РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.12.2021Справа № 910/11764/21

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Г. П. Бондаренко - Легких, розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу № 910/11764/21

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда електрик Україна» (03067, м. Київ, вул. Гарматна, буд. 2, ідентифікаційний код: 31576194)

До Міністерства економіки України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 12/2, ідентифікаційний код: 37508596)

про стягнення збитків у розмірі 23 832, 44 грн.

Суддя Бондаренко-Легких Г.П.

Без виклику представників сторін.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда електрик Україна» (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства економіки України (надалі - відповідач) про стягнення збитків у розмірі 23832,44 грн.

Звертаючись із позовною заявою до суду, позивач зазначає, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.12.2019 року у справі №640/7265/19 визнано протиправними та скасовано накази відповідача №1668 від 13.11.2018 «Про застосування спеціальної санкції - тимчасового зупинення зовнішньоекономічної діяльності до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності» (надалі - наказ №1668), яким до позивача застосовано спеціальну санкцію у вигляді тимчасового зупинення зовнішньоекономічної діяльності на 40-денний строк з дня набрання чинності цим наказом (п. 1 додатку до наказу №1668), а також наказ №408 від 15.03.2019 «Про переведення суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України на індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності» (надалі - наказ №408), яким переведено позивача на індивідуальний режим ліцензування (п. 14 додатку до наказу №408).

За час індивідуального режиму ліцензування, позивачем було сплачено адміністративний збір за видачу індивідуальних (разових) ліцензій на здійснення зовнішньоекономічної діяльності у розмірі 0, 2 відсотка вартості товарів що становить 23832, 44 грн (платіжне доручення №873 від 18.09.2019 та №8287 від 16.01.2020).

Позивач вважає, що внаслідок, встановлених судом, протиправних дій (наказів) відповідача, якими застосовано до позивача індивідуальний режим ліцензування позивачу було завдано матеріальних збитків у вигляді фактично сплаченої суми адміністративного збору у розмірі 23832, 44 грн, які відповідач повинен відшкодувати. Також позивач просить стягнути з відповідача судові витрати, що складаються із судового збору у розмірі 2270, 00 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000, 00 грн.

26.07.2021 Господарський суд міста Києва, дослідивши матеріали позовної заяви, дійшов висновку про наявність підстав для залишення її без руху, про що постановив відповідну ухвалу та встановив позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви - п`ять днів з дня вручення ухвали від 26.07.2021.

09.08.2021 до Господарського суду міста Києва надійшла заява позивача про усунення недоліків, до якої позивачем долучено виправлену позовну заяву. дослідивши зміст заяви про усунення недоліків суд вирішив, що позивачем усунуто недоліки оформлення позовної заяви, встановлені ухвалою суду від 26.07.2021, в зв`язку з чим 26.08.2021 Господарський суд міста Києва постановив ухвалу про відкриття провадження у справі, в якій вирішив розгляд справи № 910/11714/21 здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

08.09.2021 через канцелярію суду надійшов відзив відповідача, в якому останній заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Згідно з ч. 2 ст. 252 ГПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною 4 ст. 240 ГПК України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані сторонами матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення на нього, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

I. Фактичні обставини, що стали підставою спору (підстави позову).

Наказом від 13.11.2018 №1668 «Про застосування спеціальної санкції - тимчасового зупинення зовнішньоекономічної діяльності - до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України» Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, правонаступником якого, згідно постанови КМУ № 829 від 02.09.2019 р., є Міністерство економіки України (далі - Мінекономіки, відповідач) застосувало до ТОВ «Підприємство «Тавріда електрик Україна» (надалі - позивач) спеціальну санкцію - тимчасове зупинення зовнішньоекономічної діяльності.

Наказом Мінекономіки № 408 від 15.03.2019 «Про переведення суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України на індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності» ТОВ «Підприємство «Тавріда електрик Україна» переведено на індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності. Згідно пункту 2 означеного наказу було вирішено зупинити дію наказу від 13.11.2018 №1668 у частині застосування спеціальної санкції - тимчасового зупинення зовнішньоекономічної діяльності до позивача.

Позивач вказує, що у зв`язку з вищезазначеми рішеннями Мінекономіки, ТОВ «Підприємство «Тавріда електрик Україна», як суб`єкт зовнішньоекономічної діяльності, змушене було здійснювати отримання індивідуальних (разових) ліцензій на здійснення зовнішньоекономічної діяльності; при цьому, Позивач здійснював оплату адміністративного збору за видачу індивідуальних (разових) ліцензій на здійснення зовнішньоекономічної діяльності: 0,2 відсотка вартості товарів (продукції, робіт, послуг).

Без отримання індивідуальних (разових) ліцензій на здійснення зовнішньоекономічної діяльності Позивач не мав права та не міг здійснювати свою зовнішньоекономічну діяльність та виконувати свої зобов`язання перед контрагентами.

Так, в період вересень 2019 року - січень 2020 року ТОВ «Підприємство «Тавріда електрик Україна» здійснило оплату адміністративного збору за видачу індивідуальних (разових) ліцензій на здійснення зовнішньоекономічної діяльності на загальну суму 23 832, 44 грн. В підтвердження вказаного позивач додає до позову оригінали платіжних доручень №873 від 18.09.2019 на суму 14274, 00 грн, а також №8287 від 16.01.2020 на суму 9558, 44 грн, за якими позивач здійснював оплату за ліцензії (класифікація доходів бюджету - ККДБ 22011800).

Матеріалами справи підтверджено, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.12.2019 року у справі 640/7265/19 (набрало законної сили 18.02.2020р.):

1) частково визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 13 листопада 2018 року № 1668 «Про застосування спеціальної санкції - тимчасового зупинення зовнішньоекономічної діяльності - до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України» в частині застосування до товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда електрик Україна» () спеціальної санкції у вигляді тимчасового зупинення зовнішньоекономічної діяльності (п. 1 Додатку до наказу Мінекономіки від 13 листопада 2018 року №1668) в частині посилання в наказі Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 13 листопада 2018 року №1668 «Про застосування спеціальної санкції - тимчасового зупинення зовнішньоекономічної діяльності - до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України» застосування спеціальної санкції - тимчасового зупинення зовнішньоекономічної діяльності до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України, на 40 - денний строк з дня набрання чинності цим наказом.

Тобто, наказ Мінекономіки № 1668 від 13.11.2018 скасовано тільки в частині відтермінування його дії на сороковий день з дня набрання чинності наказом, оскільки на думку суду, це протирічить нормам закону.

2) визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 15 березня 2019 року № 408 «Про переведення суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України на індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності» в частині переведення товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда електрик Україна» () на індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності (п. 14 Додатку до наказу Мінекономіки від 15 березня 2019 року №408).

Таким чином, позивач вказує на те, що дії Мінекономіки щодо переведення ТОВ «Підприємство «Тавріда електрик Україна» на індивідуальний режим ліцензування були протиправними, а отже, сплата ТОВ «Підприємство «Тавріда електрик «Україна» адміністративного збору за видачу індивідуальних (разових) ліцензій на здійснення зовнішньоекономічної діяльності (як і отримання індивідуальних (разових) ліцензій на здійснення зовнішньоеокономічної діяльності) була зумовлена протиправними діями Мінекономіки факт чого встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, внаслідок чого позивачу завдано майнову шкоду.

II. Предмет позову.

Предметом позову у даній справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача збитків у вигляді майнової шкоди у розмірі 23832, 33 грн, що заподіяна протиправними діями відповідача.

III. Доводи позивача щодо суті позовних вимог.

(1) У зв`язку з наказом Мінекономіки від 15.03.2019 №408 позивач був змушений отримувати індивідуальні (разові) ліцензії на здійснення зовнішньоекономічної діяльності; при цьому, позивач здійснював оплату адміністративного збору за видачу індивідуальних (разових) ліцензій: 0,2 відсотка вартості товарів (продукції, робіт, послуг), що підтверджується платіжними дорученнями №873 від 18.09.2019 на суму 14 274, 00 грн, №8287 від 16.01.2020 на суму 9 558, 44 грн (ККДБ 22011800);

(2) Факт протиправності дій відповідача встановлено рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.12.2019 року у справі 640/7265/19, яке набрало законної сили 18.02.2020 р. та яким визнано протиправними та скасовано накази Міністерства економічного розвитку і торгівлі України №1668 від 13.11.2018 (частково) та №408 від 15.03.2019;

(3) Неправомірними діями відповідача, згідно яких позивач змушений був сплачувати адміністративний збір за ліцензії, завдано позивачеві збитків у вигляді майнової шкоди, що становить розмір сплаченого адміністративного збору (23832, 44 грн) за видачу індивідуальних ліцензій за заявами позивача.

IV. Заперечення відповідача у справі.

Відповідач проти доводів позивача та задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі, з тих підстав, що доводи позивача не ґрунтуються на нормах чинного законодавства України та є такими, що не відповідають дійсним обставинам справи.

Зокрема, у своєму відзиві відповідач наводить наступні доводи проти задоволення позовних вимог:

(1) Суб`єкти зовнішньоекономічної діяльності несуть відповідальність у видах та формах, передбачених статтею 33 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», іншими законами України та/або зовнішньоекономічними договорами;

(2) У рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.12.2019 зазначено, що наказ від 13.11.2018 №1688 відповідає вимогам статті 37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», однак не відповідає нормі закону лише в частині відстрочення його дії - через 40 днів з моменту набрання ним законної сили;

(3) Наказом від 15.03.2019 №408 позивача було переведено на індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності та позивач на власний розсуд скористався правом на подання заяв для отримання разових (індивідуальних) ліцензій в порядку, що передбачений Положенням (в редакції чинній на момент подання заяв) та адміністративні послуги були отримані позивачем в повному обсязі, крім того, позивач скористався однією із ліцензій, про що свідчить лист Держмитслужби №19-19-02/19-02-02/5.2/424 від 27.05.2021, що доданий до відзиву, а отже у Мінекономіки відсутні правові підстави для повернення коштів у сумі 23 832, 44 грн.

V. Оцінка доказів судом та висновки суду.

Причиною виникнення спору у справі стало питання щодо наявності та/або відсутності факту завдання протиправними діями відповідача збитків позивачеві у розмірі 23832, 33 грн.

Отже, на переконання суду, для вирішення справи по суті суду, необхідно надати відповіді на наступні питання, що мають значення для вирішення спору:

- чи мають місце всі елементи цивільно-правової відповідальності для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення збитків?;

- чи є доведеним розмір збитків, заявлених до стягнення?

- чи існує причинно-наслідковий зв`язок між реальними витратами позивача та протиправними діями відповідача?;

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, Суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. ст. 15 та 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно з ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За загальним правилом майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина 1 ст. 1166 ЦК України).

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади або її посадовою особою визначені в статтях 1173, 1174 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно ч. 1 ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Так, означеними нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов:

1. неправомірні дії цього органу;

2. наявність шкоди;

3. причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Довести наявність всіх трьох умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

Судом встановлено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.12.2019 року у справі 640/7265/19, яке набрало законної сили 18.02.2020 р., зокрема:

1) визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 13 листопада 2018 року № 1668 «Про застосування спеціальної санкції -тимчасового зупинення зовнішньоекономічної діяльності - до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України» в частині застосування до товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда електрик Україна» () спеціальної санкції у вигляді тимчасового зупинення зовнішньоекономічної діяльності (п. 1 Додатку до наказу Мінекономіки від 13 листопада 2018 року №1668) в частині посилання в наказі Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 13 листопада 2018 року №1668 «Про застосування спеціальної санкції - тимчасового зупинення зовнішньоекономічної діяльності - до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України» застосування спеціальної санкції - тимчасового зупинення зовнішньоекономічної діяльності до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України, в частині початку його дії на 40 - денний строк з дня набрання чинності цим наказом.

2) визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 15 березня 2019 року № 408 «Про переведення суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України на індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності» в частині переведення товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда електрик Україна» () на індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності (п. 14 Додатку до наказу Мінекономіки від 15 березня 2019 року №408).

Разом з тим, в рішенні Окружний адміністративний суд міста Києва зазначив, що застосована до позивача наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 13.11.2018 №1668 спеціальна санкція - тимчасове зупинення зовнішньоекономічної діяльності, відповідає вимогам статті 37 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність" станом на дату його постановлення.

Наказ 13.11.2018 №1668 було скасовано частково, у зв`язку з тим, що згідно з положеннями статті 37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» тимчасове зупинення зовнішньоекономічної діяльності діє до моменту усунення порушень законодавства України або застосування практичних заходів, що гарантують виконання цього Закону та/або пов`язаних з ним законів України, але не більше трьох місяців з дати винесення відповідного рішення центральним органом виконавчої влади з питань економічної політики. Після тимчасового зупинення зовнішньоекономічної діяльності суб`єкти зовнішньоекономічної діяльності або іноземні суб`єкти господарської діяльності переводяться центральним органом виконавчої влади з питань економічної політики на індивідуальний режим ліцензування.

Застосована до позивача спеціальна санкція у вигляді тимчасового зупинення зовнішньоекономічної діяльності, починає свою дію з дати винесення наказу Мінекономрозвитку, а саме з 13 листопада 2018 року, та діє не більше трьох місяців з цієї дати.

Утім, в оскаржуваному наказі від 13 листопада 2018 року №1668 Мінекономрозвитку не у відповідності зі згаданою нормою зазначено, що спеціальна санкція - тимчасове зупинення зовнішньоекономічної діяльності застосовується до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України, зазначених в додатку до цього наказу, в тому числі і до позивача, - у 40 -денний строк з дня набрання чинності цим наказом.

За наведених обставин, наказ Мінекономрозвитку від 13 листопада 2018 року №1668 в частині посилання на застосування спеціальної санкції - тимчасового зупинення зовнішньоекономічної діяльності до Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» у частині застосування санкції - у 40 -денний строк з дня набрання чинності цим наказом - є протиправним та підлягає скасуванню.

Також, Окружним адміністративним судом міста Києва визнано протиправним та таким, що підлягає скасуванню наказ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 15 березня 2019 року №408 «Про переведення суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України на індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності» в частині переведення товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» () на індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності (п. 14 Додатку до наказу Мінекономрозвитку від 15 березня 2019 року №408) за порушення вимог статті 37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» за таких обставин.

У зв`язку з прийняттям Закону України «Про валюту і валютні операції» відбулися суттєві зміни з питань нормативного регулювання валютної та зовнішньоекономічної діяльності.

Так, частиною першою статті 16 Закону України «Про валюту і валютні операції» визначено, що цей закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію через сім місяців з дня набрання ним чинності, тобто з 07 лютого 2019 року.

Підпунктом «д» пункту 3 частини четвертої статті 16 Закону України «Про валюту і валютні операції» статтю 37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» виключено.

Отже, з 07 лютого 2019 року законодавець фактично скасував відповідальність, до якої було притягнуто позивача оскаржуваним наказом від 15.03.2019 року.

Наказ №408, прийнятий Мінекономрозвитку 15 березня 2019 року, безпосередньо на підставі статті 37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», яка станом на вказану дату була нечинною. Жодної іншої законодавчої норми та/або обґрунтування прийняття відповідачем відповідного рішення в цьому наказі не наведено.

Крім того, з 07 лютого 2019 року Мінекономрозвитку втратило повноваження щодо застосування до суб`єктів господарської діяльності визначених в оскаржуваному наказі №408 санкцій та у такий спосіб.

Частиною 4 статті 75 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №630/7265/19 набрало законної сили у відповідності до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства після прийняття постанови Шостим апеляційним адміністративним судом, а саме 18.02.2020.

За таких обставин, з огляду на преюдиційне значення рішення Окружного адміністративного суду міста Києва, яке набрало законної сили, суд вважає встановленими та таким, що не підлягають доказуванню обставини неправомірності дій Мінекономрозвитку при видачі наказів від 13.11.2018 №1668 (частково) та від 15.03.2019 №408 (наказ скасовано повністю).

Разом з тим, суд погоджується із запереченнями відповідача в частині того, що адміністративним судом було визнано обґрунтованість наказу №1668 щодо застосування до позивача спеціальної санкції, оскільки його часткове скасування обґрунтовано іншим, а саме - відтермінуванням відповідачем застосованої до позивача спеціальної санкції.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування майнової шкоди (п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до положень частин 1, 2 та 3 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Отже, відшкодування збитків є однією з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною 1 цієї статті визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Згідно частини 3 статті 147 ГК України збитки, завдані суб`єкту господарювання порушенням його майнових прав громадянами чи юридичними особами, а також органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, відшкодовуються йому відповідно до закону.

Отже, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених стороною, втраті або пошкодженні майна, а також у не одержаних стороною доходах, які б він одержав, якби, зокрема, не втратив належне йому майно.

Такі висновки, зокрема, викладені в постанові ВС КГС від 05.10.2021 у справі №925/247/20 та постанові ВП ВС від 14.04.2020 у справі №925/1196/18.

При цьому, суд зазначає, що причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, отже, доведенню підлягає факт того, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки.

Так, господарська діяльність позивача, як суб`єкта зовнішньоекономічної діяльності, підлягає обов`язковому ліцензуванню в силу статті 16 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність".

Згідно ч. 1, 2 ст. 16 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність" ліцензування зовнішньоекономічних операцій визначається як комплекс адміністративних дій органу виконавчої влади з питань економічної політики з надання дозволу на здійснення суб`єктом зовнішньоекономічної діяльності експорту (імпорту) товарів.

Ліцензування експорту (імпорту) товарів здійснюється у формі автоматичного або неавтоматичного ліцензування.

Відтак, навіть попри постановлення відповідачем протиправного наказу №408 від 15.03.2019 щодо переведення позивача на індивідуальний режим ліцйензування на підставі статті 37 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність", дія якої вже була скасована на момент прийняття акту індивідуальної дії, норми законодавства щодо обов`язковості ліцензування зовнішньоекономічних операцій, а також щодо виконання митного законодавства - скасовані не були. У зв`язку з чим, позивач в будь-якому разі мав би отримати ліцензію з метою подальшого ведення зовнішньоекономічної діяльності та здійснення експорту/імпорту товарів, а також проведення валютних операцій за зовнішньо-економічною діяльністю.

За таких обставин, збитки у вигляді сплати адміністративного збору за видачу ліцензій на здійснення зовнішньоекономічної діяльності не ставляться в залежність від постановлення відповідачем наказів №1668 та №408, оскільки такі витрати (в більшому чи меншому розмірі) позивач повинен нести в силу приписів законодавства щодо обов`язкового ліцензування зовнішньоекономічних операцій.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач 18.09.2019 та 16.01.2020 подав заявки та сплатив адміністративний збір на видачу індивідуальних ліцензій. Такі заявки подавались позивачем в порядку передбаченому Положенням про порядок видачі разових (індивідуальних) ліцензій, затвердженого Наказом Мінекономіки від 17.04.200 №47, що діяло станом на подачу відповідних заявок.

З листа Держмитслужби від 27.05.2021, копія якого додана до відзиву вбачається, що згідно інформації з бази Держитслужби, позивач здійснював митне оформлення товару на підставі разової ліцензії на зовнішньоекономічну операцію №IL8 від 21.01.2020 за митною декларацією №UA100080/2020/511236 від 25.02.2020. Митного оформлення товару на підставі разової індивідуальної ліцензії №IL6 від 11.09.2019 не виявлено.

Відтак, суд, враховує заперечення відповідача в частині того, що позивачем була використана одна з отриманих ним разових індивідуальних ліцензій та зазначає, що в такому разі позивачем були здійснені відповідні митні платежі, що справляються при переміщенні товарів через митний кордон України, здійснено зовнішньоекономічну операцію на законних підставах (на підставі ліцензії), а отже позивачем виконано мету власної зовнішньоекономічної діяльності. Вказані дії слід було здійснити позивачеві і без отримання разових (індивідуальних) ліцензій, в силу його як суб`єкта господарювання обов`язку, встановленого законом.

У зв`язку з чим, суд вважає, що позивачем не доведено розмір завданої шкоди, оскільки, переміщення товару через митний кордон відбулось, мета господарської діяльності виконана, втім, позивачем жодним чином не обґрунтовано розмір завданих йому збитків за ліцензією, що була використана відповідачем при імпортуванні товару з іншої держави.

Всебічно дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено наявність в діях відповідача всіх трьох елементів цивільного правопорушення для застосування такого виду відповідальності як стягнення збитків, зокрема, позивачем не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та сплатою позивачем збору за видачу ліцензій на здійснення зовнішньоекономічної діяльності та не належним чином доведено розмір, понесених позивачем збитків, а отже позовні вимоги вважаються не доведеними належними та допустимим доказами, та є такими, що не підлягають задоволенню

VI. Розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 1 ст. 129 ГПК судовий збір покладається:

1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін;

2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В попередньому (орієнтовному) розрахунку судових витрат, позивачем в тому числі було зазначено про понесення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000, 00 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати покладаються на позивача у випадку відмови в позові.

Отже, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог суд покладає всі понесені позивачем судові витрати, в тому числі витрати на професійну правничу допомогу, на останнього. Про понесення судових витрат відповідачем суду не повідомлялось.

Керуючись 13, 73-77, 86, 129, 236-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда електрик Україна» до Міністерства економіки України про стягнення збитків у розмірі 23 832, 44 грн відмовити.

2. Судові витрати позивача покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда електрик Україна»

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Г. П. Бондаренко-Легких