ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" листопада 2021 р. Справа№ 910/6753/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ткаченка Б.О.

суддів: Коротун О.М.

Суліма В.В.

за участі секретаря судового засідання Яценко І.В.

та представників сторін згідно з протоколом судового засідання від 23.11.2021

розглянувши матеріали апеляційної скарги Фірми «Т.М.М.» - товариства з обмеженою відповідальністю

на рішення Господарського суду міста Києва від 23.04.2021 (повне рішення - 18.05.2021)

у справі № 910/6753/20 (суддя - Баранов Д.О.)

за позовом Фірми «Т.М.М.» - товариства з обмеженою відповідальністю

до Акціонерного товариства «Альфа-банк»

треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1. Державне підприємство "Сетам"

2. Товариство з обмеженою відповідальністю "Парадай-З"

3. Товариство з обмеженою відповідальністю "Бест Корп"

4. ОСОБА_1

5. Товариство з обмеженою відповідальністю "Ріелтек"

6. приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Осипенка Дмитра Олеговича

7. Міністерство юстиції України

8. Акціонерне товариство "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Аванпост"

9. Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Юнівес"

про зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

Фірма «Т.М.М.» - товариство з обмеженою відповідальністю (далі - Фірма «Т.М.М.», позивач, апелянт) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Альфа-банк" (далі - АТ «Альфа-банк», відповідач, Банк) про:

- визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису № 7860, вчиненого 20.12.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенко Дмитром Олеговичем;

- визнання недійсними результатів прилюдних торгів, які відбулися у 30.11.2018 та оформлені протоколами електронних торгів від 30.11.2018 № 373137, № 373132, № 373136, № 373131 Державного підприємства «Сетам» (далі - ДП «Сетам»);

- визнання недійсними Актів про реалізацію предмета іпотеки № 55614244 від 11 грудня 2018, № 55614244/14 від 08.02.2019 року, № 55614244/14 від 12.02.2019 року, № 055614244/14 від 25.01.2019, виданих за результатами торгів;

- визнання недійсними свідоцтв про право власності, виданих приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Потаповим М.Ю., оформлених за № 70 від 11.12.2018, за № 327 від 26.02.2019, свідоцтва про право власності, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А. оформлене за № 210 від 18.02.2019, свідоцтва про право власності, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ракитянським В.А. оформлене за № 66 від 25.01.2019;

- скасування державної реєстрації права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Парадай-3» (далі - ТОВ «Парадай-3») на групу приміщень № 153 (номер запису про право власності 30457679) загальною площею 960,7 кв.м, що знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Володимирська, 49а; на нежитлове приміщення № 145 (номер запису про право власності 29393037) загальною площею 1137,8 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Володимирська, 49а;

- скасування державної реєстрації права власності Толвариство з обмеженою відповідальністю «Бест-Корп» (далі - ТОВ «Бест-Корп») на групу приміщень № 151 (номер запису про право власності 30561219) загальною площею 688,90 кв.м, що знаходяться за адресою: місто Київ, вулиця Володимирська, 49а;

- скасування державної реєстрації права власності товариство з обмеженою відповідальністю «Ріелтек» (далі - ТОВ «Ріелтек») на нежитлове приміщення № 145 (номер запису про право власності/довірчої власності 31850333) загальною площею 1137,80 кв.м, що знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Володимирська, 49а;

- скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення АДРЕСА_1;

- відновити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно чинність запису про право власності Фірми "Т.М.М." на нерухоме майно за:

№ 5802058 від 27.05.2014, здійсненого на підставі рішення № 13351277 від 27.05.2014 (група приміщень № 151);

№ 5803629 27.05.2014, здійсненого на підставі рішення № 13354892 від 27.05.2014 (група приміщень № 153);

№ 990966 від 15.04.2013, здійсненого на підставі рішення № 2416392 від 20.05.2013 (нежитлове приміщення № 145);

№ 992086 від 15.04.2013, здійсненого на підставі рішення № 2419702 від 20.05.2013 (нежитлове приміщення № 144).

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.04.2021 у справі № 910/6753/20 у задоволенні позову Фірми "Т.М.М." - товариства з обмеженою відповідальністю до Акціонерного товариства "Альфа-банк" про зобов`язання вчинити дії - відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції зазначив, що закінчення терміну фінансування не є доказом настання строку виконання зобов`язань за договором за наявності наступних додаткових угод, зокрема, додаткової угоди № 47 та № 48 до договору, які були укладені після цього. Водночас, позивачем не доведено, що спірний виконавчий напис № 7860 буввчинений у порушення норм чинного законодавства.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із згаданим рішенням, Фірма "Т.М.М." - товариство з обмеженою відповідальністю оскаржило його в апеляційному порядку, просила скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 23.04.2021 у справі № 910/6753/20 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов Фірми "Т.М.М." - товариство з обмеженою відповідальністю повністю.

Апеляційну скаргу позивач обґрунтовує наступним:

при прийнятті рішення суд не надав відповіді на жоден із аргументів позивача, не дослідив та не надав оцінки поданим доказам, які впливають на вирішення справи;

суд не дослідив та не врахував всіх умов Кредитного договору М252-СВ в ред. від 30.03.2007р. та Додаткової угоди №47, не дослідив кожен договір окремо, не проаналізував та не співставив між собою положення вказаних документів, чим допустив порушення ст.86 ГПК України;

строком/терміном дії Кредитного договору був проміжок часу з 04.03.2004р. по 31.01.2014 р., адже саме по 31.01.2014 р. позичальник міг належним чином виконати умови Кредитного договору в редакції від 30.03.2007 року, до закінчення його строку дії;

договір, хоч і має назву «додаткова угода», але за своєю суттю та, з врахуванням факту об`єктивної дійсності про закінчення строку дії Кредитного договору від 30.03.2007 року, є окремим кредитним договором, метою якого є рефінансування заборгованості Фірми;

саме по собі укладення сторонами Кредитного договору в редакції Додаткової угоди №47 від 29.04.2014 р. не змінює того факту, що право АТ «Альфа-Банк» вимагати повного дострокового повернення усієї суми заборгованості виникло у останнього ще 01.02.2014 р.;

апелянт не погоджується, що постанова Касаційного господарського суду від 14.04.2020 у справі № 873/41/19 не має приюдиційного значення для встановлення строку дії Кредитного договору;

позивачем не піднімались та судом не досліджувались такі питання як: закінчення строку фінансування та строку дії Кредитного договору в редакції від 30.03.2007р., зі змінами, внесеними Додатковою угодою №46 від 16.12.2013р. та виникнення права вимоги за цим кредитним договором;

справа № 910/1580/18 розглядалась судами з інших підстав, і в межах цієї справи суди не надавали оцінки співвідношенню Кредитного договору в редакції додаткових угод № 26 від 30.03.2007 р., № 46 від 16.12.2013 р. з Кредитним договором в редакції від 29.04.2014 року. Крім того, суди не досліджували умови Кредитного договору від 29.04.2014 р. щодо надання позичальнику нової частки, що, за своєю суттю, є рефінансуванням, а не реструктуризацією заборгованості;

позивач вважає недоцільним посилання суду першої інстанції на постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.10.2016 у справі № 910/7933/16 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 24.05.2017 у справі № 910/8143/16 оскільки в межах наведених справ судами не досліджувались положення додаткових угод № 47 та № 48, та з цього приводу не встановлювались жодні обставини.

Скаржник вважає, що:

- подією, яка має юридичне значення є закінчення встановленого сторонами в Додатковій угоді №46 від 16.12.2013 року строку фінансування (кредитування) - 31.01.2014 року;

- порядок повернення вже отриманих Часток, а також відповідальність за їх несвоєчасне повернення передбачений виключно положеннями Кредитного договору в редакції від 30.03.2007р. з врахуванням змін, внесених Додатковою угодою №46 від 16.12.2013 р.;

- укладення Кредитного договору в редакції Додаткової угоди №47 відбулось майже через три місяці після закінчення строку фінансування (кредитування), а тому така угода не може змінювати порядок обчислення, перебігу та визначати момент закінчення строків, які станом на момент її укладення закінчилися;

- з огляду на закінчення 31.01.2014 року строку фінансування (кредитування) право вимоги по Кредитному договору у Банку виникло 01.02.2014 року, і саме не пізніше одного року з цієї дати, тобто не пізніше 01.02.2015 Банк мав право звернутися до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису (ст. 88 ЗУ «Про нотаріат»);

- відповідно до положень статті 1048 Цивільного кодексу України та умов Кредитного договору в редакції від 30.03.2007р. (з врахуванням змін, внесених ДУ №46 від 16.12.2013р.) із закінченням терміну фінансування (кредитування) у відповідача зникло право нараховувати та стягувати відсотки за Кредитним договором (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12);

- всі суми, стягнуті відповідачем з позивача (2 439 988, 18 євро) після закінчення строку фінансування (кредитування) та до вчинення спірного виконавчого напису, мали зараховуватись в погашення суми заборгованості по тілу кредиту;

- станом на день вчинення виконавчого напису нотаріусом, сума заборгованості за Кредитним договором №252-СВ у новій редакції від 30.03.2007 р. була меншою, ніж заявлена відповідачем у розрахунку та на яку вчинено виконавчий напис, оскільки зазначена без урахування стягнених з позивача 2 439 988,18 євро. - а отже, не була безспірною.

Короткий зміст заперечень проти апеляційної скарги

05.07.2021 до Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від АТ «Альфа-Банк».

Відповідач зазначає, що позивач у своїй апеляційній скарзі, як і протягом всього розгляду справи в суді першої інстанції, помилково ототожнює термін фінансування зі строком дії Кредитного договору № 252-СВ від 04.03.2004 року. Відповідач наголошує на тому, що термін «Фінансування» означає максимальний термін, протягом якого загальна сума фінансування повинна бути повернута позивачем відповідачу. Сторони договору окремо визначили у Розділі 11 договору, що договір діє до повного виконання позивачем своїх зобов`язань за договором. Таким чином, оскільки відповідач письмово не повідомляв позивача у відповідності до п. 11.11, договір діє до повного виконання позивачем своїх зобов`язань та жодних підстав вважати, що договір закінчив свій строк дії 31.01.2014 разом з закінчення Терміну Кредиту (Фінансування) - немає, а такі твердження позивача є лише викривленням дійсних положень Кредитного договору.

Відповідач вважає, що зі змісту додаткової угоди № 47 слідує, що твердження позивача, що у відповідача виникло право вимоги повернення коштів саме з 01.02.2014 року є помилковим.

Сторона не погоджується з твердженням позивача, що обставини, встановлені судовими рішеннями у справах № 910/7933/16 та 910/8143/16 не є преюдиціальними у розумінні ст. 75 ГПК. Вважає, що таке твердження спростовується текстом самих рішень.

Відповідач вважає помилковими і посилання позивача на те, що обставини, встановлені у справі № 910/1580/18 щодо безспірності заборгованості не мають прийматися судом при розгляді даної справи, оскільки у справі № 910/1580/18 не досліджуватися такі питання, як строк фінансування, строк дії Договору в редакції додаткової угоди № 46 слід зазначити, що судом у справі № 910/1580/18 і не мали прийматися за основу для ухвалення рішення положення Договору, визначені додатковою угодою № 46 та іншими додатковими угодами, які укладалися, ще раніше. Оскільки після цього до Договору вносилися зміни, зокрема його текст було викладено у новій редакції, встановлено нові строки виконання зобов`язань, тощо. Враховуючи те, що судом у справі № 910/1580/18 досліджувалися умови Договору саме в останній його редакції, логічним є те, що саме такі висновки суду є актуальними.

А, відтак, відповідач просить суд залишити рішення Господарського суду м. Києва від 23.04.2021 року у даній справі без змін, а апеляційну скаргу Фірми «Т.М.М.» - товариства з обмеженою відповідальністю - без задоволення.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання

01.07.2021 до Північного апеляційного господарського суду надійшли письмові пояснення щодо апеляційної скарги від третьої особи 4 ОСОБА_1, в якій зазначає, що вважає апеляційну скаргу необгрунтованою, а рішення суду першої інстанції, таким що ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права та не підлягає скасуванню.

Третя особа 4, зокрема, вважає, що укладення та підписання сторонами додаткових угод №47 та №48 є вільним волевиявленням обох сторін угод, а відтак твердження апелянта, що термін дії кредитного договору регулюється лише додатковою угодою №46 є невірним. Умовам додаткових угод №47 та №48 до кредитного договору у вказаних справах вже була надана правова оцінка, яка надана у господарських справах та щодо осіб, які є учасниками даної справи, а відтак ці обставини не підлягають повторному доказуванню.

На думку третьої особи 4, кінцевий термін користування кредитом, враховуючи додаткову угоду №48, мав сплинути 31.03.2021, а позичальник був зобов`язаний погасити частину заборгованості за тілом кредиту в строк до 30.09.2017 р.

Учасник апеляційного провадження зазначає, що судами у справах № 910/1580/18 та № 910/7933/16 встановлювалось, що за укладеними сторонами додатковими угодами до кредитного договору № 47 та № 48, строк виконання зобов`язань Фірми «ТММ» - ТОВ перед ПАТ «Укрсоцбанк» встановлений до 31.03.2021 (включно), а тому Банк звернувся до нотаріуса в межах річного строку встановленого ст. 88 ЗУ «Про нотаріат».

Крім того, третя особа 4 зазначає, що законність дій Банку та нотаріуса щодо вчинення виконавчих написів встановлена та підтверджена Постановою Верховного суду від 06.11.2018 р. у справі № 910/1580/18 та не потребує доказування в силу приписів ч.4 ст. 75 ГПК України. Справа № 910/1580/18 має тотожний із даною справою склад сторін та предмет позову, яким позивачу відмовлено у задоволенні позову про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, в тому числі і оспорюваного в даній справі, з підстав того, що обидві умови вчинення виконавчого напису, встановлені статтею 88 Закону України "Про нотаріат": його безспірність та дотримання строку, у межах якого він вчиняється, були дотримані. В той час як аргументація позивача свідчить про спробу здійснити переоцінку обставин вже встановлених судом у справі №910/1580/18, що прямо протирічить принципу остаточності судового рішення.

Третя особа 4 вважає безпідставним і посилання позивача на рішення суду у справі №873/41/19, оскільки висновки Верховного Суду, зроблені у справі №873/41/19 під час розгляду заяви позивача у даній справі про скасування рішення третейського суду, не мають преюдиціального значення для розгляду даної справи, оскільки є лише оцінкою суду умов Кредитного договору в контексті правомірності передачі спору на розгляд третейського суду.

05.07.2021 до Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від третьої особи 3 ТОВ «Бест Корп», в якій третя особа 3 просить суд залишити без задоволення апеляційну скаргу Фірми «Т.М.М.» та залишити без змін рішення Господарського суду м. Києва від 23.04.2021р. у справі № 910/6753/20.

В обґрунтування відзиву третя особа 3, зокрема, зазначає, що повний текст Кредитного договору № 252-СВ складається з тексту самого договору в редакції від 03.04.2004 р. та додаткових угод №№ 1-49. Проте, в жодній додатковій угоді відсутні положення стосовно припинення дії Кредитного договору № 252-СВ саме 31.01.2014 року. Тому висновки позивача про те, що Кредитний договір № 252-СВ в редакції додаткової угоди № 47 є новим кредитним договором - безпідставні та надумані.

На думку третьої особи 3 додаткова угода № 46 не може розглядатись окремо від додаткових угод №№ 47-49, а право банку вимагати дострокового повернення боргу виникло на підставі додаткової угоди № 48, в якій сторони погодили суму заборгованості та графік її погашення.

Решта доводів третьої особи 3 ідентичні доводам третьої особи 4, викладеним раніше.

06.07.2021 до Північного апеляційного господарського суду надійшли письмові пояснення на апеляційну скаргу від третьої особи 2 - ТОВ «Парадай-3», в якій третя особа 2 просить суд залишити без задоволення апеляційну скаргу Фірми «Т.М.М.» та залишити без змін рішення Господарського суду м. Києва від 23.04.2021р. у справі № 910/6753/20.

В обґрунтування заперечень проти апеляційної скарги третя особа 2, зокрема, зазначає, що висновки позивача та незгода із рішенням суду першої інстанції будуються на помилкових вихідних даних щодо строку дії Кредитного договору та, відповідно, правової природи Додаткової угоди № 47. Натомість, на думку третьої особи 2, відсутні будь-які дані, які б вказували про такі наміри сторін укласти новий договір, як про це стверджує позивач, пропозицію укласти новий договір та її прийняття. Посилання на ст. 631 ЦК України в апеляційній скарзі не є релевантним, оскільки базується лише на довільному розумінні Додаткової угоди № 47, як самостійного договору безвідносно обставин справи.

Зміст Додаткової угоди №47 вказує на те, що вносились саме зміни до Кредитного договору, оскільки: назва Додаткової угоди № 47 беззаперечно вказує на те, що вона є додатковою угодою до Кредитного договору №252-СВ (за текстом Додаткової угоди №47 - Договір); із п.1 Додаткової угоди №47 слідує, що Сторони погодили викласти Договір та додатки до нього у новій редакції, яка додається в Додатку до цієї Додаткової угоди; згідно п.3 Додаткової угоди №47 всі терміни, що використовуються у цій Додатковій Угоді мають ті ж значення, що й в Договорі; відповідно до п.4 Додаткової угоди № 47 вона набирає чинності з дати її підписання уповноваженими представниками обох сторін та є невід`ємною частиною Договору.

Третя особа 2 в спростування твердження позивача, що метою укладення додаткової угоди № 47 є рефінансування, зазначає, що: мета кредиту визначена у п.1.2 Додаткової угоди №47, як фінансування обігових коштів позичальника, а саме на придбання будівельних матеріалів обладнання, запасних частин, інструментів, оплату підрядних та субпідрядних будівельно-монтажних робіт/послуг. а також на інші цілі (в тому числі інвестиційного характеру), попередньо погоджені з банком; загальна сума заборгованості визначена у п.1.3 Додаткової угоди №47 та становить 15 376 721,00 Євро і вона ідентична загальній сумі кредиту згідно п. 1.1 Додаткової угоди №47; у п. 2.2 Додаткової угоди №47 закріплено, що з 29.04.2014 р. надання Кредиту Банком не здійснюватиметься. При цьому дата укладення цієї Додаткової угоди № 47 - 29.04.2014 р. Фірма "Т.М.М." - ТОВ підтверджує, що за Додатковою угодою № 47 жодних грошових коштів не отримувала.

Крім того, третя особа 2 зазначає, що позиція позивача у справі №910/6753/20 зводиться до переоцінки обставин, вже встановлених у справі №910/1580/18.

12.07.2021 до Північного апеляційного господарського суду надійшли письмові пояснення на апеляційну скаргу від третьої особи 1 - ДП «Сетам», в яких зазначає, що не погоджується з вимогами даної апеляційної скарги, вважає її необґрунтованою та безпідставною. Одночасно третя особа 1 звернулась з клопотанням про поновлення строку для подання пояснень. Оскільки третя особа 1 не пропустила строк на подання письмових пояснень, клопотання про поновлення строк залишено без розгляду.

В обґрунтування заперечень на апеляційну скаргу третя особа 1 зазначає, що на момент проведення спірних торгів виконавчий напис №7860 від 20.12.2017, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенком Дмитром Олеговичем, був чинним. Отже, жодного порушення правил проведення електронних торгів, впливу таких порушень на результат торгів, а також порушення законних прав Позивача внаслідок проведення спірних торгів Позивачем не доведено.

Третя особа 1 вважає, що визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису, на підставі якого проведено електронні торги, після їх проведення не є підставою для визнання таких торгів недійсними.

На переконання третьої особи 1 у даній справі Державне підприємство "Сетам", яке є Організатором спірних торгів, орган державної виконавчої служби та переможці спірних торгів (ТОВ «Парадай-34», ТОВ «Бест Корп», ОСОБА_1 ) мали бути залучені у якості відповідачів. А, відтак, наявні підставі для відмови у позові в зв`язку з тим, що позивачем не залучено до справи належних відповідачів.

Крім того, третя особа 1 вважає, що оскільки одним з переможців торгів є фізична особа ОСОБА_1 , справа № 910/6753/20 підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на вказане, третя особа 1 просить суд залишити рішення Господарського суду міста Києва від 23.04.2021 у справі № 910/6753/20 без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Інші учасники справи не скористалися своїм правом згідно ч.1 ст.263 Господарського процесуального Кодексу України та не надали суду відзиву на апеляційну скаргу, що згідно ч.3 ст.263 Господарського процесуального Кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного судового рішення.

У судове засідання 23.11.2021 з`явилися представники позивача, відповідача, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, -2, -3, -4.

Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, -1, -5, -6, -7, -8, -9 у судове засідання 23.11.2021 не з`явилися. Про час та місце судового засідання належним чином повідомлені у відповідності до ст. ст.120, 242 ГПК України, що підтверджується матеріалами справи.

Суд констатує, що до визначеної дати проведення судового засідання - 23.11.2021 - від учасників справи не надійшло заяв, клопотань пов`язаних з рухом апеляційної скарги, у т.ч. про перерву чи відкладення розгляду справи, що унеможливило б розгляд справу у цьому судовому засіданні.

Частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Беручи до уваги те, що суд апеляційної інстанції не визнавав участь учасників справи обов`язковою, учасники належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, а також з метою дотримання принципу розумності строків розгляду справи, необхідності забезпечення захисту здоров`я учасників судового процесу і співробітників суду та з урахуванням рекомендацій уповноважених суб`єктів щодо запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з огляду на наявність достатніх у матеріалах справи доказів для вирішення даної справи, колегія суддів дійшла до висновку про можливість здійснення апеляційного перегляду оскарженого рішення за наявними матеріалами справи.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 02.06.2021 справу №910/6753/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Ходаківська І.П., судді - Владимиренко С.В., Демидова А.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.06.2021 відкрито апеляційне провадження у справі № 910/6753/20 та призначено розгляд апеляційної скарги на 28.07.2021.

У судовому засіданні 28.07.2021 оголошено перерву до 08.09.2021. У зв`язку з перебуванням судді Владимиренко С.В. у відпустці з 06.09.2021 справу знято з розгляду, повідомлено сторони, що наступне судове засідання відбудеться 15.09.2021.

У судовому засіданні 15.09.2021 представником Фірми "Т.М.М." - товариства з обмеженою відповідальністю подано письмову заяву про відвід колегії суддів у складі: Ходаківської І.П. - головуючого, Демидової А.М., Владимиренко С.В. від розгляду справи № 910/6753/20.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.09.2021 у справі № 910/6753/20 визнано заяву Фірми "Т.М.М." - товариства з обмеженою відповідальністю про відвід колегії суддів у складі: Ходаківської І.П. - головуючого, Демидової А.М., Владимиренко С.В. від розгляду справи №910/6753/20 необґрунтованою та відмовлено у задоволенні заяви Фірми "Т.М.М." - товариства з обмеженою відповідальністю про відвід колегії суддів у складі: Ходаківської І.П. - головуючого, Демидової А.М., Владимиренко С.В. від розгляду справи №910/6753/20.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.09.2021 задоволено заяву колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: Ходаківської І.П. - головуючого, Владимиренко С.В., Демидової А.М. про самовідвід від розгляду справи № 910/6753/20, матеріали справи № 910/6753/20 передано для здійснення визначення складу судової колегії автоматизованою системою, відповідно до положень ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.09.2021 для розгляду апеляційної скарги Фірми «Т.М.М.» - товариства з обмеженою відповідальністю сформована колегія суддів у складі: головуючого судді Ткаченка Б.О., суддів Коротун О.М. та Суліма В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.09.2021 справа № 910/6753/20 прийнята до провадження колегією суддів у складі: Ткаченка Б.О. - головуючого, суддів Коротун О.М. та Суліма В.В. та призначено до розгляду 02.11.2021.

У судовому засіданні 02.11.2021 розгляд справи відкладено на 23.11.2021.

У судовому засіданні 23.11.2021 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

04.03.2004 між АКБ "ХФБ Банк Україна" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк") (далі - Банк) та Фірма "Т.М.М" - товариство з обмеженою відповідальністю (далі - позичальник) укладено кредитний договір № 252-СВ.

Сторонами неодноразово вносились зміни до вказаного кредитного договору.

Так, згідно п. 1.1. кредитного договору (в редакції додаткової угоди № 47 від 29.04.2014) банк, відповідно до умов цього договору, надає позичальнику кредит з загальною сумою кредиту 15 376 721,00 євро з можливістю отримання в євро та з терміном кредиту до 31.03.2021.

За умовами п. 1.2. кредитного договору, кредит надається з метою фінансування обігових коштів позичальника, а саме на: придбання будівельних матеріалів, обладнання запасних частин, інструментів, оплату підрядних та субпідрядних будівельно-монтажних робіт/послуг, а також на інші цілі (в тому числі інвестиційного характеру) попередньо погодженні з банком.

Сума заборгованості за кредитом станом на 29.04.2014 становить 15 376 721,00 євро (п. 1.3. кредитного договору).

У пункті 3.2 кредитного договору (в редакції додаткової угоди № 47) сторонами погоджено графік погашення суми кредиту.

Пунктом 9.2. кредитного договору (в редакції додаткової угоди № 47) встановлено, що при настанні випадку невиконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, в будь-який час після настання випадку невиконання, банк має право, в тому числі дострокового, погашення кредиту і, в такому випадку, кредит повинен бути достроково погашений позичальником зі сплатою всіх належних до сплати процентів та інших платежів, передбачених договором.

30.09.2016 укладено додаткову угоду № 48, відповідно до умов якої, сторони домовились встановити новий графік повернення кредиту (тіла та процентів), який викладено у п. 4 вказаної додаткової угоди.

19.01.2006 ПАТ "Укрсоцбанк" (іпотекодержатель) та Фірмою "Т.М.М." (іпотекодавець) укладено іпотечний договір, з подальшим внесенням змін та доповнень, та який викладений у новій редакції 27.05.2014, за змістом якого Фірмою "Т.М.М." в забезпечення виконання своїх зобов`язань за Кредитним договором передано Банку в першочергову іпотеку з найвищим пріоритетом обтяження:

- нежитлове приміщення № 144, загальною площею 1 206,00 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, буд. 49-А;

- нежитлове приміщення № 145, загальною площею 1 137,80 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, буд. 49-А;

- групу приміщень № 151, загальною площею 688,90 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, буд. 49-А;

- групу приміщень № 153, загальною площею 960,70 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, буд. 49-А.

Вартість вказаних приміщень (далі - предмет іпотеки) на день підписання цього Іпотечного договору (27.05.2014) сторонами була узгоджена у розмірі 125 217 504, 30 грн. (п. 1.3. іпотечного договору).

Позивач зазначає, що станом на 31.01.2014 зобов`язання позичальника за кредитним договором не були виконані в повному обсязі, а була наявна заборгованість по тілу кредиту.

ПАТ "Укрсоцбанк", правонаступником якого є АТ "Альфа-Банк", звернулось до приватного нотаріуса за вчиненням виконавчого напису.

20.12.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенко Д.О. вчинено виконавчий напис за № 7860, в якому зазначений строк, за яким проводиться стягнення: з 31.10.2017 по 13.11.2017.

За даним виконавчим написом було звернено стягнення на нерухоме майно позивача на користь ПАТ "Укрсоцбанк" на підставі договору іпотеки від 19.01.2006, а саме: нежитлові приміщення № 144 загальною площею 1206,00 кв.м, № 145 загальною площею 1137,80 кв.м, № 151 загальною площею 688,90 кв.м та № 153 загальною площею 960,70 кв.м, що знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Володимирська, 49а.

На підставі виконавчого напису відділом примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України 23.01.2018 було відкрито виконавче провадження № 55614244.

Після чого, вказане нерухоме майно в межах виконавчого провадження № 55614244 було реалізоване Державним підприємством "Сетам" на електронних торгах 30.11.2018.

Згідно протоколів електронних торгів № 373137 та № 373132 переможцем визнано ТОВ "Парадай-3"; № 373136 - ТОВ "Бест Корп"; № 373131 - ОСОБА_1 .

ТОВ "Парадай-З" отримано акти про реалізацію предмета іпотеки № 55614244 від 11.12.2018 та № 55614244/14 від 08.02.2019, видані за результатами електронних торгів.

ТОВ "Бест Корп" отримано акт про реалізацію предмета іпотеки № 55614244/14 від 12.02.2019, видані за результатами електронних торгів.

ОСОБА_1 отримав акт про реалізацію предмета іпотеки № 55614244/14 від 25.01.2019.

26.02.2019 ТОВ "Парадай-3" отримано свідоцтво про реєстрацію права власності на вказане приміщення, зареєстроване за № 327, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Потаповим М.Ю.

11.12.2018 ТОВ "Парадай-З" отримано свідоцтво про реєстрацію права власності на вказане приміщення, зареєстроване за № 70, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Потаповим М.Ю.

18.02.2018 ТОВ "Бест Корп" отримано свідоцтво про реєстрацію права власності на вказане приміщення, зареєстроване за № 210, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А.

25.01.2019 ОСОБА_1 отримав свідоцтво про реєстрацію права власності на вказане приміщення, зареєстроване за № 66 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ракитянським В.А.

У подальшому 04.06.2019 ТОВ "Парадай-З" було здійснено відчуження приміщення № 145 на користь ТОВ "Ріелтек".

Відтак, позивач відзначає, що новими власниками нерухомого майна стали: ТОВ "Бест Корп", ТОВ "Парадай-З", ТОВ "Ріелтек" та ОСОБА_1 .

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Згідно із ст. 269 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК) України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх представників учасників справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржене рішення у даній справі залишити без змін, виходячи з наступного.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Дослідивши наведені у апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як зазначалось вище, 04.03.2004 між АКБ "ХФБ Банк Україна" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк") та Фірма "Т.М.М" - товариство з обмеженою відповідальністю укладено кредитний договір № 252-СВ.

Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину. Відповідно до даної статті правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

У силу ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором.

Під припиненням зобов`язання розуміють припинення правового зв`язку між його сторонами, звільнення їх від прав та обов`язків, що становлять зміст зобов`язання.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із частиною першою статті 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (частина перша статті 653 ЦК України).

За змістом частини першої статті 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає зі звичаїв ділового обороту.

У п.11.8 редакції Кредитного договору № 252-СВ від 04.03.2004р. встановлено, що зміни та доповнення до цього Договору є чинними та невід`ємною частиною договору, якщо вони здійснені в письмовій формі та підписані уповноваженими особами обох сторін, якщо інше не передбачено договором.

У п.11.9 редакції Кредитного договору № 252-СВ від 04.03.2004р. встановлено, що кожен додаток, повідомлення або інші документи, на які є посилання в договорі, становлять невід`ємну частину договору.

У п.1.1 Додаткової угоди № 26 від 30.03.2007р. до Кредитного договору № 252-СВ від 04.03.2004р. встановлено, що сторони погодились викласти Договір та додатки до цього в новій редакції, яка додається в Додатку до цієї додаткової угоди.

У п.11.8 Кредитного договору № 252-СВ в редакції Додатку до Додаткової угоди № 26 від 30.03.2007р. до Кредитного договору № 252-СВ також встановлено, що зміни та доповнення до цього Договору є чинними та невід`ємною частиною договору, якщо вони здійснені в письмовій формі та підписані уповноваженими особами обох сторін, якщо інше не передбачено договором.

У п.10.6 Кредитного договору № 252-СВ в редакції Додатку до Додаткової угоди № 47 від 29.04.2014 р. встановлено, що зміни та доповнення до цього Договору є чинними та невід`ємною частиною договору, якщо вони здійснені в письмовій формі та підписані уповноваженими особами обох сторін, а винятком заяв та повідомлення, що можуть бути підписані уповноваженими особами позичальника та банку засобами системи дистанційного обслуговування (Інтернет-Клієнт-Банк), якщо інше не передбачено договором.

Матеріали справи містять копії додаткових угод №№ 1-49 до кредитного договору № 252-СВ, на підставі яких до вказаного кредитного договору сторонами вносились зміни.

Колегією суддів встановлено, що в укладеному сторонами кредитному договорі, з урахуванням додаткових угод, сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов, правочини підписані та скріплені печатками сторін, а, відтак, відповідають зазначеним вище вимогам чинного законодавства.

Зокрема, щодо укладеної сторонами додаткової угоди № 47 до вказаного кредитного договору, колегія суддів зазначає, що пунктом 1.1. Договору (в редакції додаткової угоди № 47) передбачено, що Банк відповідно до умов цього договору надає позичальнику кредит з загальною сумою кредиту 15 376 721,00 Євро та з терміном кредиту до 31.03.2021 року (включно).

Пунктом 1.3. Договору сторони передбачили, що сума заборгованості за кредитом станом на 29.04.2014 року становить 15 376 721,00 евро. Таким чином, сума кредиту повністю дорівнює сумі заборгованості.

Одночасно, відповідно до п.п. 2.1., 2.2. Договору (в редакції додаткової угоди № 47), відповідно до яких надання часток Банком здійснюється відповідно до умов, що передбачені положеннями договору, що діяли на момент видачі часток. Починаючи з 29.04.2014 року надання Кредиту Банком не здійснюватиметься.

За таких обставин, колегія суддів прийшла до висновку, що додаткова угода № 47 є саме додатковою угодою до договору, а не окремим договором.

Крім того, на підтвердження наявності укладення додаткової угоди № 47 як нового кредитного договору має бути відповідне положення в ній щодо припинення попереднього зобов`язання за Кредитним договором № 252-СВ від 04.03.2004 р. в редакції додаткових угод №№ 1-46. Однак, такого положення вказана додаткова угода не містить.

Крім того, на переконання колегії суддів, помилковим є твердження позивача про те, що метою додаткової угоди № 47 було рефінансування, тобто отримання нового кредиту, оскільки наведені вище умови додаткової угоди № 47 (в т.ч. щодо ненадання кредиту з 29.04.2014 року, тобто з моменту укладення цієї додаткової угоди) автоматично спростовують такі доводи, адже пряма вказівка на те, що кошти більше не видаватимуться унеможливлює рефінансування як таке, що спрямоване, як зазначалося, саме на реструктуризацію заборгованості за Договором.

Необґрунтованим є і посилання позивача на те, що строк виконання ним обов`язків за кредитним договором, визначений додатковою угодою № 44 в межах строку дії кредитного договору, тобто до 31.01.2014 згідно додаткової угоди № 46. На підставі вказаного твердження позивач зазначає, що право Банку звернутись до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису виникло з 01.02.2014 по 01.02.2015.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

16.12.2013 сторони уклали додаткову угоду № 46, відповідно до якої п. 1.1 кредитного договору, в новій редакції від 30.03.2007, виклали в такій редакції: "Банк відповідно до умов та на термін цього договору надає позичальнику револьверну кредитну лінію з загальною сумою фінансування 15 376 721,00 Євро з можливістю отримувати в Євро і з терміном фінансування до 31 січня 2014 року".

У п.4.4 додаткової угоди № 46 встановлено, що «Всі інші положення Договору залишаються без змін. У випадках протиріччя положень цієї Додаткової угоди та Договору застосовуються положення Додаткової угоди, якщо інше не передбачено умовами цієї Додаткової угоди».

У тексті додаткової угоди № 46 від 16.12.2013 р. відсутні положення, які окремо регулюють строк дії Кредитного договору № 252-СВ, а тому на дату додаткової угоди № 46 до строку дії цього договору мають застосовуватись відповідні положення п.11.11 додаткової угоди № 26 від 30.03.2007 р.

29.04.2014 сторони уклали додаткову угоду №47 до Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004, якою виклали кредитний договір та додатки до нього в новій редакції, відповідно до умов якої Банк надає позичальнику кредит в сумі 15 376 721,00 євро та з терміном кредиту до 31.03.2021.

У додатковій угоді № 47 від 29.04.2014р. сторони застосували таке поняття як «термін кредиту», який в п.1.1 додатку до додаткової угоди № 47 був визначений на дату 31.03.2021 року.

30.09.2016 між АТ "Укрсоцбанк" та Фірмою "Т.М.М." укладено додаткову угоду № 48 до кредитного договору, в якій сторони встановили новий графік повернення кредиту, відповідно до якого позичальник зобов`язався погасити частину заборгованості в розмірі 1 125 000,00 євро за тілом кредиту в строк до 30.09.2017 та визначили кінцевий термін кредитування до 31.03.2021.

Наслідками зміни договору є збереження його дії, але у зміненому вигляді (зі зміненими умовами). Ці зміни можуть стосуватися предмета, місця, строків виконання тощо. Зміна договору діє лише на майбутнє (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.03.2021 у справі №400/190/19).

Колегія суддів зауважує, що при підписанні додаткових угод до Кредитного договору № 252-СВ і кредитор, і позичальник мали волевиявлення на встановлення/зміну певних прав та обов`язків для кожної сторони.

Підписання кожної наступної додаткової угоди, з зазначенням різних сум фінансування та термінів фінансування, у т.ч. № 46 від 16.12.2013р. та № 47 від 29.04.2014 р., підтверджує факт зміни волевиявлення сторін, яке сторони спрямовували на реструктуризацію боргу позичальника за Кредитним договором № 252-СВ.

Підписання додаткової угоди № 47 від 29.04.2014р. змінило права та обов`язки сторін, визначені у Кредитному договорі № 252-СВ в редакції додаткових угод №№ 23 та 46.

У додатковій угоді № 48 від 30.09.2016р. було визначено суму боргу, яку визнавав боржник, та графік погашення боргу позивача за Кредитним договором № 252-СВ в редакції додаткової угоди № 47 від 29.04.2014 року, з зазначенням конкретних сум погашення.

Додаткова угода № 46 не може розглядатись окремо від додаткових угод №№ 47-49, а право банку вимагати дострокового повернення боргу виникло на підставі додаткової угоди № 48, в якій сторони погодили суму заборгованості та графік її погашення.

Всі додаткові угоди до Кредитного договору № 252-СВ, які є невід`ємними частинами цього договору, у т.ч. №№ 47-49, не були визнані недійсними в судовому порядку, не були розірвані в установленому Законом порядку, а тому відповідно до ст.629 ЦК України є обов`язковими для виконання для обох сторін Кредитного договору № 252-СВ.

При цьому, колегія суддів зазначає, що жодна з додаткових угод, укладених до договору, не містить положень стосовно припинення 31.01.2014 року дії кредитного договору № 252-СВ.

Таким чином, на переконання колегії суддів, кінцевий термін користування кредитом, враховуючи додаткову угоду №48, мав сплинути 31.03.2021, а позивач був зобов`язаний погасити частину заборгованості за тілом кредиту в строк до 30.09.2017 р.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо преюдиційності обставин, встановлених у судових рішення при розгляді справ № 910/7933/16, № 910/8143/16 та № 910/1580/18, в яких судами досліджувалось питання строку повернення кредиту за кредитним договором № 252-СВ, з урахуванням внесених до нього змін додатковими угодами №№ 1-49.

Зокрема, постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.06.2018р. у справі № 910/1580/18 (залишеною без змін постановою Касаційного господарського суду від 06.11.2018р.) за позовом Фірми «Т.М.М.» - ТОВ про визнання недійсними виконавчих написів, вчинених 20.12.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенко Дмитром Олеговичем (у т.ч. № 7860, який є предметом спору у справі № 910/6753/20) відмовлено у задоволенні позову Фірми «Т.М.М.» - ТОВ про визнання виконавчих написів, вчинених 20.12.2017р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенко Д.О., такими, що не підлягають виконанню.

У справі № 910/1580/18 встановлені обставини вчинення виконавчого напису № 7860, у т.ч. з огляду на необхідність перевірки дотримання вимог ст.88 Закону України «Про нотаріат». Колегія суддів зазначає, що у справі № 910/6753/20 позивач посилається на ті ж докази, які надавались ним у справі № 910/1580/18.

У вказаній справі суд апеляційної інстанції, з яким погодився суд касаційної інстанції зазначив, що у зв`язку з простроченням боржника банк набув право на дострокове повернення кредиту, яким скористався, надіславши боржнику 30.10.2017 року вимогу про повне дострокове погашення боргу, яка була отримана позивачем 31.10.2017. За висновком суду у справі № 910/1580/18 право вимоги на повне дострокове повернення усього тіла кредиту виникло у банку лише 31.10.2017 - з моменту отримання боржником вимоги, надісланої в порядку пункту 9.2. кредитного договору, а доводи скаржників стосовно того, що строк виконання зобов`язання настав лише в частині повернення кредиту на суму 1 125 000,00 грн є безпідставним.

Відповідно до ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої визначено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За змістом наведеної норми преюдицію утворюють лише ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

А, відтак, колегія суддів зазначає, що обставини, встановлені у справі № 910/1580/18 за позовом Фірма «Т.М.М.» - ТОВ до ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступник АТ «Альфа-банк») в частині, яка стосується вчинення виконавчого напису № 7860, є обов`язковими при розгляді справи № 910/6753/20.

При цьому, посилання позивача на постанову Верховного Суду від 17.08.2021 у справі № 910/11905/20 відхиляються колегією суддів з огляду на те, що у справі № 910/11905/20 судом не ухвалено рішення, яким встановлені будь-які обставини та яким закінчено розгляд справи. У той час, як у справі № 910/1580/18, обставини справи встановлені рішенням суду, яке набрало чинності після його перегляду судами апеляційної та касаційної інстанції.

Окрім того, у постанові Київського апеляційного господарського суду від 04.10.2016 р у справі № 910/7933/16 за позовом Укрсоцбанку до ТММ про звернення стягнення на предмет іпотеки позивач сам наполягав на тому, що додаткова угода № 48 до кредитного договору - це додаткова угода про реструктуризацію і термін виконання зобов`язання ще не наступив. Зокрема, у постанові зазначено: «Відповідач в своєму клопотанні також зазначав, що 30.09.2016 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та Фірма ТММ - ТОВ укладено додаткову угоду до кредитного договору № 252-СВ від 04.03.2004. В цій додатковій угоді сторони обумовили нові строки виконання грошових зобов`язань відповідача перед позивачем за вищевказаним кредитним договором. Тобто на сьогоднішній день строк виконання грошового зобов`язання за кредитним договором по сумі стягнення за позовом ще не наступив».

В ухвалі Господарського суду міста Києва від 24.05.2017 у справі № 910/8143/16 зазначено: «... Заява мотивована тим, що 30.09.2016 Банк і Фірма уклали додаткову угоду № 48 до Кредитного договору (далі - додаткова угода) відповідно до якої сторони обумовили нові строки виконання зобов`язань Фірми перед Банком за кредитним договором; тобто, на день прийняття рішення судом апеляційної інстанції, а саме 10.04.2017, строк виконання грошового зобов`язання за Кредитним договором у сумі стягнення за даним позовом ще не наступив, а тому, на сьогодні відсутній обов`язок боржника (відповідача) сплачувати стягнену за рішенням Господарського суду міста Києва від 16.06.2016 заборгованість...».

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004).

Добросовісність (п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17.

Таким чином, дії скаржника, який уклав кредитний договір та додаткові угоди до нього, на протязі тривалого часу визнавав ці додаткові угоди, посилався на них в обґрунтування позовних вимог у справах, які розглядались судами раніше, підтверджуючи, що строк виконання зобов`язання не настав, а в подальшому подав позов та наполягає на тому, що додаткові угоди до кредитного договору є самостійним кредитним договором, а строк виконання зобов`язань у нього настав 01.02.2014 року, суперечать його попередній поведінці (укладенню договору) та є недобросовісними.

З врахуванням того, що судом апеляційної інстанції не встановлено норми права, якій не відповідає виконачий напис № 7860, вчинений 20.12.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенко Дмитром Олеговичем, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду доходить висновку, що оскаржуване рішення ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права України, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду та не можуть бути підставою для його скасування або зміни.

Інших доводів та доказів, які б слугували підставою для скасування оскарженого рішення скаржником не наведено. Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази у ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).

Враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З приводу висвітлення всіх доводів позивача суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03 від 28.10.2010 суд повторює, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Відтак, усі інші доводи та міркування скаржника, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду першої інстанції та суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Нормою ст. 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене у сукупності, доводи апеляційного оскарження є необґрунтованими, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Розподіл судових витрат

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на апелянта.

Керуючись ст.ст. 76-79, 86, 129, 233, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фірми «Т.М.М.» - товариства з обмеженою відповідальністю залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 23.04.2021 у справі № 910/6753/20 - залишити без змін.

2. Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на Фірму «Т.М.М.» - товариство з обмеженою відповідальністю.

3. Матеріали справи № 910/6753/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені статтями 287 та 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова підписана 16.12.2021.

Головуючий суддя Б.О. Ткаченко

Судді О.М. Коротун

В.В. Сулім