ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" грудня 2021 р. Справа №910/19019/20

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Кравчук Н.М.

суддів Кордюк Г.Т.

Скрипчук О.С.

секретар судового засідання Процевич Р.Б.

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" б/н від 02.07.2021 (вх. № ЗАГС 01-05/2339/21 від 12.07.2021)

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 04.06.2021 (суддя Кобецька С.М., повний текст складено 14.06.2021)

у справі № 910/19019/20

за позовом: Івано-Франківської обласної ради в особі Управління з питань майна спільної власності територіальних громад області, м. Івано-Франківськ

до відповідача: Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" (надалі ПрАТ "ВФ Україна"), м. Київ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Комунальне некомерційне підприємство "Прикарпатський клінічний шкірно-венерологічний центр Івано-Франківської обласної ради", м.Івано-Франківськ

про стягнення неустойки в розмірі 59 687,63 грн, усунення перешкод в користуванні майном шляхом його звільнення

за участю учасників справи:

від позивача: Грицків М.І. представник (довіреність 3129/03-02/009 від 13.05.2021)

від відповідача: Ліпенко Ю.К. адвокат (ордер серії ВС №1084510 від 02.07.2021);

від третьої особи: не з`явилися

ВСТАНОВИВ:

Івано-Франківська обласна рада в особі Управління з питань майна спільної власності територіальних громад області звернулась до господарського суду з позовом до ПрАТ "ВФ Україна" про стягнення неустойки в розмірі 59 687,63 грн (з урахуванням заяв про збільшення суми позовних вимог), усунення перешкод в користуванні майном шляхом його звільнення.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 04.06.2021 у справі №910/19019/20 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з ПрАТ "ВФ Україна" на користь Івано-Франківської обласної ради в особі Управління з питань майна спільної власності територіальних громад області 59 687,63 грн неустойки та 4 204, 00 грн судового збору. Зобов`язано ПрАТ "ВФ Україна" усунути перешкоди в користуванні частиною горища загальною площею 10,0 кв.м. по вул. Короля Данила, 10 у м. Івано-Франківську шляхом його звільнення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що 03.05.2020 закінчився строк дії договору оренди, в матеріалах справи відсутні докази продовження терміну дії останнього, таким чином, відсутні правові підстави для користування відповідачем частиною горища загальною площею 10,0 кв. м. по вул. Короля Данила, 10 у м. Івано-Франківську. З огляду на викладене, суд дійшов висновку задоволити позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні позивачем орендованим майном шляхом його звільнення. Окрім того, місцевим господарським судом також визнано обґрунтованим нарахування позивачем неустойку в розмірі 59 687,63 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ПрАТ "ВФ Україна" оскаржило його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі скаржник покликається на те, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт зазначає, що позивачем не було надано суду жодних доказів, які б підтверджували той факт, що Івано-Франківська обласна рада чи Управління з питань майна спільної власності територіальних громад області є власником або титульним володільцем нерухомого майна, щодо якого заявлений позов, а саме частини горища загальною площею 10,0 кв.м. на вул. Короля Данила, 10 у м. Івано-Франківську. Окрім того, позивачем не було подано суду належних доказів вчинення перешкод відповідачем у користуванні вказаним майном. Як на підставу для задоволення позовних вимог про усунення перешкод в користуванні майном суд першої інстанції посилається на п.2.3. договору оренди, відповідно до якого, орендар повертає балансоутримувачу об`єкт оренди за актом приймання передачі у погоджений сторонами термін. Проте, заявлені позовні вимоги мають зовсім іншу правову природу і не стосуються зобов`язання орендаря виконати умову договору оренди, шляхом повернення майна балансоутримувачеві, а є вимогами про усунення перешкод в користуванні майном - негаторним позовом.

Також ПрАТ "ВФ Україна" звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 20.11.2020 у справі № 916/1319/19 дійшла висновку, що при розрахунку розміру неустойки згідно з ч.2 ст.785 ЦК України за неповернення майна з оренди після припинення дії договору найму до її складу не включається податок на додану вартість, який мав би сплачуватися орендарем орендодавцю у випадку правомірного користування майном. Однак, місцевий господарський суд всупереч вказаним правовим висновкам Верховного Суду, стягнув з ПрАТ «ВФ Україна» неустойку в сумі 59 687,63 грн. з урахуванням ПДВ. Здійснивши власний розрахунок відповідач зазначає, що до стягнення підлягає 41 956,79 грн. неустойки.

В судовому засіданні представник скаржника доводи апеляційної скарги підтримав в повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечив з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу (зареєстрований в канцелярії суду за вх.№ ЗАГС 01-04/5631/21 від 11.08.2021), рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, відтак, просить суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Третя особа участі уповноваженого представника в судовому засіданні не забезпечила, хоча належним чином була повідомлена про час, дату та місце розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції у відповідності до ст. 269 ГПК України переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Встановивши обставини справи, вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, заслухавши представників сторін, Західний апеляційний господарський суд встановив таке.

03.02.2020 між Івано-Франківською обласною радою в особі Управління об`єктами спільної власності територіальних громад області (перейменовано Управління з питань майна спільної власності територіальних громад області) (орендодавець), Комунальним некомерційним підприємством "Прикарпатський клінічний шкірно-венерологічний центр Івано-Франківської обласної ради" (балансоутримувач) та ПрАТ "ВФ Україна" (орендар) було укладено договір оренди майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області.

Відповідно до п.п. 1.1., 1.2. договору орендодавець передає у строкове платне користування орендарю з метою розміщення обладнання стільникового зв`язку частину горища загальною площею 10,0 кв.м. по вул. Короля Данила, 10 у м.Івано-Франківську, що перебуває на балансі Комунального некомерційного підприємства "Прикарпатський клінічний шкірно-венерологічний центр Івано-Франківської обласної ради".

Згідно з пунктами 2.1., 2.2. договору орендар вступає у строкове платне користування об`єктом оренди з моменту підписання сторонами акта приймання передачі. Передача майна в оренду не надає орендодавцю право власності на це майно. Майно залишається у спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст області.

Орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області та пропорції її розподілу, затвердженої рішенням обласної ради від 10.06.2016 №207-5/2016, становить 4 651,98 грн з ПДВ за базовий місяць і перераховується на рахунок орендодавця щомісячно не пізніше 20 числа наступного місяця з врахуванням індексу інфляції (пункти 4.1.,4.2. договору).

Відповідно до п.п. 3.2.3., 3.2.4. договору орендар взяв на себе обов`язок утримувати об`єкт оренди у справному стані, за власні кошти і за письмовим погодженням орендодавця та балансоутримувача здійснювати його поточний і капітальний ремонт, підтримувати чистоту об`єкта оренди, а також закріпленої території згідно з санітарними правилами.

Договір діяв з 03.02.2020 по 03.05.2020 (пункт 7.1.договору).

Дія договору припиняється у випадку закінчення строку, на який його було укладено. Про припинення в цьому випадку сторони повідомляють одна одну не пізніше, як в місячний термін із дня закінчення цього договору (пункт 7.6.1.договору).

Згідно з п.7.8. договору останній підлягає продовженню при умові, якщо орендар належним чином виконував умови договору у тому числі своєчасно та в повному обсязі сплачував орендну плату і не пізніше, як за 30 календарних днів до закінчення терміну дії договору подав орендодавцеві письмову заяву на продовження терміну його дії.

Договір оренди не підлягає продовженню у випадку порушення орендарем істотних умов договору (пункт 7.9.3.договору).

Відповідно до п. 2.3. договору після закінчення дії цього договору орендар повертає балансоутримувачу об`єкт оренди за актом приймання-передачі у погоджений сторонами термін але не пізніше, як протягом 20-ти календарних днів із дня припинення дії договору.

У випадку невиконання орендарем зобов`язання щодо повернення орендодавцеві об`єкта оренди відповідно до пункту 2.3. цього договору, він сплачує орендодавцеві неустойку в сумі подвійного розміру орендної плати, встановленої і нарахованої згідно з цим договором з врахуванням ПДВ за період безпідставного користування об`єктом оренди (пункт 5.1.2.договору).

Як вбачається з акта приймання-передачі нерухомого майна від 03.02.2020 орендодавець за участю балансоутримувача передав, а орендар прийняв у строкове платне користування частину горища загальною площею 10,0 кв.м. по вул. Короля Данила, 10 у м. Івано-Франківську. Вказаний акт підписаний та скріплений печатками сторін без зауважень (а.с.19).

Листом №01/54 від 03.04.2020 (а.с.20) КНП "Прикарпатський клінічний шкірно-венерологічний центр Івано-Франківської обласної ради" звернувся до Управління об`єктами спільної власності територіальних громад області з запереченням щодо продовження договору оренди із ПрАТ "ВФ Україна" у зв`язку з погіршенням орендарем стану орендованого майна та нездійсненням останнім капітального ремонту об`єкта оренди.

Листом № 84/08-04/007 від 07.04.2020 (а.с.21-22) орендодавець повідомив орендаря про необхідність повернення об`єкта оренди після закінчення строку дії договору. Окрім того, у даному листі позивач зазначив про відсутність згоди балансоутримувача на продовження терміну дії договору.

23.09.2020 позивачем на адресу відповідача відправлено претензією №246/08-04/007, якою Управління вимагало у ПрАТ "ВФ Україна" сплатити неустойку на підставі п.5.1.2. договору оренди в розмірі 16904,50 грн за безпідставне використання частини горища на вул. Короля Данила, 10 у м. Івано-Франківську.

21.10.2020 позивачем на адресу відповідача відправлено претензією №274/03-02/007, якою Управління вимагало у ПрАТ "ВФ Україна" сплатити неустойку на підставі п.5.1.2. договору оренди в розмірі 8632,82 грн за безпідставне використання частини горища на вул. Короля Данила, 10 у м. Івано-Франківську.

Відповідно до поданого позивачем розрахунку неустойки (а.с.120), у зв`язку з неповерненням об`єкта оренди після закінчення строку дії договору, позивач за період з 24.05.2020 по 21.04.2021 нарахував відповідачу неустойку в розмірі 106 331,07 грн. Як вбачається з вказаного розрахунку, відповідач погасив заборгованість в розмірі 46 643,44 грн. Таким чином, сума несплаченої ПрАТ "ВФ Україна" неустойки складає 59 687,63 грн.

Вищевказані обставини стали підставою для звернення Івано-Франківська обласна рада в особі Управління з питань майна спільної власності територіальних громад області звернулась до господарського суду з позовом до ПрАТ "ВФ Україна" про стягнення неустойки в розмірі 59 687,63 грн (з урахуванням заяв про збільшення суми позовних вимог), усунення перешкод в користуванні майном шляхом його звільнення.

При винесенні постанови колегія суддів керувалася таким.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України).

У відповідності до ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Слід зауважити, що право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997, визначено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (частина 1 статті 317 цього Кодексу).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина 1 статті 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина 1 статті 321 цього Кодексу).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

З огляду на зміст наведених правових норм власник має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає йому користуватися і розпоряджатися своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом. Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого перебуває річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Предметом негаторного позову є вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися та розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою для звернення з негаторним позовом є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне чинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Усунення перешкод власнику у користуванні своїм майном, як спосіб захисту цивільного права чи інтересу, фактично передбачає покладення на відповідача обов`язок припинити дію, яка порушує право, та можливе лише щодо триваючого правопорушення.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 14.08.2019 у справі №921/152/17-г/4.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту колегія суддів Західного апеляційного господарського суду зазначає, що звертаючись до суду з позовом у справі, яка розглядається, Івано-Франківська обласна рада в особі Управління з питань майна спільної власності територіальних громад області просила суд зобов`язати відповідача усунення перешкод в користуванні майном шляхом його звільнення. В обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що ПрАТ "ВФ Україна" використовує приміщення комунальної власності без відповідних на те правових підстав.

Судова колегія наголошує, що предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом (шляхом звільнення виробничих приміщень власника від неправомірного перебування у них майна третіх осіб, виселення з неправомірно займаних нежитлових приміщень власника, знесення неправомірно збудованих споруд, накладення заборони на вчинення неправомірних дій щодо майна власника тощо). Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення (постанови Верховного Суду від 25.07.2019 у справі №910/20089/17, від 27.11.2018 у справі №923/237/17).

Проте, судова колегія зазначає, що позивач не надав суду жодних доказів, які б підтверджували той факт, що ПрАТ "ВФ Україна" вчиняє перешкоди для власника у користуванні майном, а саме частиною горища загальною площею 10,0 кв.м. на вул. Короля Данила, 10 у м. Івано-Франківську.

Колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та бути спрямованим на захист порушеного права.

Проте на думку колегії суддів, позивачем не доведено які саме перешкоди мають бути усунуті і яким чином та, що обраний ним спосіб захисту у виді заявлених позовних вимог сприятиме запобіганню порушенню або його припиненню.

Натомість, приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд, визнавши заявлені позовні вимоги обґрунтованими, задовольнив їх та зобов`язав відповідача усунути перешкоди в користуванні майном шляхом його звільнення.

При цьому судом першої інстанції не наведено, які саме перешкоди відповідач вчиняє, що перешкоджають позивачеві належним чином користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

З урахуванням вищевикладеного судова колегія вважає, що позивач в цій частині позову обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки не надав суду належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 76-79 ГПК України на підтвердження факту вчинення ПрАТ "ВФ Україна" перешкод для власника у користуванні належним йому майном.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову.

Відтак, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог про усунення перешкод в користуванні майном шляхом його звільнення помилковим, що зумовлює скасування оскаржуваного рішення в цій частині та прийняття нового, про відмову у задоволенні позову.

Предметом позову у цій справі є також матеріально-правова вимога позивача про стягнення неустойки в розмірі 59 687,63 грн за період безпідставного користування частиною горища загальною площею 10,0 кв.м. по вул. Короля Данила, 10 у м.Івано-Франківську.

Відповідно до зі ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. При цьому, за правилами статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ст.785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Як було зазначено вище, пунктом 2.3 договору сторони погодили, що після закінчення дії цього договору орендар повертає балансоутримувачу об`єкт оренди за актом приймання-передачі у погоджений сторонами термін але не пізніше, як протягом 20-ти календарних днів із дня припинення дії договору.

У випадку невиконання орендарем зобов`язання щодо повернення орендодавцеві об`єкта оренди відповідно до пункту 2.3. цього договору, він сплачує орендодавцеві неустойку в сумі подвійного розміру орендної плати, встановленої і нарахованої згідно з цим договором з врахуванням ПДВ за період безпідставного користування об`єктом оренди (пункт 5.1.2 договору)

Відповідно до ст.29 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» за невиконання зобов`язань за договором оренди, в тому числі за зміну або розірвання договору в односторонньому порядку, сторони несуть відповідальність, встановлену законодавчими актами України та договором.

Згідно із ч.1 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції встановив, що строк дії договору оренди майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області від 03.02.2020 закінчився 03.05.2020, докази повернення відповідачем позивачу за актом приймання-передачі орендованого майна відсутні.

Як вбачається з матеріалів справи (розрахунок заборгованості - а.с.120), за безпідставне користування об`єктом оренди в період травень 2020 - квітень 2021 позивачем заявлено до стягнення з відповідача неустойку в розмірі 59 687,63 грн з урахуванням суми податку на додану вартість.

Проаналізувавши вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає, що в даному випадку наявні правові підстави для застосування ч.2 ст. 785 ЦК України та стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за користування об`єктом оренди за час прострочення.

Проте, перевіривши поданий розрахунок, суд звертає увагу на те, що у розмір неустойки (подвійна плата орендної плати) позивачем було безпідставно включено податок на додану вартість у розмірі 20 %, з огляду на таке.

Відповідно до ст.185 ПК України об`єктом оподаткування є операції платників податку з: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; ввезення товарів на митну територію України; вивезення товарів за межі митної території України; постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Відповідно до п. 188.1 ст. 188 ПК України при розрахунку розміру неустойки згідно із ч. 2 ст. 785 ЦК України за неповернення майна з оренди після припинення дії договору найму не включається ПДВ, який мав би сплачуватися орендарем орендодавцю у випадку правомірного користування майном.

Аналогічну правову позицію зазначено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду у постанові від 20.11.2020 у справі № 916/1319/19.

За вищезазначених обставин суд апеляційної інстанції зазначає про те, що неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення, встановлена ч.2 ст. 785 ЦК України, є штрафною санкцією та відповідно до норм ст.185 ПК України не є об`єктом оподаткування ПДВ.

З огляду на наведене судова колегія приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного розрахунку.

Подвійна плата орендна плата за спірний період становила 106 331, 07 грн.

Сплачено неустойки: 46 643,44 грн.

До оплати (з включеним ПДВ): 106 331,07 грн. - 46 643,44 грн. = 59 687,63 грн.

Загальний розмір нарахованої неустойки без урахування ПДВ у складі орендної плати складає: 106 331,07 грн. - 17 721,84 грн. (20% ПДВ) = 88 609,23 грн.

За таких умов, сума неустойки до оплати (без включення ПДВ) мала б скласти 41 965,79 грн., згідно наступного розрахунку: 88 609,23 грн. - 46 643,44 грн. = 41 965,79 грн.

Як зазначено позивачем у позовній заяві та не заперечується скаржником, останній частково сплатив на користь позивача 46 643,44 грн., а тому сума неустойки, яка підлягає до стягнення з відповідача, становить 41 965,79 грн без ПДВ.

Однак, суд першої інстанції наведеного не врахував та помилково стягнув з відповідача 59 687,63 грн неустойки з включенням ПДВ в сумі 17721,84, який, як зазначено вище, не підлягав нарахуванню.

Згідно зі ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтями 76, 77 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставин, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу відповідача належить задоволити частково, рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 04.06.2021 у справі №910/19019/20 в частині стягнення з відповідача на користь позивача 17721,84 грн неустойки скасувати, в цій частині прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 04.06.2021 у справі №910/19019/20 в частині зобов`язання Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" усунути перешкоди в користуванні частиною горища загальною площею 10,0 кв.м. по вул. Короля Данила, 10 у м.Івано-Франківську шляхом його звільнення скасувати, в цій частині прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Керуючись, ст.ст. 269, 275, 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" задоволити частково.

2. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 04.06.2021 у справі №910/19019/20 в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" на користь Івано-Франківської обласної ради в особі Управління з питань майна спільної власності територіальних громад області 17721,84 грн неустойки скасувати, в цій частині прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

3. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 04.06.2021 у справі №910/19019/20 в частині зобов`язання Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" усунути перешкоди в користуванні частиною горища загальною площею 10,0 кв.м. по вул. Короля Данила, 10 у м. Івано-Франківську шляхом його звільнення скасувати, в цій частині прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" на користь Івано-Франківської обласної ради в особі Управління з питань майна спільної власності територіальних громад області 1 477,70 грн судового збору за подання позовної заяви.

5. Стягнути з Івано-Франківської обласної ради в особі Управління з питань майна спільної власності територіальних громад області на користь Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" 4089,45 грн судового збору.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбаченні ст.288 ГПК України.

7. Справу повернути до Господарського суду Івано-Франківської області.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Головуючий суддя Н.М. Кравчук

судді Г.Т. Кордюк

О.С. Скрипчук