ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року м. ОдесаСправа № 915/442/21
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Разюк Г.П.,

суддів: Колоколова С.І., Савицького Я.Ф.

при секретарі судового засідання Полінецькій В.С.

за участю представників сторін:

від позивача - адвоката Єлисеєва Є.В. за свідоцтвом та посвідченням №7679/10 від 19.04.2019 та ордером серії АІ №1182093 від 08.12.2021;

від відповідача - адвоката Панченка С.В. за свідоцтвом серії МК №000862 від 01.04.2014 та ордером серії ВЕ №1055193 від 29.11.2021;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАРАДАЙС РЕЛАКС"

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 28.09.2021, проголошене суддею Смородіновою О.Г. о 14:21 у м. Миколаєві, повний текст якого складено 08.10.2021,

та на додаткове рішення Господарського суду Миколаївської області від 12.10.2021, проголошене суддею Смородіновою О.Г. о 15:16 у м. Миколаєві, повний текст якого складено 22.10.2021,

у справі № 915/442/21

за позовом скаржника

до Товариства з обмеженою відповідальністю "БАЗИСБУДТРАНС"

про встановлення земельного сервітуту та зобов`язання внести відомості до Державного земельного кадастру та Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень,

В С Т А Н О В И В

У квітні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «ПАРАДАЙС РЕЛАКС» звернулося до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до ТОВ «БАЗИСБУДТРАНС», в якій просило суд з урахуванням заяви про зміну предмету позову встановити постійний земельний сервітут шляхом надання ТОВ «ПАРАДАЙС РЕЛАКС», а також членам його виконавчого та інших органів, право проходу та проїзду, а також право для проходу та проїзду працівникам, відвідувачам ТОВ «ПАРАДАЙС РЕЛАКС», зокрема його клієнтам, діловим партнерам, в тому числі і потенційним, контрагентам, які в тому числі але не виключно поставляють продукти, будівельні матеріали, здійснюють ремонт майна ТОВ «ПАРАДАЙС РЕЛАКС» чи будівництво, здійснюють обслуговування комунікацій, тощо, по частині земельної ділянки загальною площею 1,7054 га, кадастровий номер :36:053:0001, розташованій в Миколаївській області, Снігурівський район, м. Снігурівка, вул. Суворова, 4а (цільове призначення 03.07 Для будівництва та обслуговування будівель торгівлі), яка належить ТОВ «БАЗИСБУДТРАНС» (ідентифікаційний код юридичної особи 36895395), на якій розташований майновий комплекс, що складається із адміністративної будівлі А-1, площею 147,0 кв. м, АЗС Б-1, площею 28,3 кв.м, навісу К-1, площею 87,0 кв.м, вбиральні И-1, площею 2,0 кв.м, ганку №1 площею 1,5 кв.м, воріт №3 площею 13,5 кв.м, хвіртки №4 площею 2,4 кв.м, забору №5 площею 9,4 кв.м, забору №6 площею 357,6 кв.м, забору №7 площею 10,4 кв.м, баку №16 площею 1,0 кв.м, баку №18 площею 1,0 кв.м, баку №19 площею 1,0 кв.м, баку №20 площею 1,0 кв.м, баку №21 площею 1,0 кв.м, баку №22 площею 1,0 кв.м, баку №23 площею 1,0 кв.м, баку №24 площею 1,0 кв.м, баку №25 площею 1,0 кв.м, басини №27 площею 5,0 кв.м, оглядової ями №32 площею 6,0 кв.м, заправочної №35 площею 12,0 кв.м, залізної вежи №36 площею 6,0 кв.м, трансформаторної №37 площею 6,0 кв.м, замощення І площею 3940,0 кв.м, що знаходиться за адресою: Миколаївська область, м. Снігурівка, вул.Суворова, буд. 2/1, загальною площею 4643,1 кв.м, що перебуває у власності ТОВ "ПАРАДАЙС РЕЛАКС" та визначити істотні умови сервітуту:

1. Строк сервітуту - постійний.

2. Площа, на яку поширюється земельний сервітут. - 0,4643 га (4643,1 кв м загальна площа майнового комплексу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1).

3. Межі сервітуту - згідно технічного паспорту на майновий комплекс, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (інвентаризаційна справа №4378, реєстровий №21750883, виконаний станом на 26.12.2007), а саме починаючи вздовж з південної частині комплексу - хвіртки №4 та впродовж воріт №3 та забору №6 із залізобетонних плит (розміщений по периметру майнового комплексу - західна, північна, східна частини комплексу, закінчується на південній частині комплексу упираючись в адміністративну будівлю А-1, проходить біля АЗС Б-1, паркану (забору №7), баків №№16, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, змощення І, вбиральні И-1) та вздовж адміністративної будівлі А-1 закінчуючи хвірткою №4.

4. Плата за встановлення та користування сервітутом у розмірі 1000,00 грн за рік, але не менше 100% від суми земельного податку за частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту з внесенням щомісяця до 1 -го числа рівними частками.

Також позивач просив зобов`язати ТОВ «БАЗИСБУДТРАНС» зареєструвати відомості про земельний сервітут на частині земельної ділянки загальною площею 1,7054 га, кадастровий номер :36:053:0001, розташованою в Миколаївській області, Снігурівський район, м. Снігурівка, вул. Суворова, 4а (цільове призначення 03.07 Для будівництва та обслуговування будівель торгівлі), яка належить ТОВ «БАЗИСБУДТРАНС», до Державного земельного кадастру та Єдиного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначав про те, що відповідно до договору купівлі-продажу він набув право власності на майновий комплекс, що знаходиться на земельній ділянці, яка є власністю відповідача, однак не може користуватися своїм майновим комплексом, оскільки відсутній доступ до об`єкта нерухомого майна, а також прохід та проїзд до нього.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 28.09.2021 в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі, оскільки судом не встановлено порушення відповідачем прав та законних інтересів позивача у спірних правовідносинах.

04.10.2021 до місцевого господарського суду від відповідача надійшло клопотання, в якому останній просив стягнути з позивача 26 000 грн. витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката.

Додатковим рішенням Господарського суду Миколаївської області від 12.10.2021 відповідне клопотання відповідача задоволено та стягнуто з ТОВ «ПАРАДАЙС РЕЛАКС» на користь ТОВ «БАЗИСБУДТРАНС» витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката у сумі 26 000 грн.

Не погоджуючись з обома рішеннями місцевого господарського суду, ТОВ «ПАРАДАЙС РЕЛАКС» звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувані рішення скасувати та ухвалити нові, якими задовольнити позов та відмовити у задоволенні клопотання відповідача про стягнення витрат, що пов`язані з правничою допомогою адвоката.

Скаржник вважає, що при прийнятті оскарженого рішення місцевий господарський суд невірно застосував норми матеріального та процесуального права; зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, що призвело до прийняття неправильного рішення, яке підлягає скасуванню.

Зокрема, апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги той факт, що позивач звертався до відповідача з пропозицією про укладення договору сервітуту на умовах, які зазначені ним у позові і в матеріалах справи наявні докази того, що відповідач листом від 19.02.2021 №19/02-2 відмовив йому в укладенні договору земельного сервітуту.

Також скаржник вважає, що суд першої інстанції безпідставною відмовив у задоволенні клопотання відповідача про призначення у даній справі земельно - технічної експертизи, чим позбавив його права на доведення технічної можливості встановлення земельного сервітуту на земельній ділянці відповідача та можливості обрати найменш обтяжливий із його варіантів для останнього, у зв`язку з чим вважає за необхідне заявити на стадії апеляційного перегляду справи клопотання про призначення експертизи, проте відповідного клопотання про призначення експертизи суду не подав.

Підставою для скасування додаткового рішення скаржник зазначив те, що воно безпосередньо пов`язано із основним рішенням, а відтак оскільки позивач оскаржує основне рішення, вважаючи його незаконним, необґрунтованим та прийнятим з порушення норм матеріального та процесуального права, то і додаткове рішення підлягає скасуванню.

Крім того, апелянт зазначає, що попередній розрахунок суми судових витрат, які він поніс та очікує понести у зв`язку з розглядом справи складає 35 000 грн.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він спростовує доводи апеляційної скарги та зазначає про те, що позивач не звертався до нього з пропозицією укладення договору сервітуту на тих умовах, які зазначені ним у позовній заяві з урахуванням заяви про зміну предмету позову, не обґрунтував вид сервітуту, а також необхідність його встановлення, не обґрунтував площу, на яку пропонує поширити земельний сервітут та його межі, а відтак відсутні підстави для задоволення відповідних позовних вимог ТОВ "ПАРАДАЙС РЕЛАКС", про що вірно зазначив суд першої інстанції. Крім того, відповідач заперечує проти призначення експертизи у даній справі та вважає, що питання, які просив поставити позивач стосуються інших видів сервітуту, про встановлення яких він не просить у позовній заяві, я відтак не мають значення для вирішення даного спору.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія дійшла до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 11.10.2018 ТОВ "БАЗИСБУДТРАНС" придбало у Приватного підприємства Виробничо-торгівельної фірми «Лотос» земельну ділянку площею 1,7054 гектара, яка розташована за адресом: Миколаївська область, Снігурівський район, місто Снігурівка, вулиця Суворова, земельна ділянка № 4-А; кадастровий номер: :36:053:0001. Цього ж дня право власності відповідача на вищезазначену земельну ділянку було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Також 11.10.2018 відповідач придбав у Приватного підприємства Виробничо-торгівельної фірми «Лотос» майновий комплекс, якій розташований за тією ж адресою та фактично знаходиться на вищезазначеній земельній ділянці з кадастровим номером :36:053:0001, про що зазначено у п. 1.2 договору купівлі-продажу.

25.02.2020 позивач за договором купівлі- продажу нерухомого майна придбав у ТОВ «Фінансова компанія «ІННОВАЦІЯ» майновий комплекс, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 4643,1 кв.м. (нерухоме майно/предмет іпотеки), який до того належав на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу майнового комплексу, посвідченого 27.03.2008 року /п.3 договору/ та був розташований, як зазначено у п 2 договору, на земельній ділянці :36:053:0002, що не сформована. Таким чином, на час придбання об`єкту нерухомості позивачу було відомо про відсутність у продавця будь-яких прав на користування земельною ділянкою, на якій він розташований.

Право власності ТОВ «ПАРАДАЙС РЕЛАКС» на відповідний майновий комплекс підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.02.2020 № 201759863 /а.с.121-на звороті/.

Пізніше, 23.06.2020, сторони договору додатковою угодою внесли зміни до договору купівлі-продажу від 25.02.2020 та виклали пункт 2 договору в наступній редакції: «Предмет іпотеки розташований на земельній ділянці площею 1,7054 га, кадастровий номер :36:053:0001, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.» Підстави заміни несформованої земельної ділянки на земельну ділянку, розташовану за іншою адресою, а саме, місто Снігурівка, вулиця Суворова, земельна ділянка № 4-А, і належну на праві власності ТОВ "БАЗИСБУДТРАНС", сторонами не зазначено і правових наслідків для відповідача вони не мають.

Інших доказів того, що майновий комплекс позивача розташований на земельній ділянці відповідача матеріали справи не містять, проте представник ТОВ «БАЗИСБУДТРАНС» у судовому засіданні підтвердив цей факт та зазначив, що позивач шляхом встановлення сервітуту намагається отримати право користування чужою земельною ділянкою /фактично оренди/ на пільгових умовах, що суттєво порушує його право власності, в той же час проїзд і прохід позивача до його майна не є обмеженим.

24.01.2021 позивач оформив на адресу відповідача лист № 15/54/2101, в якому повідомив останнього про своє право власності на майновий комплекс, що розташований на земельній ділянці, власником якої є ТОВ «БАЗИСБУДТРАНС» та запропонував на підставі статей 203, 401-406 Цивільного кодексу України, статей 98-102 Земельного кодексу України в досудовому порядку заключити договір про встановлення земельного сервітуту на відповідній земельній ділянці (кадастровий номер :36:053:0001), для задоволення потреб власника майнового комплексу - ТОВ «ПАРАДАЙС РЕЛАКС», які не можуть бути задоволені іншим способом.

Зі змісту листа вбачається, що до нього товариством були надані додатки, зокрема:

-копія договору купівлі-продажу нерухомого майна від 25.02.2020, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - Тверською І.В., зареєстрованого в реєстрі за № 182, разом з додатковою угодою від 23.06.2020;

-витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.02.2020 № 201759863;

-Інформаційну довідку Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 16.12.2020;

-договір про встановлення земельного сервітуту.

Вказаний лист відповідач отримав 26.01.2021 та 19.02.2021 надав відповідь листом №19/02-2, в якому зазначив, що для укладання договору про встановлення земельного сервітуту, проект якого доданий до листа, відсутні підстави.

ТОВ «ПАРАДАЙС РЕЛАКС», як власник майнового комплексу зазначає, що не має можливості користуватися ним, так як відсутній доступ до об`єкта нерухомого майна, а також прохід та проїзд до нього, при цьому стверджує, що вчинив всі можливі дії по встановленню земельного сервітуту за договором, але досягти домовленості з відповідачем не вдалося, що і стало підставою для звернення до суду із відповідним позовом.

Згідно з частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у частині другій статті 16 Цивільного кодексу України, який не є вичерпним.

Згідно з абзацом 2 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Отже захист порушених прав - це передбачені законом, договором чи визначені судом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Спосіб захисту порушеного права обирається позивачем. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Обраний позивачем спосіб захисту повинен здійснюватися у спосіб, встановлений умовами договору, положеннями чинного законодавства у відповідних правовідносинах, має забезпечувати реальний захист і відновлення порушеного права та можливість виконання прийнятого судового рішення в процедурі виконавчого провадження.

Порушені право та/або інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 04 жовтня 2017 року у справі № 914/1128/16 та Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 912/1856/16.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 917/467/17, від 25 червня 2018 року у справі № 910/24249/16, від 17 липня 2018 року у справі № 910/237/18, від 14 серпня 2018 року у справі № 910/1972/17, від 23 травня 2019 року у справі № 920/301/18, від 25 червня 2019 року у справі № 922/1500/18.

Право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Строк дії земельного сервітуту, що встановлюється договором між особою, яка вимагає його встановлення, та землекористувачем, не може бути більшим за строк, на який така земельна ділянка передана у користування землекористувачу (частини перша, друга статті 98 Земельного кодексу України).

Відповідно до статті 100 Земельного кодексу України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Згідно зі статтею 101 Земельного кодексу України дія земельного сервітуту зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої встановлений земельний сервітут, до іншої особи. Земельний сервітут не може бути предметом купівлі-продажу, застави та не може передаватися будь-яким способом особою, в інтересах якої цей сервітут встановлено, іншим фізичним та юридичним особам. Власник, землекористувач земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, має право вимагати від осіб, в інтересах яких встановлено земельний сервітут, плату за його встановлення, якщо інше не передбачено законом. Власник земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, має право на відшкодування збитків, завданих встановленням земельного сервітуту.

Види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені ст. 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним.

Згідно зі статтею 395 Цивільного кодексу України сервітут є речовим правом на чуже майно, яке полягає у обмеженому користуванні чужим майном для задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом.

Відповідно до статті 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Згідно із статтею 402 Цивільного кодексу України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Відповідно до частин першої, другої статті 404 Цивільного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Отже, однією з основних ознак сервітуту, який підлягає встановленню за рішенням суду, є неможливість задоволення інтересів у будь-який інший спосіб у ситуації, коли власник і потенційний сервітуарій не можуть досягнути згоди щодо встановлення сервітуту або способу його здійснення, плати тощо. Умовою встановлення сервітуту у такий спосіб є те, що позивач має довести у суді, що нормальне функціонування його господарства чи задоволення його інтересів при використанні свого майна неможливе без встановлення сервітуту.

Тобто, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що обслуговування та користування належного йому майна є неможливим без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. Позивачем таких доказів суду не було надано, навпаки з опису об`єкту, який ним придбано, що міститься в технічному паспорті від 26.12.2007, оформленому на ОСОБА_1 /а.с.24-28/, вбачається, що він має залізні ворота та хвіртку, а отже і проїзд та прохід. Крім того, об`єкт є автозаправочною станцією, користування якою здійснювалося попередніми власниками без сервітуту, і доказів того, що можливість такого користування втрачена суду не представлено.

Чинне законодавство України, передбачаючи можливість встановлення сервітуту рішенням суду у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту договором чи про його умови, не встановлює обов`язковості укладення договору про встановлення сервітуту і відповідно можливості укладення такого договору за рішенням суду в порядку вирішення переддоговірного спору без згоди на це сторін такого договору. Навпаки, зважаючи на особливості розгляду спорів про встановлення сервітуту, зверненню з таким позовом до суду у будь-якому випадку має передувати звернення особи, яка бажає встановити земельний сервітут щодо земельної ділянки до її власника, а саме направлення проекту договору про встановлення земельного сервітуту, і в подальшому недосягнення про це згоди із власником ділянки, щодо якої планується встановити сервітут.

Якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду (правова позиція Верховного Суду, викладена у постановах від 19.06.2019 у справі №925/603/18, від 27.11.2019 у справі №751/8865/15-ц).

За змістом статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами як письмові, речові та електронні докази.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини 1, 3 статті 74 цього Кодексу).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що доказів звернення позивача до відповідача з пропозицією про встановлення земельного сервітуту, аналогічного тій, яка викладена в заяві про зміну предмета позову матеріали справи не містять, при цьому, умови які були запропоновані позивачем відповідачу у листі №15/54/2101 від 21.01.2021 суттєво відрізняються від умов сервітуту, які зазначені ним у відповідній заяві, відтак, позивач всупереч вказаним положенням Цивільного та Земельного кодексів України, звертаючись з даним позовом до суду не вчинив дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін і доводи апеляційної скарги не спростовують означеного.

Крім того, обґрунтовуючи необхідність обтяження земельної ділянки відповідача сервітутом, позивач посилався на неможливість здійснення ним задоволення своїх потреб як власника нерухомого майна для ефективного його використання шляхом забезпечення права: проходу та під`їзду працівникам, відвідувачам ТОВ «ПАРАДАЙС РЕЛАКС», зокрема його клієнтам, діловим партнерам, в тому числі і потенційним, контрагентам, які в тому числі але не виключно поставляють продукти, будівельні матеріали, здійснюють ремонт майна ТОВ «ПАРАДАЙС РЕЛАКС» чи будівництво, здійснюють обслуговування комунікацій, тощо по частині земельної ділянки загальною площею 1,7054 га.

При цьому, на підтвердження факту неможливості ефективного використання належного йому майна у інший спосіб, ніж через обтяження земельним сервітутом належної відповідачеві земельної ділянки, позивач до матеріалів справи не долучає жодних підтверджуючих документів, позовна заява у даній справі містить лише твердження позивача та фотографії, які на його думку свідчать про таку неможливість, однак з них означені обставини не вбачаються.

Також, позивачем жодним чином не доводиться та не обґрунтовується площа земельної ділянки відповідача, на яку він вбачає необхідність встановлення земельного сервітуту 0,4643га, та його межі.

Отже, позивачем документально не доведено неможливості обслуговування та використання належного йому майна у інший спосіб без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки, в даному випадку, земельної ділянки відповідача.

Враховуючі вище викладені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено суду факту порушення відповідачем його прав або охоронюваних законом інтересів, а, також підстав для задоволення відповідних вимог.

Щодо доводів апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно не призначив у даній справі земельно - технічну експертизу з метою доведення технічної можливості встановлення земельного сервітуту на земельній ділянці відповідача та обрання найменш обтяжливого із його варіантів для нього, то вони колегією суддів відхиляються враховуючі встановлення судом факту не доведення позивачем порушення його прав і законних інтересів відповідачем.

Таким чином, аргументи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, що свідчить про те, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у матеріалах справи доказам у межах визначеного предметом спору кола доказів, а доводи позивача є безпідставними, а тому підстави для скасування рішення Господарського суду Миколаївської області від 28.09.2021 відсутні.

Доводів щодо незаконності додаткового рішення, окрім того, що воно підлягає скасуванню, як похідне від рішення Господарського суду Миколаївської області від 12.10.2021, апелянт не вказує, при цьому колегією суддів встановлено правомірність відповідного рішення, а тому підстави для скасування і додаткового рішення суду відсутні.

Таким чином, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржувані рішення слід залишити без змін, як ухвалені у відповідності до норм матеріального та процесуального права.

Згідно із ст.129 ГПК України, судові витрати слід залишити за апелянтом.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 277, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 28.09.2021 та додаткове рішення Господарського суду Миколаївської області від 12.10.2021 у справі №915/442/21 залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАРАДАЙС РЕЛАКС" - без задоволення.

Відповідно до ст. 284 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом 20 днів, які обчислюються у відповідності до ст. 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 16.12.2021 о 17.50.

Головуючий суддя Г.П. Разюк

Суддя С.І. Колоколов

Суддя Я.Ф. Савицький