УХВАЛА

14 грудня 2021 року

м. Київ

Справа № 916/1108/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Чумака Ю. Я. - головуючого, Дроботової Т. Б., Багай Н. О.,

секретар судового засідання - Лелюх Є. П.,

за участю представників:

позивача - Орла С. С. (адвокат),

відповідача - Сідєльнікова А. В. (адвокат),

розглянувши касаційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду Одеської області від 26.04.2021 (судді: Щавинська Ю. М. - головуючий, Літвінов С. В., Цісельський О. В.) та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.09.2021 (судді: Савицький Я. Ф. - головуючий, Діброва Г. І., Принцевська Н. М.) у справі

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Одесагаз-постачання"

про стягнення 72 271 339,46 грн,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (найменування позивача 21.03.2019 змінено; попереднє найменування - Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України) (далі - АТ "НАК "Нафтогаз України") звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Одесагаз-постачання" (далі - ТОВ "Одесагаз-постачання") 72 271 339,46 грн, з яких: пеня - 31 096 730,58 грн, 3% річних - 8 216 812,79 грн, інфляційні втрати - 32 957 796,10 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору купівлі-продажу природного газу від 10.04.2017 № 17-238-Н (далі - Договір) щодо своєчасної оплати за використаний газ у визначений Договором строк.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 26.04.2021 позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача пеню у сумі 20 000 000 грн, 3% річних у сумі 6 390 279,58 грн, інфляційні втрати у сумі 25 244 527,80 грн, у задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково вимоги позивача, Господарський суд Одеської області виходив із правомірності нарахування позивачем пені, 3% річних та інфляційних втрат, у зв`язку із простроченням відповідачем оплати вартості поставленого природного газу за Договором.

Але, частково відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд взяв до уваги, зокрема, що поставлений позивачем природний газ відповідач оплатив як за рахунок коштів, отриманих в якості оплати від споживачів, так і за рахунок державних компенсацій за процедурою, визначеною постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 "Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету" (далі - Постанови № 256). Зазначивши, що пеня, 3% річних та інфляційних втрат на сплачені державою кошти нарахуванню не підлягають, місцевий господарський суд частково задовольнив вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних у сумі 6 390 279,58 грн та інфляційних втрат у сумі 25 244 527,80 грн, враховуючи різний порядок сплати відповідних коштів.

При цьому, місцевий господарський суд врахував повне погашення відповідачем основної заборгованості, хоча і з порушенням строків, а також прийняв до уваги специфіку господарської діяльності відповідача, яка пов`язана з постачанням теплової енергії споживачам, зокрема, протягом опалювального сезону, низьку платоспроможність значної кількості споживачів теплової енергії, у зв`язку з чим зменшив нараховану позивачем штрафну санкцію у вигляді пені до 20 000 000 грн.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.09.2021 рішення Господарського суду Одеської області від 26.04.2021 скасовано в частині стягнення з відповідача на користь позивача 20 000 000 грн пені, 6 390 279,58 грн 3% річних, 25 244 527,80 грн інфляційних втрат і прийнято в цій частині нове рішення, яким в позові відмовлено; у решті рішення залишено без змін.

Постанову мотивовано тим, що позивач не послався на будь-які відповідні докази, наявні у матеріалах справи, які давали б можливість виокремити періоди, за які здійснювались розрахунки за спірним договором.

У касаційній скарзі АТ "НАК "Нафтогаз України" просить постанову апеляційного суду скасувати повністю, а рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені у сумі 11 096 730,58 грн, 3% річних у сумі 1 826 533,21 грн, інфляційних втрат у сумі 7 713 268,30 грн, в цій частині прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити в силі.

На обґрунтовування наявності підстави для касаційного оскарження згідно з положеннями пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) скаржник посилається на те, що судами попередніх інстанцій оскаржувані рішення прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права, зокрема, статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України), Порядку № 256, положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 № 792 "Про забезпечення проведення розрахунків за спожитий природний газ", якою затверджено Порядок відкриття (закриття) поточних рахунків із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожитий природний газ, та Порядок проведення розрахунків за спожитий природний газ (далі - Постанова № 792), без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 920/504/18, від 14.09.2021 у справі № 915/761/20, від 26.06.2020 у справі № 904/1210/18.

Ухвалою Верховного Суду від 15.11.2021 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ "НАК "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Одеської області від 26.04.2021 і постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.09.2021 у справі № 916/1108/18, призначено розгляд цієї справи у судовому засіданні на 14.12.2021.

Суди встановили такі фактичні обставини

10.04.2017 між ПАТ "НАК "Нафтогаз України" (продавець) і ТОВ "Одесагаз-постачання" (покупець) укладено Договір, за умовами якого:

- продавець зобов`язався передати покупцеві у 2017 році природний газ, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити його на умовах цього Договору (пункт 1.1);

- природний газ, що передається за цим договором, використовується покупцем виключно для постачання побутовим споживачам (пункт 1.2);

- продавець передає покупцеві з 01.04.2017 по 30.09.2017 (включно) природний газ обсягом до 77500,000 тис. м3 (пункт 2.1);

- приймання-передача природного газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці купівлі-продажу, оформляється актом приймання-передачі (пункт 3.2);

- підписаний акт є підставою для остаточних розрахунків між сторонами (пункт 3.3);

- ціна за природний газ становить 4 942,00 грн за 1 000 м3, крім того податок на додану вартість - 20%. Всього до сплати за 1 000 м3 природного газу - 5 930,40 грн з ПДВ (пункт 5.1);

- загальна сума вартості природного газу за цим Договором складається із сум вартості місячних поставок природного газу (пункт 5.3);

- оплата за природний газ здійснюється покупцем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця купівлі-продажу природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ, крім фактично переданого природного газу, визначеного абзацом 3 цього пункту, здійснюється до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу. Остаточний розрахунок з оплати вартості придбаного природного газу на суму наданих побутовим споживачам пільг, субсидій та компенсацій проводиться за процедурою, визначеною Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 (далі - Порядок № 20) і має бути здійснений протягом 90 днів з 1 числа місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу. У разі, якщо продавець протягом 5 робочих днів з дати надходження спільного протокольного рішення не підпише його, зазначений строк оплати вартості природного газу продовжується на кількість днів, що дорівнює кількості днів, які перевищують цей 5-денний строк. Вартість фактично переданого природного газу, яка підлягає сплаті грошовими коштами за процедурою, передбаченою абзацом 3 цього пункту, визначається на підставі актів звіряння розрахунків (в тому числі коригуючих актів) за відповідний місяць, підписаних покупцем та розпорядником коштів місцевого бюджету, оригінали яких надаються покупцем продавцеві до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу. У разі ненадання покупцем продавцеві до 25 числа (включно) передбачених в абзаці 4 цього пункту актів звіряння розрахунків за відповідний місяць, остаточний розрахунок за весь фактично переданий у відповідному місяці купівлі-продажу природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу. Покупець зберігає за собою право надати акт звіряння розрахунків, передбачений в абзаці 4 цього пункту, до закінчення дев`яностого дня, що відраховується з 1 числа місяця, що настає за місяцем, в якому була здійснена купівля-продаж природного газу. При цьому, у випадку, якщо покупець надасть продавцеві передбачений абзацом 4 цього пункту акт звіряння пізніше 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу але до закінчення 90 днів, що відраховуються з 1 числа місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу, то розрахунок за придбаний покупцем газ, в частині суми зазначеної в такому акті звіряння, буде здійснюватися в порядку, передбаченому абзацом 3 цього пункту, але з такими особливостями. З дати надання продавцеві покупцем зазначеного вище акта звіряння, припиняється нарахування продавцем неустойки, 3% річних, а також інфляційних збитків на суму, зазначену в такому акті звіряння, на період з дати надання акта звіряння продавцеві і до закінчення 90 днів, що відраховуються з 1 числа місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу. Остаточний розрахунок за придбаний покупцем природний газ в частині, що підлягає оплаті за процедурою, передбаченою Порядком № 20, має бути здійснений до закінчення 90-го дня, що відраховується з 1 числа місяця, що настає за місяцем в якому була здійснена купівля-продаж природного газу, за виключенням випадків, коли продавець протягом п`яти робочих днів з дати надходження спільного протокольного рішення не підпише його, то зазначений строк оплати вартості природного газу продовжується на кількість днів, що дорівнює кількості днів які перевищують цей 5-денний строк. Покупець може ініціювати проведення розрахунку за придбаний природний газ за процедурою, передбаченою Порядком № 20 і після спливу 90-денного строку, передбаченого абзацом 3 цього пункту (пункт 6.1);

- оплата за природний газ здійснюється з поточного рахунка із спеціальним режимом використання покупця на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця кожного банківського дня розрахункового місяця згідно з нормативами розподілу коштів, затвердженими відповідною постановою НКРЕКП (пункт 6.2);

- за наявності заборгованості за попередні періоди покупець перераховує кошти з поточного рахунку на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця (пункт 6.3);

- за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством і цим Договором (пункт 7.1);

- у разі невиконання покупцем пункту 6.1 цього Договору він зобов`язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню в розмірі облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день його прострочення (пункт 7.2);

- Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін (за їх наявності), поширює свою дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 01.01.2017 і діє в частині продажу природного газу до 30.09.2017 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (пункт 11.1).

Договір підписаний представниками сторін та скріплений печатками підприємств без зауважень.

Як встановлено місцевим господарським судом, на виконання умов цього Договору позивач поставив відповідачу протягом квітня-вересня 2017 року природний газ на загальну суму 501 003 928,16 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу: від 30.04.2017 на суму 209 450 068,84 грн; від 31.05.2017 на суму 48 087 947,16 грн; від 30.06.2017 на суму 62 318 825,59 грн; від 31.07.2017 на суму 55 532 971,32 грн; від 31.08.2017 на суму 60 463 820,18 грн; від 30.09.2017 на суму 65 150 295,07 грн.

У частині оплати природного газу в сумі 501 003 928,16 грн Договір повністю виконаний відповідачем, хоча і з простроченням строків оплати, визначених пунктом 6.1 Договору.

Відповідно до довідки про операції за Договором у період з 01.04.2017 по 28.02.2018, яку додано позивачем до позовної заяви, кошти за Договором потрапляли на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця таким чином:

- шляхом перерахування коштів від населення згідно з Договором та постановою Кабінету Міністрів України від 22.03.2017 № 187;

- шляхом перерахування коштів на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256.

Факт повної оплати ТОВ "Одесагаз-постачання" отриманого газу за відповідним Договором позивачем не заперечується.

Апеляційною колегією встановлено, що вартість переданого газу за Договором сплачена відповідачем таким чином:

- 405 925 243,90 грн сплачено шляхом перерахування коштів із поточного рахунку із спеціальним режимом використання покупця на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця, з призначенням платежу "перерахування коштів на виконання Постанови КМУ від 22.03.2017 № 187 від населення", що підтверджується платіжними дорученнями за період з 26.01.2018 по 13.03.2018;

- 95 078 684,26 грн було сплачено за рахунок коштів, отриманих з державного бюджету України на надання пільг, субсидій та компенсацій населенню, з призначенням платежу: "постанова Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256", про що свідчать платіжне доручення від 07.02.2018 № 1 на суму 62 771 984,26 грн та від 28.02.2018 № 6 на суму 32 306 700,00 грн.

Протягом періоду постачання природного газу між відповідачем (як постачальником природного газу) та розпорядниками коштів місцевого бюджету, а саме: Управліннями соціального захисту населення Біляївської, Білгород-Дністровської, Захарівської, Любашівської, Ренійської, Ширяївської, Лиманської, Іванівської, Роздільнянської, Ананьївської, Великомихайлівської, Тарутинської, Миколаївської, Ізмаїльської, Березівської, Болградської, Овідіопольської, Окнянської, Балтської, Подільської райдержадміністрацій, Управліннями праці та соціального захисту населення Южненської, Чорноморської, Одеської, Ізмаїльської, Подільської міських рад, були підписані акти звіряння взаєморозрахунків за надані населенню послуги, на які надаються пільги, субсидії та компенсації:

- за квітень 2017 року на суму 424 396 910,21 грн,

- за травень 2017 року на суму 373 290 037,63 грн,

- за червень 2017 року на суму 365 344 323,84 грн,

- за липень 2017 року на суму 345 701 335,54 грн,

- за серпень 2017 року на суму 296 533 738,88 грн,

- за вересень 2017 року на суму 205 984 208,35 грн.

Таким чином, протягом квітня-вересня 2017 року населенню м. Одеси та Одеської області було надано пільг, субсидій та компенсацій на загальну суму 2 011 250 559,45 грн.

Ці акти були сформовані відповідно до абзацу 4 пункту 6.1 Договору та пункту 7 Порядку № 20.

При цьому, АТ "НАК "Нафтогаз України" у своїх розрахунках штрафних санкцій також посилається на зазначені акти звіряння щодо надання пільг, субсидій та компенсації в оплату за природний газ, спожитий в період дії Договору, однак зазначив такі данні:

- за квітень 2017 року 78 099 007,21 грн;

- за травень 2017 року "-" 19 827 938,11 грн;

- за червень 2017 року "-" 7 915 283,03 грн.;

- за липень 2017 року 6 953 571,84 грн;

- за серпень 2017 року 9 411 211,75 грн;

- за вересень 2017 року 10 822 034,54 грн.

Тобто, за твердженням саме позивача у період дії Договору в частині постачання газу (квітень-вересень 2017р.) населенню м. Одеси та Одеської області було надано пільг, субсидій та компенсацій на загальну суму 105 285 825,34 грн.

У матеріалах справи також наявні балансові довідки ТОВ "Одесагаз-постачання", згідно з якими заборгованість населення за спожитий газ станом на 31.05.2017 дорівнювала 1 240 638 518 грн (довідка від 14.06.2017 № 3713), станом на 31.10.2017 1 216 587 250,00 грн.

До того ж у матеріалах справи наявні довідки ТОВ "Одесагаз-постачання" (від 10.04.2017 № 1654, від 09.10.2017 № 5545, від 13.04.2018 № 2068) про стан заборгованості, яка утворилась у 2017-2018 роках за пільгами та субсидіями, наданими населенню, які фінансуються з загального фонду Державного бюджету України, що погоджені директором департаменту фінансів Одеської обласної державної адміністрації.

Як свідчать наведені довідки, станом на 01.04.2017 заборгованість Держави перед ТОВ "Одесагаз-постачання" становила 347 338 314,64 грн; а станом на 01.10.2017 (останній місяць постачання природного газу за Договором) 208 937 629,24 грн. Станом на 13.04.2018 така заборгованість дорівнювала 311 651 763,51 грн.

Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України

Згідно із частиною 1 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, Верховний Суд зазначає, що обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України, у цьому випадку не підтвердилися, тому касаційне провадження за касаційною скаргою АТ "НАК "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Одеської області від 26.04.2021 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.09.2021 у справі № 916/1108/18 необхідно закрити з огляду на таке.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Основним елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19).

Колегія суддів відхиляє помилкові доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення ухвалено судами першої та апеляційної інстанцій без урахування висновків щодо застосування норм права (статті 551 ЦК України, статті 233 ГК України, положень Порядку № 256 і Постанови № 792) у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 920/504/18, від 14.09.2021 у справі № 915/761/20, від 26.06.2020 у справі № 904/1210/18, оскільки у зазначених справах та справі, що розглядається (№ 916/1108/18), суди дійшли відповідних висновків не у зв`язку з неоднаковим застосуванням норм права, а у зв`язку з наявністю різних обставин у цих справах, що формують зміст правовідносин, та їх різної оцінки судами у кожному конкретному випадку.

Щодо посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 920/504/18, то суд касаційної інстанції зазначає, що цією постановою Верховний Суд скасував рішення судів попередніх інстанцій, а справу передав на новий розгляд, з огляду на необхідність встановлення порядку сплати коштів на суму 55 000 000,00 грн, сплачену згідно з платіжним дорученням від 30.01.2018 № 3, а саме встановлення чи на підставі спільного протокольного рішення чи ні вона була сплачена. Однак у справі, що розглядається (№ 916/1108/18), спільні протокольні рішення сторонами не підписувалися.

У постанові від 14.09.2021 у справі № 915/761/20 Верховний Суд дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій належним чином не встановили обставин фінансування спільних протокольних рішень у визначений цими спільними протокольними рішеннями спосіб, та, відповідно, набуття ними чинності, не дослідили питання щодо порядку та строків зарахування коштів, що сплачуються відповідно до Порядку № 256 та співвідношення норм цього нормативного акта з умовами укладеного між сторонами договору та положеннями інших законодавчих положень, а також не надали оцінку змісту наявних у справі банківських виписок, якими сторони підтверджували розрахунки, зокрема щодо призначення здійснених платежів, у зв`язку з чим, обставини, які мають важливе значення для вирішення цього спору, залишилися не встановленими. Тобто правовідносини у справі № 915/761/20 не є подібними з правовідносинами у справі, що розглядається (№ 916/1108/18), оскільки як вже зазначалося спільні протокольні рішення сторонами у цій справі не підписувалися.

Відмінністю справи № 916/1108/18 від справи №904/1210/18 є те, що судові рішення ухвалені судами за різних встановлених фактичних обставин, що формують зміст правовідносин, а також у кожній із зазначених справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин, з урахуванням наданих сторонами доказів, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах.

Так, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.06.2020 у справі № 904/1210/18 Верховний Суд скасував постанову апеляційної інстанції, а справу передав на новий розгляд до апеляційного господарського суду з тих підстав, що обмежившись хибним висновком, що положення Постанови № 792 позбавляють відповідача можливості впливати на порядок, строки та повноту розрахунків з позивачем за Договором, апеляційний суд утримався від з`ясування правильності наданого позивачем розрахунку пені, 3% річних та інфляційних втрат, та не дослідив подані докази, на яких цей розрахунок ґрунтується.

У справі, що розглядається (№ 916/1108/18), досідивши акти приймання-передачі природного газу за Договором за період квітень-вересень 2017 року, суд апеляційної інстанції зазначив, що з останніх вбачається, що зазначений в них обсяг природного газу є суцільним без розмежування категорій споживачів природного газу та джерел оплати (за рахунок державних субвенцій чи "Алгоритму"), а тому відсутня будь-яка правова можливість у встановленні кінцевих строків оплати за конкретний період постачання природного газу, оскільки неможливо відокремити суми, які надійшли за Порядком № 256 та у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 22.03.2017 № 187.

Верховний Суд також звертає увагу на те, що висновок суду апеляційної інстанції у цій справі щодо застосування до спірних правовідносин положень Порядку № 256 не суперечить висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2019 № 922/3095/18, відповідно до якого виходячи зі змісту постанов Кабінету Міністрів України, якими затверджено Порядки № 20, № 256, № 493, держава фактично визначила спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що по суті усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає в автоматичному перерахуванні грошових коштів зі спеціальних рахунків на рахунки позивача за визначеними нормативами. З огляду на вищенаведені норми позивач не довів порушення відповідачем як головним розпорядником коштів установлених саме для нього строків здійснення розрахунків з постачальником, а також не підтвердив, що грошові кошти у вигляді державної субвенції на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням пільг, які надходили на рахунок Управління, перераховувались на рахунок постачальника з порушенням п`ятиденного строку з дня отримання від місцевого бюджету суми субвенцій для здійснення відповідних видатків.

Щодо доводів скаржника про неправильного застосування статті 551 ЦК України, статті 233 ГК України колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеня виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому зменшення суми пені є правом суду, яке він може реалізувати у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань і дослідження доказів.

Відсутні підстави вважати, що висновки господарського суду першої інстанції в цій справі зроблені без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10.12.2020 у справі № 904/6250/19, від 04.02.2020 у справі № 918/116/19, від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14, оскільки правові висновки у зазначених справах не доводять неоднакового застосування судом одних і тих самих норм права, а свідчить лише про наявність у цих справах різних істотних обставин, підтверджених/непідтверджених належними та допустимими доказами, в залежності від яких і були постановлені відповідні судові рішення. Тобто у кожній із зазначених справ суди оцінювали та досліджували різні докази, які сторони подавали в обґрунтування заяв про зменшення розміру штрафних санкцій, з посиланням на положення статті 233 ГК України та статті 551 ЦК України, та на підставі встановлених судами обставин суди приймали відповідні судові рішення, що, у свою чергу, унеможливлює висновок про подібність правовідносин у наведених справах.

Отже, після відкриття касаційного провадження у справі № 916/1108/18 касаційна інстанція встановила, що висновки щодо застосування норм права, які викладено у постановах Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 920/504/18, від 14.09.2021 у справі № 915/761/20, від 26.06.2020 у справі № 904/1210/18 та на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 916/1108/18.

З огляду на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-які інші підстави касаційного оскарження позивачем не зазначалися у поданій касаційній скарзі, колегія суддів на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Одеської області від 26.04.2021 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.09.2021 у справі № 916/1108/18.

Зазначаючи про неправильне застосування та порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, AT "НАК "Нафтогаз України", фактично вдається до заперечення обставин, встановлених попередніми судовими інстанціями, та наполягає на перегляді вже здійсненої судами попередніх інстанцій оцінки доказів у справі, тоді як суд касаційної інстанції відповідно до положень статті 300 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Одеської області від 26.04.2021 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.09.2021 у справі № 916/1108/18 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. Я. Чумак

Судді Т.Б. Дроботова

Н. О. Багай