ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2021 р. Справа №909/1059/20

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Бонк Т.Б.

Суддів Бойко С.М., Матущака О.І.,

секретар судового засідання Кострик К.,

за участю представників учасників справи:

позивача: адвоката Петришина П.М.(довіреність від 15.12.2020),

відповідача: адвоката Думича А.М. (ордер на надання правової допомоги №1098723 від 03.12.2021),

третіх осіб: не з`явились,

розглянувши апеляційну скаргу Релігійної громади храму «Покрови Пресвятої Богородиці» міста Бурштин Бурштинської міської ради Івано-Франківської області Української православної церкви (Православної церкви України) від 27.05.2021 (вх. суду від 31.05.2021 №01-05/1874/21)

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 20.04.2021, повний текст рішення складено 29.04.2021, суддя Малєєва О. В.,

у справі № 909/1059/20

за позовом Релігійної громади храму " Покрови Пресвятої Богородиці " міста Бурштин Бурштинської міської ради Івано-Франківської області Української православної церкви (Православної церкви України)

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Захід-Транс-Сервіс"

про стягнення 347 558 грн, з яких заборгованість з орендної плати за договором оренди від 17.08.2017 у розмірі 230 000 грн, 3% річних - 12 597 грн, інфляційні втрати -12 961 грн, неустойка за невиконання обов`язку щодо своєчасного повернення майна - 92 000 грн,

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Захід-Транс-Сервіс"

до Релігійної громади храму " Покрови Пресвятої Богородиці " міста Бурштин Бурштинської міської ради Івано-Франківської області Української православної церкви (Православної церкви України)

про визнання недійсним договору оренди від 17.08.2017 № 6,

за участю третіх осіб, які не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,

на стороні позивача ОСОБА_1 ,

на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю Захід-Фінанс Груп

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог позовної заяви і рішення суду першої інстанції:

У листопаді 2020року Релігійна громада храму " Покрови Пресвятої Богородиці " міста Бурштин Бурштинської міської ради Івано-Франківської області Української Православної Церкви (Православної церкви України) (далі-Релігійна громада) звернулась до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до ТОВ «Захід-Транс-Сервіс» про стягнення 347 558,00грн заборгованості.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що на підставі укладеного 17.08.2017 сторонами договору оренди №6 позивач передав відповідачу в користування автокран МАЗ 5355, який в подальшому, у зв`язку з неналежним виконанням орендарем своїх зобов`язань, рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 26.12.2019 у справі №909/811/19, залишеним без змін постановою апеляційного суду від 18.06.2020, розірвано та присуджено до стягнення з ТОВ «Захід-Транс-Сервіс» на користь Релігійної громади 319 300,00грн боргу, який виник станом на 01.08.2019.

Позивач вказує, що оскільки після пред`явлення позову у справі №909/811/19 до моменту його розірвання-18.06.2020 відповідач продовжував не сплачувати орендну плату, його борг за період з 02.08.2019 по 18.06.2020 становить 230 000,00грн.Також, на підставі ст. 625 ЦК України позивач здійснив нарахування 3% річних в сумі 12 597 грн за період з 02.08.2019 по 24.11.2020 та 12 961 грн інфляційних втрат, нарахованих за вересень2019року-жовтень2020року. Крім того, у зв`язку з поверненням відповідачем орендованого майна лише 21.08.2020, на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України позивач також нарахував 92 000,00грн неустойки за період з 18.06.2020 по 21.08.2020.

У січні 2021 відповідач подав зустрічний позов, в якому просив застосувати наслідки недійсності нікчемного договору оренди №8 від 01.08.2017, укладеного ОСОБА_1 та Релігійною громадою храму " Покрови Пресвятої Богородиці ", шляхом визнання недійсним договору оренди №6 від 17.08.2017, укладеного Релігійною громадою з ТОВ «Захід-Транс-Сервіс».

Вимоги зустрічного позову обгрунтовані тим, що договір оренди №6 від 17.08.2017, посиланнями на який позивач обгрунтовує первісний позов, укладений на підставі договору оренди №8 від 01.08.2017, укладеного фізичною особою ОСОБА_1 та Релігійною громадою, за умовами якого ОСОБА_1 передала Релігійній громаді в тимчасове володіння та безоплатне користування автокран МАЗ 5355 для побудови церкви. Посилаючись на ст. 799 ЦК України, якою передбачено, що договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню, відповідач вказує, що оскільки укладений з ОСОБА_1 договір оренди №8 від 01.08.2017 не був нотаріально посвідчений, такий в силу вимог ст. 220 ЦК України є нікчемним і не може створювати жодних юридичних наслідків. У зв`язку з чим відповідач зазначає про наявність підстав для визнання недійсним наступного договору оренди №6 від 17.08.2017 як такого, що укладений у процесі виконання нікчемного правочину особою, яка не є власником транспортного засобу і не має права передавати його оренду.

17.02.2021 Релігійна громада подала заяву про застосування строку позовної давності до вимог зустрічного позову, оскільки такий минув 02.08.2020.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 20.04.2021 у справі № №909/1059/20 задоволено зустрічний позов. Визнано недійсним договір оренди від 17.08.2017 № 6, укладений Релігійною громадою храму "Покрови Пресвятої Богородиці" та ТОВ "Захід-Транс-Сервіс". Присуджено до стягнення з позивача на користь відповідача 2 102 грн судового збору. У задоволенні первісного позову відмовлено.

При прийнятті рішення суд першої інстанції виходив з того, що в договорі оренди №8 від 01.08.2017 ОСОБА_1 визначена як орендодавець-фізична особа, будь-які ідентифікаційні дані щодо неї як підприємця в договорі відсутні, договір передбачає безкоштовне користування належного ОСОБА_1 майном, що не відповідає ознакам одержання прибутку, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що при укладенні договору оренди ОСОБА_1 діяла як фізична особа, а тому при оцінці правової природи договору належить застосовувати норми ЦК України. При цьому, суд зазначив, що сам факт наявності у ОСОБА_1 статусу підприємця не свідчить про те, що при укладенні спірного договору вона діяла як підприємець. Суд вказав, що оскільки умовами оспорюваного договору оренди не передбачено внесення плати за користування майном, такий договір не є договором оренди (хоч так названий сторонами), а з аналізу його умов вбачається, що такий є договором позички транспортного засобу, який відповідно до вимог ч. 4 ст. 828 ЦК України підлягав нотаріальному посвідченню. Відтак з урахуванням того, що вказаний договір №8 від 01.08.2017 не був нотаріально посвідчений, суд дійшов висновку, що він є нікчемним, а отже позивач не мав прав на передання майна в оренду, що свідчить про наявність підстав для визнання договору оренди від 17.08.2017 № 6 недійсним згідно з ч. 1 ст.203, ч.1 ст. 215 ЦК України. При цьому суд вказав, що допущені при укладені договорів оренди порушення безпосередньо впливають на господарську компетенцію сторін спірних правовідносин, а тому права відповідача підлягають захисту.

Суд відхилив доводи позивача про те, що правомірність договору встановлена в рішенні суду у справі №909/811/19, зазначивши, що оцінка правомірності договору викладена в мотивувальній частині рішення і не відноситься до встановлених фактів. Також суд відхилив доводи позивача про пропуск позовної давності, вказавши, що позивач не довів, що відповідачу було відомо про укладення договору оренди №8 від 01.08.2017 чи про те, що власником об`єкта оренди є ОСОБА_1 раніше, ніж він дізнався про ці обставини зі змісту позовної заяви у справі №909/811/19.

З урахуванням наведеного суд вказав, що не можуть бути задоволені позовні вимоги про виконання договірних зобов`язань за недійсним договором та відмовив у задоволенні первісних позовних вимог про стягнення заборгованості за договором оренди №6 від 17.08.2017.

Короткий зміст вимог та узагальнених доводів учасників справи:

Релігійна громада храму «Покрови Пресвятої Богородиці» (позивач) не погодилась з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та прийняти нове, яким первісний позов-задоволити, а у зустрічному позові відмовити.

В апеляційній скарзі скаржник вказує, що відповідно до даних з ЄДРЮОФОПГФ ОСОБА_1 з 2015року є фізичною особою підприємцем, одним з видів господарської діяльності якої є надання в оренду будівельних машин і устаткування, на підставі чого, 01.08.2017 ОСОБА_1 , як суб`єкт господарської діяльності, уклала з Релігійною громадою договір оренди №8 від 01.08.2017. Скаржник зазначає, що ні норми ЦК України, ні ГК України не вимагають обов`язкового нотаріального посвідчення договору оренди транспортних засобів, укладеного з фізичною особою-підприємцем, а відтак вважає безпідставними висновки суду про нікчемність договору від 01.08.2017 та наявність у зв`язку з цим підстав для визнання договору від 17.08.2017-недійсним. Крім того, скаржник зазначає, що в межах справи №909/811/19 суди досліджували правомірність укладеного договору оренди №6 від 17.08.2017 і під час розгляду цієї справи ТОВ «Захід-Транс-Сервіс» таких вимог не ставило.

Також, скаржник вказує, що ТОВ «Захід-Транс-Сервіс» не є стороною договору оренди №8від 01.08.2017, а на підставі оспорюваного договору №6 користувався орендованим майном, порушуючи його умови щодо сплати орендної плати. При цьому, вважаючи безпідставним відхиленням його заяви про застосування наслідків спливу позовної давності, апелянт вказує, що під час укладення спірного договору №6 від 17.08.2017 сторони погодили усі його істотні умови, тому відповідачу було відомо, хто є власником переданого в оренду майна з дня укладення договору і відповідач не оскаржував його дійсності, вважаючи такий договір вигідним для себе. З урахуванням наведеного апелянт вважає безпідставним відмову суду першої інстанції у задоволенні вимог первісного позову про стягнення з відповідача 347 558грн заборгованості за неналежне виконання умов договору оренди №6 від 17.08.2017

Поряд з тим, апелянт, посилаючись на ст. 216 ЦК України, вказує, що у разі визнання правочину недійсним, кожна сторона із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном) -відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, що діяли на момент відшкодування.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 05.07.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача.

Подальший рух справи викладено в ухвалах апеляційного суду.

Так, ухвалою від 11.11.2021 призначено розгляд справи в судовому засіданні 08.12.2021.

У судовому 08.12.2021 представник скаржника підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.

Представник відповідача заперечив щодо апеляційної скарги та надав усні пояснення.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну правову оцінку доводам, які містяться в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задоволити, а оскаржуване рішення суду першої інстанції -скасувати, з огляду на наступне.

Згідно з встановленими судами першої та апеляційної інстанцій обставин, і визначених відповідно до них правовідносин, вбачається, що :

Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців серії АГ №838766 від 04.02.2015 ОСОБА_1 02.02.2015 зареєстрована як фізична особа - підприємець, основний вид діяльності - надання в оренду будівельних машин і устаткування (том 1,а.с. 111).

Відповідно до витягу з реєстру платників єдиного податку від 06.05.2020 №054 до видів господарської діяльності ФОП Шемелько Г.Р. віднесено - інші будівельно-монтажні роботи (код згідно з КВЕД 43.29), надання в оренду будівельних машин і устаткування (код згідно з КВЕД 77.32).

01.08.2017 Шемелько Г.Р. (орендодавець) та Релігійна громада УПЦ КП "Покрови Пресвятої Богородиці» (орендар) уклали договір оренди майна №8 (том 1,а.с. 69).

Відповідно до умов пунктів 1.1, 1.2 договору орендодавець передає, а орендар бере в тимчасове володіння та користування автокран МАЗ 5355 для побудови церкви і надання послуг з метою отримання коштів для побудови церкви (п. п. 1, 2).

Майно, що орендується, повинно бути передано орендодавцем та прийнято орендарем в момент підписання договору. Передача майна здійснюється за актом передачі (п. 3).

Термін оренди складає 24 місяці з моменту прийняття майна і може бути продовжений за згодою сторін (п. 4).

Орендодавець передає орендарю автокран МАЗ 5355 в безкоштовне користування (п. 5).

Згідно з п.7.1 договору орендар зобов`язується утримувати майно, що орендується, у повній справності і здійснювати поточний ремонт за свій рахунок

Договір укладений в письмовій формі, нотаріально не засвідчений.

Відповідно до акту приймання-передачі майна від 01.08.2017 ОСОБА_1 передала Релігійній громаді автокран МАЗ 5355.

17.08.2017 Релігійна громада УПЦ КП "Покрови Пресвятої Богородиці» (орендодавець) та ТОВ «Захід-Транс-Сервіс» уклали договір оренди майна №6 (том 1,а.с. 70).

Відповідно до п.1 договору орендодавець передає, а орендар бере в тимчасове володіння та користування автокран МАЗ 5355 для виробничого використання (п. 1, 2).

Майно, що орендується, повинно бути передано орендодавцем та прийнято орендарем в момент підписання договору. Передача майна здійснюється за актом передачі (п. 3).

Термін оренди складає 12 місяців з моменту прийняття майна і може бути продовжений за згодою сторін (п. 4).

Розмір орендних платежів складає 1000 грн за 1 робочий день. Орендна плата сплачується частково готівкою і частково в обмін на паливно-мастильні матеріали (п. 5).

В п. 8.1 договору передбачено, що майно може бути викуплене орендарем.

Вказаний договір підписаний представниками обох сторін та скріплений їх печатками.

Автокран МАЗ 5355 переданий орендарю (ТОВ «Захід-Транс-Сервіс») за актом приймання-передачі від 17.08.2017(том 1,а.с. 71).

02.08.2019 Релігійна громада УПЦ КП "Покрови Пресвятої Богородиці» звернулась до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до ТОВ «Захід-Транс-Сервіс» про розірвання договору оренди майна №6 від 17.08.2017 та стягнення заборгованості з орендної плати станом на серпень 2019 року в сумі 319 300 грн.

За результатом розгляду вказаного позову рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 26.12.2019 у справі №909/811/19, яке залишене без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 18.06.2020, позов задоволено, розірвано договір оренди майна №6 від 17.08.2017 та стягнуто з ТОВ «Захід-Транс-Сервіс» заборгованість з орендної плати станом на серпень 2019 року в сумі 319 300 грн.

З вказаного рішення вбачається, що в порушення взятих на себе зобов`язань за договором оренди №6 від 17.08.2017 ТОВ «Захід-Транс-Сервіс» не сплачувало орендних платежів, борг товариства станом на серпень 2019 становив 319 300,00 грн.

При цьому, в мотивувальній частині рішення суд зазначив, що спірний договір, укладений між сторонами, є правомірним, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом та він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Відповідно до акта приймання-передачі від 21.08.2020 автокран марки МАЗ моделі 5335 у технічно справному стані повернутий ТОВ «Захід-Транс-Сервіс» Релігійній громаді УПЦ КП "Покрови Пресвятої Богородиці».

23.10.2020 Релігійна громада направила ТОВ «Захід-Транс-Сервіс» претензію, в якій вимагала сплатити 343 591,00грн заборгованості, з якої 230 000,00 грн боргу з орендної плати за договором оренди від 17.08.2017, 11 757,00грн 3%річних, 92 000,00грн неустойки, 9 834, 00 інфляційних нарахувань, до 30.10.2020.

При перегляді рішення місцевого господарського суду судова колегія Західного апеляційного господарського суду керувалась наступним:

За положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Предметом розгляду даного спору є вимоги первісного позову Релігійної громади про стягнення з ТОВ «Захід-Транс-Сервіс» 347 558, 00грн заборгованості за договором оренди №6 від 17.08.2017 у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за вказаним договором, та вимоги зустрічного позову про визнання договору №6 від 17.08.2017 недійсним, у зв`язку з тим, що такий договір укладений у процесі виконання нікчемного правочину (договору оренди №8 від 01.08.2017), Релігійною громадою, яка не є власником автокрану МАЗ 5335 і не мала права передавати його оренду.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

У постанові від 04.06.2019 у справі 916/3156/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені ст.203 ЦК України. Так, згідно з вказаною нормою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Наведеними нормами визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, та загальні підстави недійсності правочину, за яких правочин може бути визнаний недійсним, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 ЦК України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (аналогічний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17).

Невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/5425/18).

Відповідно до 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно в користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Відповідні положення передбачені і в ст. 283 ГК України, відповідно до якої за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

За приписами ч. 1 ст. 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Так, з матеріалів справи вбачається, що власником об`єкта оренди - автокрану МАЗ 5335 є ОСОБА_1 , яка 02.02.2015 зареєстрована як фізична особа-підприємець, одним з видів господарської діяльності якої є надання в оренду будівельних машин та устаткування.

На підставі договору №8 від 01.08.2017 ОСОБА_1 передала Релігійній громаді в тимчасове володіння та користування автокран МАЗ 5355 для побудови церкви і надання послуг з метою отримання коштів для побудови церкви.

Умовами п. 5 вказаного договору передбачено, що автокран надається в безкоштовне користування.

При прийнятті рішення суд першої інстанції послався на частини 1,2 ст. 827 ЦК України, відповідно до якої за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними.

До договору позички застосовуються положення глави 58 «Найм (оренда)» цього Кодексу.

Частиною 4 статті 828 ЦК України визначено, що договір позички транспортного засобу (крім наземних самохідних транспортних засобів), в якому хоча б однією стороною є фізична особа, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

На підставі вказаної норми, встановивши, що в договорі №8 ОСОБА_1 визначена як орендодавець-фізична особа, відсутність будь-яких ідентифікаційних даних щодо неї як підприємця, з урахуванням умов безкоштовного користування майном, що не відповідає ознакам одержання прибутку, суд першої інстанції дійшов висновку, що при укладенні договору оренди ОСОБА_1 діяла як фізична особа, а тому такий договір відповідно до вимог ч. 4 ст. 828 ЦК України підлягав нотаріальному посвідченню. Однак, з урахуванням того, що вказаний договір №8 від 01.08.2017 не був нотаріально посвідчений, суд дійшов висновку, що він є нікчемним, а отже позивач не мав прав на передання майна в оренду, що свідчить про наявність підстав для визнання договору оренди від 17.08.2017 № 6 недійсним згідно з ч. 1 ст.203, ч.1 ст. 215 ЦК України.

Разом з тим, апеляційний суд вважає такі висновки суд помилковими та погоджується з доводами апелянта, що укладаючи договір №8 ОСОБА_1 діяла як суб`єкт підприємницької діяльності з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю та за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Згідно з ч. 1 ст. 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус ФОП сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право і дієздатністю, та не обмежує їх.

Набуття статусу ФОП не означає, що усі подальші правовідносини за участю цієї особи мають ознаки господарських, а спори з її участю належать до господарських, адже фізична особа продовжує діяти як учасник цивільних відносин, зокрема, укладаючи правочини для забезпечення власних потреб, придбаваючи нерухоме та рухоме майно.

За статтею 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

За приписами ч. 1 ст. 320 ЦК України фізична особа як власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 55 ГК України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. Суб`єктами господарювання є: господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до ЦК України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Згідно зі статтею 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Водночас наявність у фізичної особи статусу суб`єкта господарювання не означає, що усі правовідносини за її участю є господарськими. Так, неодмінними ознаками господарської діяльності є сфера суспільного виробництва з метою задоволення не власних потреб виробника, а інших осіб, поєднання приватного інтересу, наприклад, в одержанні прибутку та публічних інтересів суспільства в особі широкого кола споживачів.

Як зазначено вище, до основного виду підприємницької діяльності ОСОБА_1 є надання в оренду будівельних машин та устаткування. За умовами укладеного 01.08.2017 з позивачем договору ОСОБА_1 , як власник автокрана МАЗ 5355, передала йому в тимчасове володіння та користування автокран МАЗ 5355 для побудови церкви і надання послуг з метою отримання коштів для побудови церкви.

Вказане свідчить, що укладаючи такий договір, ОСОБА_1 діяла не з метою задоволення власних потреб як власника автокарана, а з метою реалізації суспільного проекту - для побудови церкви і надання послуг з метою отримання коштів для побудови церкви. У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що правовідносини ОСОБА_1 та Релігійної громади за договором №8 від 01.08.2017 за своїм змістом є такими, що виникли у сфері господарювання.

За загальним правилом ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до ч. 2 ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

На відміну від ч. 2 ст. 799 ЦК України та ч. 4 ст. 828 ЦК України, норми параграфу 5 глави 30 ГК України ("Оренда майна та лізинг") не встановлюють вимог щодо нотаріального посвідчення договорів оренди транспортних засобів у сфері господарювання, відтак, щодо договорів оренди транспортних засобів, укладених з фізичними особами-підприємцями, ні ЦК України, ні ГК України не вимагають обов`язкового нотаріального посвідчення.

Відтак оскільки договір оренди №8 від 01.08.2017 укладений ОСОБА_1 та позивачем для здійснення позивачем господарської діяльності - надання послуг з метою отримання коштів для побудови церкви, а передача ОСОБА_1 в оренду здійснена в межах визначених видів її господарської діяльності, то висновок суду першої інстанції про нікчемність вказаного договору є помилковим, оскільки норма ч. 4 ст. 828 ЦК України не підлягає застосуванню у спірних господарських правовідносинах, адже, правове регулювання підприємницької діяльності юридичних осіб та фізичних осіб -підприємців, в даному випадку, є тотожнім.

З урахуванням наведеного апеляційний суд вважає помилковими висновки суду першої інстанції про наявність підстав для визнання недійсним договору оренди №6 від 17.08.2017, на підставі якого позивач передав відповідачу в оренду автокран у зв`язку з відсутністю в нього прав здійснювати таку передачу.

При цьому, апеляційний суд також вважає застосувати при вирішення даного спору доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), в основі якої знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

На думку суду, дії відповідача, який уклав договір оренди №6 від 17.08.2017, а згодом пред`явив позов про визнання його недійсним, суперечить його попередній поведінці (укладенню такого договору, приймання за актом приймання-передачі автокрана і користуванням ним протягом 2років) є недобросовісними та такими, що спрямовані на уникнення виконання ним взятих на себе зобов`язань по сплаті орендних платежів.

Матеріалами справи підтверджено, що за результатами поданого у серпні Релігійною громадою позову до ТОВ «Захід-Транс-Сервіс» рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 26.12.2019 у справі №909/811/19, яке залишене без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 18.06.2020, розірвано договір оренди майна №6 від 17.08.2017 та стягнуто з ТОВ «Захід-Транс-Сервіс» заборгованість з орендної плати станом на серпень 2019 року в сумі 319 300 грн.

Однак, відповідно до акта приймання-передачі об`єкт оренди - автокран марки МАЗ моделі 5335 відповідач повернув позивачу лише 21.08.2020.

Оскільки відповідач продовжував не сплачувати орендну плату, позивач вказав, що його борг за період з 02.08.2019 по 18.06.2020 (набранням рішенням суду про розірвання договору №6 законної сили в результаті прийняття постанови апеляційним судом)становить 230 000,00грн.Також, на підставі ст. 625 ЦК України позивач здійснив нарахування 3% річних в сумі 12 597 грн та 12 961 грн інфляційних втрат.

Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до 193 ГК України, зміст якої кореспондується з вимогами положень статей 525, 526 ЦК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом.

Нормою ст.530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як було зазначено вище, згідно з п.5.1, 5.2 договору розмір орендних платежів складає 1000,00грн за 1 робочий день; орендна плата сплачується частково готівкою і частково в обмін на паливо-мастильні матеріали.

З матеріалів справи вбачається, що в порушення взятих на себе зобов`язань відповідач не сплачував орендної плати з 02.08.2019 до розірвання судом договору оренди-18.06.2020 (набранням рішенням суду у справі №909/811/19 законної сили), у зв`язку з чим апеляційний суд вважає обгрунтованими доводи позивача про наявність підстав для стягнення з відповідача 230 000,00грн заборгованості по орендній платі.

Крім того, на підставі ст. 625 ЦК України позивач заявив до стягнення 3% річних в сумі 12 597 грн за період з 02.08.2019 по 24.11.2020 та 12 961 грн інфляційних втрат, нарахованих за період вересня2019року-жовтня2020року.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 вказала, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Перевіривши проведені позивачем нарахування, колегія суддів вважає їх правильними та обгрунтованими.

Крім того, у зв`язку з поверненням відповідачем орендованого майна лише 21.08.2020, на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України позивач також нарахував 92 000,00грн неустойки за період з 18.06.2020 по 21.08.2020.

Відповідно до частини першої статті 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Частиною другою цієї статті передбачено, що у разі невиконання наймачем обов`язку щодо повернення речі наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 ЦК України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається законодавцем як подвійна плата за користування річчю за час прострочення.

З огляду на викладене колегія суддів вважає обгрунтованими вимоги позивача про наявність підстав для стягнення з відповідача нарахованої з дня розірвання договору оренди -18.06.2020 по день фактичного повернення майна орендодавцеві-21.08.2020 неустойки в сумі 92 000,00грн.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку про обгрунтованість заявлених Релігійною громадою позовних вимог про стягнення 347 558,00грн заборгованості, яка виникла у зв`язку з неналежним виконання відповідачем умов договору оренди№6 від 17.08.2017, та безпідставністю вимог зустрічного позову про визнання цього договору недійсним.

У зв`язку з наведеним доводи позивача про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог зустрічного позову суд відхиляє, оскільки суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги.

Висновок апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Статтею 277 ГПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що внаслідок нез`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильного застосування норм матеріального права суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення вимог зустрічного позову та про відмову у задоволенні первісного позову.

Отже, рішення суду першої інстанції належить скасувати, прийняти нове, яким позов Релігійної громади храму " Покрови Пресвятої Богородиці " до ТОВ "Захід-Транс-Сервіс" про стягнення 347 558 грн задоволити, у задоволенні вимог зустрічного позову ТОВ "Захід-Транс-Сервіс" до Релігійної громади храму " Покрови Пресвятої Богородиці " про визнання недійсним договору оренди від 17.08.2017 № 6 відмовити.

Судові витрати в суді апеляційної інстанції.

На підставі ст. 129 ГПК України судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції та за перегляд рішення апеляційним судом на підставі ст. 129 ГПК України покладається на відповідача. Судовий збір, сплачений відповідачем за подання зустрічного позову, залишити за відповідачем.

Керуючись ст.ст. 86,129, 236, 254, 269, 270, 275, 277, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Релігійної громади храму Покрови Пресвятої Богородиці " міста Бурштин Бурштинської міської ради Івано-Франківської області Української православної церкви (Православної церкви України) від 27.05.2021 (вх. суду від 31.05.2021 №01-05/1874/21) задоволити.

2. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 20.04.2021 у справі № 909/1059/20 скасувати.

Прийняти нове рішення.

Позов Релігійної громади храму "Покрови Пресвятої Богородиці" міста Бурштин Бурштинської міської ради Івано-Франківської області Української православної церкви (Православної церкви України) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Захід-Транс-Сервіс" про стягнення 347 558 грн задоволити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Захід-Транс-Сервіс" (ідент. код 37799907, місцезнаходження: вул. Львівська, 4, с. Задністрянське, Галицький район, Івано-Франківська область, 77133) на користь Релігійної громади храму " Покрови Пресвятої Богородиці " міста Бурштин Бурштинської міської ради Івано-Франківської області Української православної церкви (Православної церкви України) (ідент. код 40813512, місцезнаходження: вул. Лісна, 27, м. Бурштин, Івано-Франківська область) 347 558,00 грн заборгованості, з яких заборгованість з орендної плати за договором оренди від 17.08.2017 у сумі 230 000 грн, 12 597,00 грн - 3% річних , 12 961,00 грн - інфляційні втрати, 92 000,00 грн неустойки за невиконання обов`язку щодо своєчасного повернення майна, та 5 213,37грн судового збору за розгляд справи судом першої інстанції і 10 973,06грн судового збору за перегляд справи апеляційним судом.

У задоволенні зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Захід-Транс-Сервіс" до Релігійної громади храму " Покрови Пресвятої Богородиці " міста Бурштин Бурштинської міської ради Івано-Франківської області Української православної церкви (Православної церкви України) про визнання недійсним договору оренди від 17.08.2017 № 6 відмовити.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 15.12.2021

Головуючий суддя Т.Б. Бонк

Суддя С.М. Бойко

Суддя О.І. Матущак