер :85:227:0300 перебуває у володінні Держави Україна, знаходиться у постійному користуванні позивача та фактично не вибувала з державної форми власності.

Посилання скаржників на положення стаття 120 Земельного кодексу України казаного Кодексу, колегією суддів відхиляються, оскільки дана стаття не врегульовує питання переходу права власності на багатоквартирний будинок. Правове регулювання даної статті стосується жилого будинку, будівлі або споруди. Багатоквартирний будинок є специфічним об`єктом права власності, визначення якого наведено в статті 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" - багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. Крім того, за змістом частини 6 статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), який розташований на землях державної або комунальної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених статтею 121 цього Кодексу (крім випадків, коли формування земельної ділянки в такому розмірі є неможливим). Тобто, стаття 120 Земельного кодексу України у частині 6 містить виключення щодо багатоквартирних будинків.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка, зокрема, викладена у постанові від 06.06.2018 по справі №910/17652/17.

Таким чином, враховуючи вищезазначене, колегія суддів відхиляє посилання скаржників на те, що умовами оспорюваного договору наперед передбачалось відчуження земельної ділянки державної власності на користь відповідача.

Стосовно посилань скаржників на те, що інвестиційний договір суперечить інтересам держави та суспільства, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом частини 1 статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно з ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України в разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків.

До господарських договорів, що підпадають під ознаки відповідної норми, слід відносити ті, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави і суспільства і спрямовані, зокрема, на: використання всупереч законові державної або комунальної власності; незаконне заволодіння, користування розпорядження (в тому числі відчуження) об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (статті 14, 15 Конституції України); відчуження викраденого майна; виробництво і відчуження певних об`єктів, вилучених або обмежених у цивільному обігу (відповідні види зброї, боєприпасів, наркотичних засобів, іншої продукції, що має властивості, небезпечні для життя та здоров`я громадян, тощо); виготовлення і поширення літератури та іншої продукції, що пропагує війну, національну, расову чи релігійну ворожнечу; приховування від оподаткування доходів, інше ухилення від сплати податків; виготовлення чи збут підробних документів і цінних паперів; незаконне вивезення за кордон валютних коштів, матеріальних чи культурних цінностей; використання власного майна на шкоду інтересам суспільства, правам, свободі і гідності громадян.

Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру у кожної із сторін.

Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладуваного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Намір юридичної особи визначається як намір тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір, маючи на це належні повноваження. За відсутності останніх наявність наміру у юридичної особи не може вважатися встановленою.

Проте, позивачем не доведено належними та допустимими доказами про невідповідність спірного договору інтересам держави і суспільства та наявність умислу будь-якої із сторін на настання протиправних наслідків, що унеможливлює визнання договору недійсним з цих підстав.

Таким чином, враховуючи у даному випадку сукупність встановлених вище обставин та положення ст.ст.75-79, 86 ГПК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність достатніх та безумовних підстав для задоволення позовних вимог.

Щодо строків позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України).

У відповідності до ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч.3 та 4 ст.267 Цивільного кодексу України).

Як свідчать матеріали справи відповідач скористався своїм правом та заявив в суді першої інстанції про застосування строку позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Про порушене право позивач фактично міг дізнатися з моменту укладання спірного договору, тобто з 19.09.2012.

Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Таким чином, днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати 19.09.2012.

Як свідчать матеріали справи, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з даним позов 18.05.2021.

З огляду на що, станом на день звернення позивача до суду першої інстанції з даним позовом, останнім було пропущено трирічний строк позовної давності.

Одночасно, за змістом ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

З урахуванням наведеного вище та оскільки позивачу відмовлено у позові по суті у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і, відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

Неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права колегією суддів під час перегляду справи не встановлено.

Разом з тим, оскільки судом першої інстанції внаслідок не залучення Фонду державного майна України до участі у справі в якості третьої особи було порушено норми п.4 ч.3 ст.277 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про скасування оскаржуваного судового рішення та ухвалення нового судового про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав викладених вище у даній постанові.

Посилання позивача на порушення судом першої інстанції норм п.2 ч.3 ст.277 ГПК України, колегією суддів відхиляються, заява про відвід судді Чебікіної С.О. була розглянута з дотриманням ст.39 ГПК України, а підстави для відводу є необґрунтованими відповідно до ст.35 ГПК України.

Посилання скаржників, як на підставу для скасування оскаржуваного судового рішення, на правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, яка викладена в постановах від 03.07.2019 по справі №369/11268/16-ц, 28.02.2019 по справі №646/3972/16-ц, від 910/131/17 по справі №925/1219/17, від 20.03.2019 по справі №922/1391/18, від 07.10.2020 по справі №911/2574/18, від 05.07.2021 по справі №910/12556/20, від 12.05.2021 по справі №905/2340/19, від 10.02.2021 по справі №904/5934/17, колегією суддів також відхиляються, оскільки не спростовують вищевстановленого, не впливають на вказані вище висновки суду та не є релевантними для вирішення справи, а також такі висновки не суперечать висновкам щодо застосування норм права, викладених у вказаних судових рішеннях. До того ж, зазначені висновки не є різними за своїм змістом, а зроблені судами з урахуванням інших підстав заявленого позову, суб`єктного складу сторін, фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у кожній справі, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення, що не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними.

Інші доводи, наведені скаржниками в апеляційній них скаргах, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи, а також не впливають вказані вище висновки суду апеляційної інстанції.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Підсумовуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - скасуванню з прийняттям нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, у зв`язку з порушенням норм процесуального права.

Судові витрати (судовий збір) на підставі ст.129 ГПК України покладаються на скаржників.

На підстав викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 269, 270, 273, 275, 277, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1.Апеляційні скарги Державного підприємства "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" та Фонду державного майна України на рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2021 у справі №910/7966/21 задовольнити частково.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2021 у справі №910/7966/21 скасувати та прийняти нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

3.Судові витрати зі сплати судового збору покласти на скаржників.

4. Матеріали справи №910/7966/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 21.12.2021.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді І.А. Іоннікова

В.В. Куксов