ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" грудня 2021 р. Справа№ 910/12044/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Коротун О.М.

при секретарі судового засідання : Шевченко Н.А.

за участю представників сторін:

від позивача : Круглик В.В.;

від відповідача: Дорофєєв Д.А.;

від третьої особи: не з`явились,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кантієро»

на рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2021 (повний текст складено 06.09.2021)

у справі №910/12044/19 (суддя Літвінова М.Є.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» (правонаступник Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кантієро»)

до Приватного підприємства «Виробничо-комерційна фірма «Інтар»

третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_1

про застосування наслідків нікчемного правочину,-

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Приватного підприємства «Виробничо-Комерційна фірма «Інтар» (далі - відповідач) про застосування наслідків нікчемного правочину.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у квітні 2016 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» повідомила Приватне підприємство «Виробничо-Комерційна фірма «Інтар» про нікчемність правочинів з припинення дії укладених сторонами п`яти договорів іпотеки від 09.11.2012 (реєстр. № 1353), від 30.12.2012 (реєстр. №№ 20336, 779, 781, 783), правочину з погашення заборгованості Приватного підприємства «Виробничо-Комерційна фірма «Інтар» перед Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» за укладеними сторонами трьома кредитними договорами від 24.12.2009 за рахунок прийняття банком у власність предмета застави (акцій) за укладеним сторонами договором застави від 27.06.2014.

У зв`язку з цим, вважаючи нікчемним правочин з припинення договору іпотеки, наслідком якої є чинність цього договору, та непогашеними зобов`язання за кредитними договорами, банк просив визнати за собою право іпотеки, яке виникло на підставі укладеного сторонами договору іпотеки від 09.11.2012, права за яким припинені у зв`язку з вчиненням нікчемного правочину.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.03.2020 у справі № 910/12044/19 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 05.10.2020 у справі № 910/12044/19 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» (правонаступник - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кантієро») на рішення Господарського суду міста Києва 16.03.2020 у справі №910/12044/19 залишено без задоволення. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2020 у справі №910/12044/19 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 24.02.2021 рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.10.2020 у справі № 910/12044/19 скасовано. Справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що суди попередніх інстанцій при ухваленні рішень не врахували висновок Верховного Суду України, що міститься у постанові від 17.05.2017 у справі № 910/122664/15 (провадження № 3-1295гс16). Порушення попередніми судовими інстанціями норм процесуального права унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, такі недоліки не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно в силу меж розгляду справи судом касаційної інстанції.

Також в матеріалах справи № 910/12044/19 наявна Окрема думка судді Верховного Суду Кондратової І.Д.

За результатами нового розгляду справи, рішенням Господарського суду міста Києва від 09.08.2021 відмовлено у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кантієро» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2021 скасувати, ухвалити нове рішення суду, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення Господарського суду міста Києва є незаконним та необгрунтованим у зв`язку із невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими.

Так, скаржник зазначив, що суд першої інстанції, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона на обгрунтування своїх вимог або заперечень послалась не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Крім того, апелянт зазначив, що оскільки на момент вчинення правочинів ОСОБА_2 займав керівну посаду у банку (директор Департаменту по роботі з проблемними активами), а договір про розірвання договору іпотеки та договір застави зі сторонни іпотекодавця та заставодавця підписані ОСОБА_2 , укладення таких правочинів підпадає під ознаки нікчемності, встановленої п. 5 ч. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а саме підписання правочинів із пов`язаною особою банку.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.10.2021 вказану апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді Коротун О.М., Майданевич А.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.10.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кантієро» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2021 та призначено до розгляду на 16.11.2021.

29.10.2021 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого відповідач просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду без змін.

Крім того, представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема зазначив, що на момент укладення оспорюваного позивачем правочину про розірвання договору іпотеки діяла попередня редакція Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яка не містила положень, яке б вказувало на нікчемність правочинів з підстав зазначених позивачем.

Відповідач також наголошував, що обставина, що директор відповідача, який підписав договір застави (цінних паперів) № 75064-23/14-6 від 27.06.2014 та договір про розірвання від 27.06.2014 був одночасно директором Департаменту по роботі з проблемними активами банку, не є підтвердженням того, що ПП «Виробничо-комерційна фірма «Інтар» є пов`язаною особою банку в розумінні статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність», оскільки його посада не відноситься до керівників банку відповідно до статті 42 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

16.11.2021 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача до суду надійшли додаткові пояснення по справі, відповідно до яких просив апеляційниу суд врахувати висновки викладенні в постанова Великої палати Верховного Суду України у справі № 922/3537/17 від 23.10.2019 та у справі № 922/2416/17 від 15.06.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.11.2021 відкладено розгляд справи до 07.12.2021.

Представник позивача у судовому засіданні 07.12.2021 підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 07.12.2021 року заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Представник третьої особи в судове засідання 07.12.2021 року не прибув. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлявся належним чином, зокрема, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.11.2021 року.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на обмежений ч. 2 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України строк для перегляду рішення місцевого господарського суду, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представника третьої особи, який був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2021 року підлягає залишенню без змін, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кантієро» - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 24.10.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» (далі - банк, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Інтар» (далі - позичальник, відповідач) укладено кредитний договір № 70296-20/12-1 (далі - кредитний договір), за умовами якого банк зобов`язується надати позичальнику кредит у розмірі та на умовах, визначених цим договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти та інші платежі. Кредит надається в грошовій формі на наступних умовах: сума кредиту 24 500 000 грн.; кінцевий термін повернення кредиту - 23.10.2015; ціль використання кредиту - проведення статутної діяльності; тип процентної ставки - фіксована; процентна ставка - 15% річних.

09.11.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» (далі - іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Інтар» (далі - іпотекодавець) укладено договір іпотеки (далі - договір іпотеки), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою Н.М. за реєстровим № 1353), який забезпечує вимогу іпотекодержателя, що випливає з кредитного договору № 70296-20/12-1 від 24.10.2012 (а також усіх договорів про внесення змін до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії кредитного договору), укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем, за умовами якого іпотекодержатель надав іпотекодавцю кредит у сумі 24 500 000 грн.

Згідно з п. 1.3 договору іпотеки іпотекодержатель має право отримати задоволення за рахунок майна, заставленого на вказаних нижче умовах у випадку невиконання іпотекодавцем своїх зобов`язань за кредитним договором по поверненню іпотекодержателю суми кредитів, процентів за користування кредитом, пені, штрафу, іншої заборгованості, платежів і санкцій, що передбачені та/або випливають з кредитного договору, включаючи як зобов`язання, передбачені кредитним договором, так і будь-якими договорами про внесення змін до нього змін, в тому числі, щодо розміру кредиту, процентів за користування кредитом, пені, штрафу строку дії кредитного договору, встановлення інших майнових санкцій за невиконання умов кредитного договору.

Відповідно до п. 2.1.1 договору іпотеки (в редакції договору про внесення змін до договору іпотеки від 22.02.2013, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою Н.М. за реєстровим № 115), на забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухомо майно, а саме: нежитлову будівлю, що розташована за адресою: Львівська область, м. Трускавець, вул. Куліша П., будинок 6, загальною площею 1526,5 кв.м. (далі - предмет іпотеки 1).

Предмет іпотеки 1 належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно (САЕ № 881686) за індексним номером 467530, виданого 13.02.2013 Реєстраційною службою Трускавецького міського нотаріального правління юстиції Львівської області.

Право власності на нежитлову будівлі зареєстровано 06.02.2013 Реєстраційною службою Трускавецького міського нотаріального правління юстиції Львівської області, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.02.2013 за індексним номером 499521; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: , номер запису про право власності: 108029.

За даними бухгалтерської довідки іпотекодавця № 32-02/13 від 15.02.2013 про облік майна, що обліковується на балансовому рахунку № 103 "Будинки та споруди" станом на 15.02.2013, предмет іпотеки знаходиться на балансі іпотекодавця, балансова вартість предмета іпотеки складає 14 591 727,66 грн.

Узгоджена сторонами оцінка предмета іпотеки складає 27 309 962 грн.

Також на забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухомо майно, а саме: земельну ділянку, на якій розташований предмет іпотеки 1, що має площу 0,0621 га, за адресою: Львівська область, місто Трускавець, вулиця Куліша П., 6 (далі - предмет іпотеки 2).

Предмет іпотеки 2 належить іпотекодавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку (серія ЯД № 469440), виданого Трускавецькою міською радою Львівської області 22.05.2007. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на праві постійного користування землею, договорів оренди землі № 19.

Кадастровий номер земельної ділянки: :03:012:0001. Цільове призначення - будівництво та обслуговування готелю курортного типу.

Згідно із Поземельної книги про земельну ділянку виданим Управлінням Держкомзему у м. Трускавець Львівської області 01.11.2012 за № ВТ-62012, обмеження у використанні земельної ділянки відсутні.

За даним бухгалтерської довідки іпотекодавця № 293-11/12 від 08.11.2012 про облік майна, що обліковується на балансовому рахунку № 101 "Земельні ділянки" станом на 08.11.2012, предмет іпотеки 2 знаходиться на балансі іпотекодавця, балансова вартість предмета іпотеки 2 складає 76 430 грн.

Згідно звіту про експертну оцінку, складеного ТДВ "Некос", вартість земельної ділянки складає 908 391 грн.

Узгоджена сторонами оцінка предмету іпотеки 2 складає 908 391 грн. (п. 2.1.2 договору іпотеки)

Пунктом 5.4 договору іпотеки сторонами узгоджено, що іпотека припиняється: виконання у повному обсязі основного зобов`язання; в інших випадках, передбачених чинним законодавством України.

Також, між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ПП «Виробничо-комерційна фірма «Інтар» укладено:

- кредитний договір № 1901-20/9-1 від 24.12.2009 (далі - кредитний договір 2), відповідно до умов якого ПП «Виробничо-комерційна фірма «Інтар» взяло на себе зобов`язання в строк по 28 лютого 2015 року повернути кредит в сумі 11 000 000,00 грн., сплатити проценти за користування кредитними коштами у розмірі, зазначеному в цьому договорі.

В забезпечення виконання зобов`язань ПП «Виробничо-комерційна фірма «Інтар» за цим договором, між ним та банком 30 грудня 2012 року укладено договір іпотеки, зареєстрований в реєстрі за №20336, відповідно до якого в іпотеку було передано нежитлову будівлю (банк), загальною площею 692,9 кв. м, яка розташована за адресою: Одеська область, місто Іллічівськ, вулиця Леніна, будинок 28-Б/1, заставною вартістю 13 685 000,00 грн.;

- кредитний договір №70330-20/12-1 від 24.10.2012 (далі - кредитний договір 3) із змінами та доповненнями, відповідно до умов якого ПП «Виробничо-комерційна фірма «Інтар» взяло на себе зобов`язання в строк по 23 жовтня 2015 року повернути кредит в сумі 105 000 000,00 грн., сплатити проценти за користування кредитними коштами у розмірі, зазначеному в цьому договорі.

В забезпечення виконання зобов`язань ПП «Виробничо-комерційна фірма «Інтар» за кредитним договором 3 укладено:

- договір іпотеки від 30 травня 2014 року, зареєстрований в реєстрі за №779, відповідно до якого в іпотеку було передано торгово-офісне приміщення загальною площею 205,2 кв. м., що розташоване за адресою: Київська обл., Вишгородський р-н, м. Вишгород, проспект Шевченка Т., будинок 2-Д, приміщення 380, заставною вартістю 1 893 040,00 грн.

- договір іпотеки від 30 травня 2014 року, зареєстрований в реєстрі за №781, відповідно до якого в іпотеку було передано торгово-офісне приміщення, загальною площею 63,7 кв. м, що розташоване за адресою: Київська обл., Вишгородський р-н, м. Вишгород, проспект Шевченка Т., будинок 2-Д, приміщення 381, заставною вартістю 616 851,00 грн.

- договір іпотеки від 30 травня 2014 року, зареєстрований в реєстрі за №783, відповідно до якого в іпотеку було передано нежитлове приміщення, загальною площею 101,6 кв. м., що розташоване за адресою: Київська область, м. Бориспіль, вулиця Привокзальна, будинок 8, приміщення 2, заставною вартістю 642 376,00 грн.

27.06.2014 року в забезпечення виконання зобов`язань ПП «Виробничо-комерційна фірма «Інтар» перед ПАТ «Банк «Київська Русь» за вищевказаними кредитними договорами, сторонами укладено договір застави №75064-23/14-б, за умовами якого ПП «Виробничо-комерційна фірма «Інтар» передало в заставу ПАТ «Банк «Київська Русь» цінні папери загальною заставною вартістю 136 500 017,00 грн., а саме:

- акції ПАТ «Сінтрон» (, код ISIN UA) кількістю 301 700 шт. за ціною 27 457 717,00 грн.;

- акції ПАТ «Юридичні послуги» (, код ISIN UA) кількістю 3 850 000 шт. за ціною 77 000 000,00 грн.;

- акції ПАТ «Сіам-Капітал» (, код ISIN UA) кількістю 1 281 692 шт. за ціною 32 042 300,00 грн.

Позивач зазначає, що станом на 08.08.2014 року за зазначеними кредитними договорами обліковувалась заборгованість в розмірі 136 504 168,70 грн., а саме:

- за кредитним договором № 70296-20/12-1 від 24.10.2012 в розмірі 24 578 328,76 грн., в тому числі основна заборгованість за кредитом в розмірі 24 500 000,00 грн. та за процентами в розмірі 48 328,76 грн.;

- за кредитним договором № 61901-20/9-1 від 24.12.2009 в розмірі 11 022 000,01 грн., в тому числі основна заборгованість за кредитом в розмірі 11 000 000,00 грн. та за процентами в розмірі 22 000,01 грн.

- за кредитним договором № 70330-20/12-1 від 24.10.2012 в розмірі 100 933 839,93 грн., в тому числі основна заборгованість за кредитом в розмірі 100 771 643,27 грн. та за процентами в розмірі 162 196,66 грн.

08.08.2014 за рішенням Правління ПАТ «Банк «Київська Русь» (витяг з протоколу №П-58/1) здійснено погашення заборгованості позивача перед ПАТ «Банк «Київська Русь» за вищевказаними кредитними договорами шляхом звернення стягнення на предмет застави та оприбуткування на баланс ПАТ «Банк «Київська Русь» цінних паперів на суму 136 504 168,70 грн., а саме акцій ПАТ «Сінтрон» кількістю 301 700 шт. за ціною 27 458 018,70 грн., акцій ПАТ «Юридичні послуги» кількістю 3 850 000 шт. за ціною 77 003 850,00 грн., акцій ПАТ «Сіам-Капітал» кількістю 1 281 692 шт. за ціною 32 042 300,00 грн.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 19.03.2015 №190 «Про віднесення ПАТ "Банк "Київська Русь" до категорії неплатоспроможних», Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 19.03.2015 було прийнято рішення №61 про запровадження з 20.03.2015 тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк «Київська Русь».

Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк «Київська Русь» призначено Волкова Олександра Юрійовича.

Тимчасову адміністрацію в ПАТ «Банк «Київська Русь» запроваджено рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №61 від 19.03.2015 строком на 3 місяці з 20 березня 2015 року по 19 червня 2015 року включно.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 15.06.2015 №116 строк тимчасової адміністрації продовжено до 19.07.2015 включно.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17.07.2015 №138 на підставі постанови Правління Національного банку України від 16 липня 2015 р. №460 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк 2Київська Русь» розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк «Київська Русь» з 17.07.2015. Уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь» призначено Волкова Олександра Юрійовича строком на 1 рік з 17.07.2015 по 16.07.2016 включно.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 25.08.2015 №155/44 делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Банк «Київська Русь», визначені статтями 37, 38, ч.1 та ч.2 статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Волкову Олександру Юрійовичу на час здійснення процедури ліквідації банку.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 01.09.2015 № 1706 відсторонено уповноважену особу Фонду Волкова О.Ю. та призначено Білу І.В., якій делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Банк «Київська Русь», окрім повноважень в частині організації реалізації активів банку, а рішенням від 12.06.2017 № 2448 повноваження Білої І.В. були продовжені.

18.06.2018 ліквідаційну процедуру та повноваження Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь» Білої І.В. строком до 16.07.2020 року

19.04.2016 на адресу ПП «Виробничо-комерційна фірма «Інтар» був направлений лист за підписом Уповноваженої особи Волкова О.Ю. за вих. № 2309/16, у якому відповідач, керуючись ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», повідомив про те, що правочин з погашення заборгованості та правочини з припинення дії забезпечувальних договорів є нікчемними з підстав, визначених п. 3 та п. 8 ч. 3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Також у цьому листі позивач виклав вимогу до ПП «Виробничо-комерційна фірма «Інтар» погасити заборгованість перед ПАТ «Банк «Київська Русь2 за кредитним договором №70296-20/12-1 від 24.10.2012, кредитним договором №61901-20/9-1 від 24.12.2009 та кредитним договором №70330-20/12-1 від 24.10.2012 в сумі 136 504 168,7 грн. в строк до 30 квітня 2016 року.

Оскільки вимога позивача не була задоволена, ПАТ «Банк «Київська Русь» (правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кантієро») звернулось до Господарського суду з позовом до ПП «Виробничо-комерційна фірма «Інтар» про застосування наслідків нікчемності правочинів шляхом визнання за позивачем права іпотеки, яке виникло на підставі договору іпотеки, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» та Приватним підприємством «Виробничо-комерційна фірма «Інтар», посвідченого призваним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою Н.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1353.

Як зазначає позивач, правочини, вчинені з метою врегулювання заборгованості ПП «Виробничо-комерційна фірма «Інтар» перед ПАТ «Банк «Київська Русь» за укладеними кредитними договорами є нікчемними з підстав, визначених ч.3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в редакції чинній станом на дату перевірки, оскільки:

- банк, прийнявши у власність цінні папери в рахунок заборгованості за кредитними договорами фактично відмовився від права вимоги грошових коштів в сумі 136 504 156,87, яка є різницею між сумою заборгованості за кредитними договорами та визначеною вартістю акцій.

- банк придбав майно - за ціною, яка більше ніж на 20 відсотків відрізняється від реальної вартості майна. ПАТ «Банк «Київська Русь» придбав у власність цінні папери вартістю 12 гривень за ціною 136 504 168,87 грн.

- банк прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна - згідно оприлюдненої звітності на офіційному сайті банку розмір зобов`язань банку перед клієнтами становив 8 075 169 тис. грн., в той час, як банк набув у власність майно вартістю 12 грн.

- звільнивши заставне майно від обтяжень ПАТ «Банк «Київська Русь» уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

- звільнивши заставне майно від обтяжень ПАТ «Банк «Київська Русь» уклав правочини (у тому числі договір) з пов`язаною особою банку - ПП «Виробничо-комерційна фірма «Інтар», всупереч вимогам ст. 43 та ст. 44 Закону України «Про банки і банківську діяльність», оскільки тривалий час засновником ПП «Виробничо-комерційна фірма «Інтар» був голова правління ПАТ «Банк «Київська Русь» ОСОБА_4, потім ОСОБА_3 , яка працювала в банку на керівних посадах. Директором ПП «Виробничо-комерційна фірма «Інтар» був ОСОБА_2 , який теж працював в банку на керівних посадах (станом на час укладання нікчемних правочинів).

Відповідно до частини 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ст. 564 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною 1 ст. 575 ЦК України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Обґрунтовуючи вимогу про застосування наслідків нікчемності правочинів шляхом визнання за позивачем права іпотеки, яке виникло на підставі договору іпотеки, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» та Приватним підприємством «Виробничо-комерційна фірма «Інтар», посвідченого призваним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою Н.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1353 позивач зазначає про нікчемність правочину з погашення заборгованості відповідача перед ПАТ «Банк «Київська Русь» за кредитними договорами від 24 жовтня 2012 року № 70296-20/12-1 та № 70330-20/12-1, від 24 грудня 2009 року № 61901-20/9-1 в силу Закону, наслідки чого зумовлюють чинність зазначеного договору іпотеки.

Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» установлені правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами. Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

У відповідності до ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції станом на момент розірвання договорів іпотеки) протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов`язана забезпечити перевірку договорів (інших правочинів), укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення договорів (правочинів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку.

Договори, зазначені в частині другій цієї статті, є нікчемними. Уповноважена особа Фонду зобов`язана вжити заходів для витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами, а також має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

Відповідний правочин є нікчемним не за рішенням уповноваженої особи ФГВФО, а відповідно до закону. Такий правочин є нікчемним з моменту його укладення згідно з ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України і ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Наслідки нікчемності правочину, у тому числі обов`язок повернути все одержане за нікчемним договором (правочином), також настають для сторін у силу вимог закону.

Аналогічна позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 910/12294/16 та від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17.

При цьому наслідки недійсності нікчемного правочину відповідно до ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України і ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» застосовуються саме до договорів неплатоспроможного банку.

Передаючи справу на новий розгляд до Господарського суду міста Києва, Верховний Суд України зазначив, що суди попередніх інстанції не врахували висновок Верховного Суду України, який міститься у постанові від 17.05.2017 у справі № 910/22664/15 (провадження № 3-1295гс16).

У постанові Верховного Суду України від 17.05.2017 у справі № 910/22664/15 (провадження № 3-1295гс16), викладено правовий висновок про те, що іпотекодержатель набуває права майнової вимоги на підставі іпотечного договору з моменту його нотаріального посвідчення/державної реєстрації. Реалізація цього права іпотекодержателем (задоволення забезпеченої іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання відбувається шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 2, п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов`язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, з тієї підстави, що банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог. За спірними договорами про внесення змін до договору іпотеки, укладеними між кредитором і боржником, кредитор відмовився від нерухомого майна, переданого в іпотеку на забезпечення зобов`язання за кредитним договором, тобто відмовився від власних майнових вимог. Така відмова відбулася протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації у банку.

Розірвання договору іпотеки 1 при непогашеній заборгованості за кредитним договором 1 свідчить про те, що банк безпідставно відмовився від власних майнових вимог до іпотекодавця за дійсним договором забезпечення, а також від своїх прав звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості боржника, внаслідок чого договір про розірвання договору іпотеки від 27.06.2014 є нікчемними в силу зазначеної норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Втім, для застосування наслідків нікчемності цього правочину, необхідно встановити чи не є погашеною заборгованість ПП «Виробничо-комерційна фірма «Інтар» за кредитним договором 1.

Колегія суддів зазначає, що доведення наявності обставин з якими положення Закону передбачають віднесення відповідного правочину до нікчемних, в т.ч. задля застосування наслідків нікчемного правочину, за наявності відповідного спору покладається саме на зацікавлену особу, якою ініційовано пов`язаний з цим спір, позаяк за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (вказане узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №463/5896/14-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17).

Отже, у даному випадку слід з`ясувати наявність або ж відсутність підстав недійсності правочину, встановлених законом (нікчемний правочин).

Як було встановлено вище, розірвання договору іпотеки 1 відбулось 27.06.2014, на підставі договору купівлі-продажу цінних паперів № БВ-14/11128 від 26.06.2014, що підтверджується відповідним договором про розірвання договору іпотеки, посвідченого 09.11.2012 Бочкарьовою Н.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим № 1353, тоді як рішення Правління Банку (витяг з протоколу №П-58/1) щодо здійснення погашення заборгованості позивача перед банком за кредитними договорами 1, 2, 3 шляхом звернення стягнення на предмет застави та оприбуткування на баланс банку цінних паперів на суму 136 504 168, 70 грн прийнято 08.08.2014, тобто після укладення договорів про розірвання договору іпотеки.

Частиною 1 ст. 598 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

У відповідності зі ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з врахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, уклавши 27.06.2014 договір про розірвання договору іпотеки, сторони припинили взаємні права та обов`язки за договором іпотеки.

При цьому, за приписами ст. 17 Закону України «Про іпотеку» відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, вид забезпечення зобов`язань відповідача за кредитним договором - іпотека за договором іпотеки був замінений сторонами на заставу за договором застави № 75064-23/14-6.

Отже, колегія суддів зазначає, що хоча звернення стягнення на предмет застави та оприбуткування на баланс банку цінних паперів відбулося після укладення договорів про розірвання договору іпотеки, але сторони домовилися та підписали договір купівлі-продажу цінних паперів № БВ-14/11128, відповідно до якого було змінено предмет застави, 26.06.2014, тобто до розірвання договору іпотеки.

Крім того, відповідно до рішення Конституціного суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99 «У справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів)» за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

У статті 5 ЦК України визначено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Згідно з положеннями частин 1 та 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2020 року в справі № 522/25151/14-ц (провадження № 61-101св19) зроблено висновок по застосуванню статті 215 ЦК України та вказано, що «підстава недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності) має існувати в момент вчинення правочину».

Як вбачається із змісту позовної заяви позивач просив суд застосувати наслідки нікчемного правочину від 27.06.2014 р. про розірвання в тому числі і оспорюваного позивачем договору іпотеки на підставі норм статті 38 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання негативному впливу на стабільність банківської системи» від 04 липня 2014 року N 15 86-VII, який набрав чинності 11 липня 2014 року.

Таким чином на момент укладення оспорюваного позивачем правочину про розірвання договору іпотеки діяла попередня редакція Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 20.04.2014 р., яка не містила положення, яке б вказувало на нікчемність правочинів з підстав зазначених позивачем.

Відповідно до ч. 2 ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у редакції закону від 20.04.2014 р. підставами визнання правочинів нікчемними були наступні критерії:

1) договори, за якими було або має бути здійснено відчуження (або передача в користування) майна банку на умовах, значно гірших за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій;

2) договори про здійснення кредитних операцій, які передбачають надання клієнту пільг і які банк не уклав би за звичайних ринкових умов;

3) договори про здійснення кредитних операцій та інші господарські договори, що мають на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів;

4) договори, що передбачають платіж чи операцію з майном з метою надання пільг окремим кредиторам банку;

5) договори (правочини) з пов`язаною особою банку, якщо така операція не відповідає вимогам законодавства України або загрожує інтересам вкладників і кредиторів банку;

6) господарські операції, де оплата значно перевищує реальну вартість товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком.

Отже, норма ч. 2, п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання негативному впливу на стабільність банківської системи» від 04 липня 2014 року N 1586-VII, яка набрала чинності 11 липня 2014 року не застосовується до спірних правовідносин і не може бути підставою для визнання нікчемним договору від 27.06.2014 (реєстр. № 603) про розірвання договору іпотеки від 09.11.2012 (реєстр. № 1353).

Цей висновок не суперечить висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17.05.2017 у справі № 910/22664/15 (провадження № 3-1295гс16), оскільки в цій справі договори про внесення змін до договору іпотеки, що були визнані судом нікчемними були укладені 26 вересня 2014 року, 7 листопада 2014 року, 30 грудня 2014 року та 20 січня 2015 року, тобто після набрання чинності Законом від 04 липня 2014 року N 1586-VII.

Позивач стверджує, що ПАТ "Банк "Київська Русь", прийнявши у власність цінні папери в рахунок заборгованості за кредитними договорами фактично відмовився від права вимоги грошових коштів в сумі 136 504 150,07 грн.

Однак, як вже зазначалось вище, ПАТ "Банк "Київська Русь" отримав у власність цінні папери загальною ринковою вартістю 136 504 168,87 грн. На таку ж саму суму була погашена заборгованість ПП "ВКФ "Інтар" перед ПАТ "Банк "Київська Русь" за Кредитними договорами.

Отже, твердження позивача про відмову ПАТ "Банк "Київська Русь" від права вимоги грошових коштів не відповідає дійсності.

В апеляційній скарзі апелянт наголошує, що суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона на обґрунтування своїх вимог або заперечень послалась не на ті норми, права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Враховуючи зазначене, скаржник вважає, що суд першої інстанції повинен був застосувати до спірних правовідносин п. 3 ч. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції від 20.04.2014, а саме, що правочин від 27.06.2014 з припинення дії договорів іпотеки є нікчемним, оскільки він мав на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів.

Відповідно до ст. 190 Кримінального кодексу України шахрайством вважається заволодіння чужим майном або придбання такого права на майно шляхом обману чи зловживання довірою.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Водночас, саме позивач повинен довести обставини, які входять до предмету доказування у справі та які підтверджують факт порушення/невизнання його права відповідачем.

Проте, всупереч наведених вище правових норм, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів вчинення посадовими особами банку шахрайських дій та зловмисних намірів, що мали на меті штучне виведення активів банку.

Також, позивач стверджує, що звільнивши заставне майно від обтяжень ПАТ «Банк «Київська Русь» уклав правочини з пов`язаною особою банку - ПП «Виробничо-комерційна фірма «Інтар», всупереч вимогам ст. 43 та ст. 44 Закону України «Про банки і банківську діяльність», оскільки тривалий час засновником ПП «Виробничо-комерційна фірма «Інтар`був Голова Правління ПАТ «Банк «Київська Русь» ОСОБА_4 , потім ОСОБА_3 , яка працювала в банку на керівних посадах, директором ПП «Виробничо-комерційна фірма «Інтар» був ОСОБА_2 , який теж працював в банку на керівних посадах.

Відповідно до п. 8 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з підстави, коли банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов`язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Відповідно до пунктів 1-9 частини другої статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність», в редакції, що діяла станом на 27.06.2014, для цілей цього Закону пов`язаними особами є 1) керівники банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів правління банку; 2) особи, які мають істотну участь у банку; 3) керівники юридичних осіб, які мають істотну участь у банку; 4) керівники та контролери споріднених осіб банку; 5) керівники та контролери афілійованих осіб банку; 6) афілійовані особи банку; 7) споріднені особи банку; 8) асоційовані особи будь-якої фізичної особи, зазначеної в пунктах 1 - 5 цієї частини; 9) юридичні особи, у яких асоційовані особи, визначені в пункті 8 цієї частини, є керівниками або контролерами. Згідно з частиною 1 статті 42 цього Закону керівниками банку є голова, його заступники та члени ради банку, голова, його заступники та члени правління (ради директорів), головний бухгалтер, його заступник, керівники відокремлених підрозділів банку.

Отже, та обставина, що директор відповідача Устич Ігор Петрович, який підписав договір про розірвання договору про іпотеки, був одночасно директором Департаменту по роботі з проблемними активами банку, не є підтвердженням того, що ПП «Виробничо-комерційна фірма «Інтар» є пов`язаною особою банку в розумні статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність», оскільки його посада не відноситься до керівників банку відповідно до статті 42 Закону. Та обставина, що "тривалий час засновником ПП «Виробничо-комерційна фірма «Інтар» був голова правління банку ОСОБА_4 , а потім ОСОБА_3 , яка працювала в банку на керівних посадах", не має значення для справи, оскільки що "підстава недійсності правочину має існувати в момент вчинення правочину".

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що листом № 18-03012/32595 від 14.05.2015 Національний банк України надав роз`яснення щодо окремих питань застосування ст. 42 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Так, Національний банк України зазначив, що статтею 42 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено виключний перелік осіб, які є керівниками банку (голова, його заступники та члени ради банку, голова, його заступники та члени правління банку, головний бухгалтер, його заступники, керівники відокремлених підрозділів банку), тому поняття "керівники банку" є складовою частиною більш широкого поняття "керівні посади у банку". Таким чином, до "керівних посад у банку" відносяться не лише посади, зазначені в ст. 42 Закону України "Про банки і банківську діяльність", а й посади керівників інших функціональних підрозділів банку, що приймають участь у здійсненні діяльності банку. Тобто термін "керівна посада у банку" не є похідним від терміну "керівник банку", і визначення термінів "керівник банку" та "керівна посада у банку" не є тотожними. З огляду на те, що Закон про банки не містить спеціального визначення поняття "керівна посада в банківській системі" вважаємо, що при вирішенні питання стосовно обрання членів ради банку необхідно враховувати положення статті 42 Закону про банки та положення розділу 1 Класифікатора ДК 003:2010.

Посилання апелянта на лист НБУ № 18-03015/3259 від 14.05.2015 не може бути взяте до уваги судом апеляційної інстанції, у зв`язку із тим, що вищевказаний лист НБУ не є нормативно-правовим актом, а НБУ не наділений функцією тлумачення законодавства України.

Крім того, лист НБУ виданий після вчинення правочинів, дійсність яких оскаржує позивач.

Також, скаржник підміняє поняття керівник банку, керівник служби внутрішнього аудиту та керівники та члени комітетів правління банку поняттям керівні посади у банку.

Враховуючи викладене, позивач не довів наявність підстав для нікчемності правочину з припинення дії договору іпотеки за п. 8 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Щодо нікчемності правочину з погашення заборгованості приватного підприємства «Виробничо-комерційна фірма «Інтар» перед банком за кредитними договорами 1, 2, 3, оформленого рішенням правління банку від 08.08.2014, то колегія суддів зазначає наступне.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що позивач у позові прямо не вказав норму, відповідно до якої вказаний правочин слід визнати нікчемним відповідно до ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання негативному впливу на стабільність банківської системи" від 04 липня 2014 року N 1586-VII.

Верховний Суд у постанові № 910/12044/19 від 24.02.2021 зазначив, що у матеріалах справи "наявні два кредитних договори, укладені між банком та Національним банком України: від 08.05.2013 № 03, яким передбачено надання кредиту для підтримки ліквідності у сумі 200 млн грн на строк з 08.05.2013 по 30.04.2014 включно; від 04.03.2014 № 09, яким передбачено надання кредиту для збереження ліквідності у сумі 385 млн грн на строк з 04.03.2014 до 26.02.2015. Ці договори містять заборону набуття банком у власність цінних паперів (крім державних облігацій України, боргових цінних паперів, емітованих Національним банком України) протягом строку користування таким кредитом".

Колегія суддів вказує, що п. 1.7 Положення про надання Національним банком України стабілізаційних кредитів банкам України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 13.07.2010 № 327 свідчить, що ця норма не містить імперативну заборону, а встановлює вимоги до змісту кредитного договору, тому у даному випадку можна говорити лише про недодержання (невиконання, порушення) кредитного договору, укладеного з Національним Банком України щодо надання стабілізаційного кредиту Публічного акціонерному товариству «Банк «Київська Русь», що само по собі не є підставою для визнання нікчемним правочину з погашення заборгованості за кредитними договорами, укладеними між Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» та відповідачем у справі.

Крім того, суд зазначає, що норма ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначає чіткі підстави нікчемності, до переліку яких не віднесено недотримання банком умов договору про надання стабілізаційного кредиту та п. 1.7 Положення про надання Національним банком України стабілізаційних кредитів банкам України, затвердженого постановою Національного банку України № 327 від 13.07.2010. Вимога про визнання недійсним правочину на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України не заявлена.

Як вбачається з рішення Правління ПАТ "Банк "Київська Русь" від 08.08.2014 про врегулювання заборгованості позивача (витяг з протоколу №П-58/1) оприбуткування цінних паперів на баланс ПАТ "Банк "Київська Русь" було здійснено на підставі останнього біржового курсу цінних паперів згідно з листами відповідних фондових бірж (лист "Української міжнародної фондової біржі" від 06.08.2014 за №06/08-1, лист "Київської міжнародної фондової біржі" від 07.08.2014 за № 14/08-07/01, лист Фондової біржі ПФТС від 07.08.2014 за №0624).

Біржовий курс отриманих ПАТ "Банк "Київська Русь" цінних паперів також підтверджується загальнодоступною інформацією, розміщеною на сайті Агентства з розвитку інфраструктури фондового ринку України smida.gov.ua, відповідно до якої:

1) біржовий курс на одну акцію ПАТ "Сінтрон" станом на 06.08.2014 складав 91,011 грн. Таким чином, загальна ринкова вартість пакету акцій у кількості 301700 штук складала 27 458 018,70 грн.;

2) біржовий курс на одну акцію ПАТ "Юридичні послуги" станом на 06.08.2014 складав 20,0010 грн. за одну акцію. Таким чином, загальна ринкова вартість пакету акцій у кількості 3 850 000 штук складала 77 003 850,00 грн.;

3) біржовий курс на одну акцію ПАТ "Сіам-Капітал" станом на 06.08.2014 складав 25 грн. за одну акцію. Таким чином, загальна ринкова вартість пакету акцій у кількості 1 281 692 штук складала 32 042 300,00 грн.

Апелянт зазначив, що висновок суду першої інстанції про отримання ПАТ «Банк «Київська Русь» у власність цінних паперів загальною ринковою вартістю 136 504 168, 87 грн. не відповідає дійсності.

Так, згідно із звітом про оцінку активів неплатоспроможного банку станом на 20.03.20158 ринкова вартість пакету акцій ПАТ «Юридичні послуги» становить 1 грн., ринкова вартість пакету акцій ПАТ «Сіам-Капітал» становить 1 грн., ринкова вартість пакету акцій ПАТ «Сінтрон» становить 3 284 694, 00 грн.

Крім того, в листі Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 17.08.2017 року зазначено, що за результатами проведеного аналізу звітності встановлено, що ПАТ «Сінтрон», ПАТ «Юридичні послуги», ПАТ «Сіам Капітал» мали низькі фінансові показники. Поточна ціна за акцію ПАТ «Сінтрон» склала 91,0144 грн. при номінальній вартості акції - 10 грн. Біржовий курс акції Пат «Юридичні послуги» формувався на рівні 20,0002 грн. - при номінальній вартості 1 грн. Поточна ціна за акцію ПАТ «Сіам Капітал» склала 25 грн. при номінальній вартості 1 грн. У зв`язку з цим рішеннями Комісії від 30.07.2015 року № 1163 від 26.11.2015 № 1982 та від 28.07.2016 року № 824 було зупинено торгівлю цінними паперами ПАТ «Сінтрон» на будь-якій фондовій біржі на терміни до 30.11.2015 року, 29.07.2016 року та 28.08.2017 року відповідно.

Рішеннями комісії від 04.08.2015 року № 1202, від 26.11.2015 року № 1979, від 28.07.2016 року № 827 було зупинено торгівлю цінними паперами ПАТ «Юридичні послуги» на будь-якій фондовій біржі на терміни до 05.12.2015 року, 29.07.2016 року та 28.08.2017 року.

Рішеннями комісії від 28.07.2015 року № 1134, від 26.11.2015 року № 1981, від 28.07.2016 року № 841 зупинено торгівлю цінними паперами ПАТ «Сіам Капітал» на будь-якій фондовій біржі на терміни до 29.11.2015 року, 29.07.2016 року та 28.08.2017 року.

Викладене свідчить про те, що ціни на акції ПАТ «Сінтрон», ПАТ «Юридичні послуги», ПАТ «Сіам» були значно більшими від ринкових цін.

Однак, колегія суддів не погоджується із даними твердженнями апелянта враховуючи наступне.

Відповідно до витягу з протоколу Правління ПАТ «Банк «Київська Русь» від 08 серпня 2014 року № П-58/1 «Про врегулювання заборгованості Приватного підприємства «Виробничо-комерційна фірма «Інтар» (ідентифікаційний код 21516802)» вбачається, що на баланс ПАТ «Банк «Київська Русь» 08.08.2014 р. було оприбутковано цінні папери на загальну суму 136 504 168,70 грн., а саме акції ПАТ «Сінтрон» кількістю 301 700 шт. за ціною 27 458 018,70 грн., акції ПАТ «Юридичні Послуги» кількістю 3 850 000 шт. за ціною 77 003 850,00 коп., акції ПАТ «Сіам Капітал» кількістю 1 281 692 шт. за ціною 32 042 300,00 грн. За рахунок оприбуткованих на баланс банку цінних паперів 08.08.2014 р. було здійснено погашення заборгованості позивача за трьома кредитними договорами за загальну суму 136 504 168,70 грн. Таким чином сума погашеної заборгованості дорівнювала сумі оприбуткованих на баланс банку цінних паперів.

При цьому, у п. 3 вказаного витягу з протоколу зазначено, що ціна оприбуткованих на баланс банку цінних паперів була визначена на підставі останнього біржового курсу цінних паперів відповідно до листів фондових бірж, в обігу на яких перебували цінні папери (інформаційна довідка «Української міжнародної фондової біржі» від 08.08.2014 за № 08/08-1, інформаційна довідка «Київської міжнародної фондової біржі» від 08.08.2014 за № 14/08- 08/04, інформаційна довідка Фондової біржі ПФТС від 08.08.2014 за № 0629).

Загальна ринкова вартість отриманих ПАТ «Банк «Київська Русь» цінних паперів становила 136 504 168,7 грн. На таку ж саму суму була погашена заборгованість ПП «ВКФ «Інтар» перед ПАТ «Банк «Київська Русь» за Кредитними договорами.

Таким чином, на момент отримання ПАТ «Банк «Київська Русь» у власність вказаних цінних паперів їхня ціна дорівнювала біржовому курсу станом на той момент.

Згідно з п. 14.1.71. Податкового кодексу України (в редакції, що діяла на момент вчинення правочину з погашення заборгованості) звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

У разі якщо ціни (націнки) на товари (роботи, послуги) підлягають державному регулюванню згідно із законодавством, звичайною вважається ціна, встановлена відповідно до правил такого регулювання. Це положення не поширюється на випадки, коли встановлюється мінімальна ціна продажу або індикативна ціна. У такому разі звичайна ціна операції визначається відповідно до статті 39 цього Кодексу, але не може бути меншою за мінімальну або індикативну ціну. Якщо під час здійснення операції обов`язковим є проведення оцінки, вартість об`єкта оцінки є підставою для визначення звичайної ціни для цілей оподаткування за умови, що неможливо застосувати методи, зазначені у підпункті 39.3.1 пункту 39.3 статті 39 цього Кодексу. Якщо постачання товарів (робіт, послуг) здійснюється на підставі форвардного або ф`ючерсного контракту, звичайною ціною є ціна, яка відповідає рівню ринкових цін на момент укладення такого контракту.

До правочину з погашення заборгованості не застосовуються спеціальні норми п. 14.1.71. Податкового кодексу України, оскільки:

- ціни на предмет правочину з погашення заборгованості не підлягають державному регулюванню;

- правочин з погашення заборгованості не був укладений під час проведення аукціону;

- правочин з погашення заборгованості не є форвардним або ф`ючерсним контрактом;

- правочин з погашення заборгованості не стосувався продажу товарів у примусовому порядку.

Крім того, відповідно до чинного законодавства під час здійснення операції за правочином з погашення заборгованості проведення оцінки майна не було обов`язковим.

Згідно з ч. 6 ст. З Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» випадки обов`язкового проведення оцінки майна встановлюються цим законом. Правочин з погашення заборгованості не підпадає під жодний з випадків, коли проведення оцінки майна є обов`язковим відповідно до ч. 2 ст. 7 цього закону.

Таким чином звичайною ціною для операції за правочином з погашення заборгованості є ринкова вартість цінних паперів, що були його предметом.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про акціонерні товариства» (в редакції, що діяла на момент вчинення Правочину з погашення заборгованості) ринкова вартість для емісійних цінних паперів, що перебувають в обігу на фондових біржах, визначається як вартість цінних паперів, визначена відповідно до законодавства про цінні папери та фондовий ринок.

Згідно зі ст. 24 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» фондова біржа створює організаційні умови для укладення договорів купівлі-продажу цінних паперів та інших фінансових інструментів шляхом проведення біржових торгів і забезпечує контроль за їх виконанням із застосуванням відповідних заходів впливу.

Відповідно ст. 1 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» котирування - механізм визначення та/або фіксації на фондовій біржі ринкової ціни емісійного цінного паперу, що перебуває в обігу на такій біржі.

Згідно з п. 2 розділу І Положення про функціонування фондових бірж, затвердженого рішенням Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 22.11.2012 № 1688 (в редакції, що діяла на момент вчинення правочину з погашення заборгованості), біржовий курс цінного папера - це розрахункове значення ціни цінного папера (ринкова ціна цінного папера), яке визначається відповідно до порядку визначення біржового курсу цінного папера, встановленого Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку, та оприлюднено відповідно до цього Положення.

Відповідно до Розділу VI цього Положення біржовий курс цінних паперів, визначений за результатами біржових торгів, підлягає обов`язковому оприлюдненню на власному веб-сайті фондової біржі (у цілодобовому режимі). Біржовий курс цінного папера оприлюднюється із зазначенням дати його визначення. Фондова біржа надає до загальнодоступної інформаційної бази даних Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку інформацію про біржовий курс цінного папера із зазначенням дати його визначення.

Враховуючи зазначене, визначеною відповідно до законодавства про цінні папери та фондовий ринок ринковою вартістю емісійних цінних паперів, що перебувають в обігу на фондових біржах, є їх біржовий курс.

Такий самий висновок зроблено у абз. 5 п. 4 роз`яснення Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 10.08.2010 № 7 «Про порядок застосування розділу XII Закону України «Про акціонерні товариства» щодо здійснення обов`язкового викупу акціонерним товариством розміщених ним акцій».

З огляду на вищевикладене, ПАТ «Банк «Київська Русь» за правочином з погашення заборгованості отримав у власність цінні папери за ціною, що відповідала їх звичайним цінам (ринковій вартості) на момент укладення правочину.

Щодо листа Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 17.08.2017, то колегія суддів зазначає, що викладені у листі обставини не стосуються предмету доказування у судовій справі № 910/12044/19 та не є офіційним роз`ясненням Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку.

Також, вказаний лист жодним чином не підтверджує наявності маніпулювання ціновою політикою активів на ринку цінних паперів.

Крім того, на підтвердження ринкової вартості цінних паперів, скаржник подав суду звіт про оцінку майна (надалі - звіт), виконаний оцінювачем ТОВ «Еверест Реал Естейт», - Забашта В.Ф. (надалі - оцінювач), складений 15.06.2021, в якому загальна ринкова вартість цінних паперів станом на 27.06.2014 визначена у розмірі 3 284 694,00 грн.

В апеляційній скарзі скаржник зазначив, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про правове регулювання наданого звіту та не застосував закон, який підлягає застосуванню. Так, місцевий господарський суд необґрунтовано застосував Закону України «Про судову експертизу замість Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність».

Колегія суддів погоджується із твердженням апелянта про помилковість застосування у даному випадку Закону України «Про судову експертизу».

Водночас, апеляційний суд зазначає, що наданий позивачем звіт в першу чергу повинен відповідати вимогам господарського процесуального законодавства України щодо висновку есперта (ст. 98 ГПК України).

Згідно ч. 1 ст. 98 ГПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Відповідно до ч. 2 ст. 98 ГПК України предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

Відповідно до ст. 98 ГПК України у висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (прізвище, ім`я, по батькові, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом, також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Згідно із статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 104 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що наданий позивачем звіт складений Забаштою В.Ф. відомості щодо наявності в останнього відповідної освіти та обізнаності з відповідальністю за завідомо неправдивий висновок не містить.

Суд зазначає, що наданий позивачем звіт від 2021 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Еверест Реал Естейт» виконаний на замовлення позивача з використанням виключно наданих позивачем документів.

Крім того, в звіті вказано, що оцінювач не несе відповідальності за достовірність, точність і адекватність всієї наданої позивачем інформації.

Отже, за висновком суду Звіт наданий суду позивачем не є висновком експерта в розумінні Господарського процесуального кодексу України.

Також, колегія суддів враховує посилання відповідача на висновки Великої палати Верховного Суду викладені у постановах № 922/3537/17 від 23.10.2019 та № 922/2416/17 від 15.06.2021, відповідно до яких добросовісна особа, яка придбаває майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Так, спірне майно було придбане у 2015 році ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу нежитлової будівлі від 09.06.2015 та за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 09.06.2015, посвідченими приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Максьоновою Г.В.

Кучма О.І. придбав майно за оплатними договорами, а отже третя особа у розумінні чинного законодавства (ст. 388 Цивільного кодексу України) є добросовісним набувачем, який придбав майно за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяжень, а тому набув право на майно вільне від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акту, є пропорційним визначеним цілям.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Так, звертаючись із даним позовом, позивач не довів належними та допустимими доказами, що третя особа є недобросовісним набувачем спірного майна. Крім того, задоволення позову призведе до надмірного тягара для третьої особи як власника спірного майна.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із обґрунтованим висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Щодо клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності, то колегія суддів не вбачає підстав для його задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відтак, оскільки колегією суддів не встановлено порушення прав позивача, суд відмовляє у задоволенні клопотання про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що права позивача, за захистом яких він звернувся до господарського суду не були порушені відповідачем, тому заявлені позивачем вимоги не підлягають задоволенню.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кантієро» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2021 у справі №910/12044/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2021 року у справі №910/12044/19 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/12044/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді А.Г. Майданевич

О.М. Коротун

Дата складення повного тексту постанови 20.12.2021