ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" листопада 2021 р. Справа № 911/1528/15 (911/1463/21)

Господарський суд Київської області у складі судді Лопатіна А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Пріорітет Україна" в особі ліквідатора банкрута арбітражного керуючого Глуховського Олексія Юрійовича

до Приватного підприємства "Промбудсервіс 2005", м. Київ

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Національного Банку України

про витребування майна з чужого незаконного володіння

В межах провадження у справі № 911/1528/15 про банкрутство

за участю секретаря судового засідання Рябоконь О.О.

за участю представників згідно з протоколом судового засідання.

Обставини справи:

У провадженні господарського суду Київської області перебуває справа № 911/1528/15 за заявою боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Пріорітет Україна" про банкрутство, провадження в якій порушено ухвалою суду від 23.04.2015 р.

Постановою господарського суду Київської області від 06.05.2015 р. визнано банкрутом ТОВ "Пріоритет Україна" та відкрито його ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначено Кучака Ю.Ф.

Ухвалою суду від 20.05.2020 р. призначено ліквідатором Товариства з обмеженою відповідальністю "Пріорітет Україна" арбітражного керуючого Глуховського Олексія Юрійовича.

19.05.2021 р. на адресу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Пріорітет Україна" в особі ліквідатора арбітражного керуючого Глуховського Олексія Юрійовича надійшов позов до Приватного підприємства "Промбудсервіс 2005" про витребування з чужого незаконного володіння майна, а саме: витребування з чужого незаконного володіння відповідача на користь позивача майна майнового комплексу літ. А, В, Г, загальною площею 3469,30 кв.м., розташованого за адресою: м. Київ, вул. Нова, 1.

Ухвалою господарського суду Київської області від 19.05.2021 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 16.06.2021 р.

08.06.2021 р. відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву.

15.06.2021 р. на електронну адресу суду від позивача надійшло клопотання, яким останній просить провести судове засідання без його участі.

15.06.202 р. через канцелярію суду відповідачем подано клопотання про призначення експертизи та клопотання про відкладення розгляду справи.

16.06.2021 р. через канцелярію суду представником Національного Банку України подана заява, якою останній просить залучити Національний Банк України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

Ухвалою господарського суду Київської області від 16.06.2021 р. клопотання відповідача від 18.05.2021 р. № 8 про залишення позовної заяви без руху залишено без задоволення, клопотання відповідача від 15.06.2021 р. № 11 про призначення судової експертизи залишено без задоволення, залучено до участі у даній справі Національний Банк України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, підготовче засідання відкладено на 14.07.2021 р.

06.07.2021 р. на офіційну електронну адресу суду від ліквідатора банкрута надійшло клопотання про участь в судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою господарського суду Київської області від 06.07.2021 р. клопотання ліквідатора ТОВ "Пріорітет Україна" арбітражного керуючого Глуховського Олексія Юрійовича про проведення судового засідання у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено, забезпечено участь ліквідатора банкрута арбітражного керуючого Глуховського Олексія Юрійовича в судовому засіданні у справі № 911/1528/15 (911/1463/21), призначеному на 14.07.2021 р., в режимі відеоконференції відповідно до Порядку роботи з технічними засобами відеоконференцзв`язку під час судового засідання в адміністративному, цивільному та господарському процесах за участі сторін поза межами приміщення суду, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 08.04.2020 р. № 169.

13.07.2021 р. через канцелярію суду відповідачем подано заяву про зупинення розгляду справи.

13.07.2021 р. до суду Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельне управління механізації" подано клопотання про залучення до розгляду справи на стороні відповідача ПАТ "Мостобуд" та ТОВ "Будівельне управління механізації" в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору, а також про зупинення розгляду справи № 910/24323/16 (910/7930/21).

Ухвалою господарського суду Київської області від 14.07.2021 р. клопотання відповідача від 12.07.2021 р. № 13 про зупинення розгляду справи залишено без задоволення, клопотання ТОВ "Будівельне управління механізації" від 13.07.2021 р. № 22-21 в частині залучення ПАТ "Мостобуд" та ТОВ "Будівельне управління механізації" в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача залишено без задоволення, клопотання ТОВ "Будівельне управління механізації" від 13.07.2021 р. № 22-21 в частині зупинення розгляду справи залишено без задоволення, підготовче засідання відкладено на 22.09.2021 р.

15.07.2021 р. на поштову адресу суду від Національного банку України надійшли пояснення щодо позову.

06.08.2021 р. на поштову адресу суду від позивача надійшла заява про зміну предмета позову.

22.09.2021 р. до суду від ПП "Промбудсервіс 2005" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою господарського суду Київської області від 22.09.2021 р. закрито підготовче провадження, призначено розгляд справи по суті в судовому засіданні на 20.10.2021 р.

20.10.2021 р. в судовому засіданні судом оголошено перерву до 03.11.2021 р.

Разом з тим, на офіційну електронну адресу суду від ліквідатора банкрута надійшло клопотання про участь в судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою суду від 02.11.2021 р. клопотання ліквідатора ТОВ "Пріорітет Україна" арбітражного керуючого Глуховського Олексія Юрійовича про проведення судового засідання у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено.

03.11.2021 р. в судовому засіданні оголошено перерву, про що сторонами підписано відповідну розписку.

10.11.2021 р. відповідачем через канцелярію суду подано додаткові письмові пояснення у справі.

18.11.2021 р. до суду від ліквідатора банкрута (позивач) надійшло клопотання про участь у даній справі в режимі відео конференції.

Ухвалою суду від 19.11.2021 р. господарський суд Київської області в особі судді Шевчук Н.Г. відмовив ліквідатору в задоволенні вказаного клопотання.

24.11.2021 р. на електронну адресу суду надійшло клопотання ліквідатора банкрута про проведення судового засідання за його відсутності.

В судове засідання з`явились уповноважені представники відповідача та третьої особи, належним чином повідомлений про місце, дату та час судового засідання позивач не з`явився. Поряд із цим, судом враховано його клопотання про розгляд справи без його участі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, проаналізувавши заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши аргументи присутніх учасників у справі, суд

встановив:

12.07.2018 р. Товарною біржею Київська Універсальна (організатор аукціону) проведено аукціон (статус другий повторний) з продажу майна банкрута ТОВ Пріорітет Україна у вигляді цілісного майнового комплексу, на якому реалізовано майно банкрута за ціною 827985,73 грн.

Предмет продажу майновий комплекс (літ. А, В, Г) загальною площею 3469,30 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Нова, буд. 1. Характеристика будівель та споруд:

- головний виробничий корпус літ. А: рік побудови не визначено; поверх 1, антресоль; фундамент бетон; стіни бетон; покрівля руберойд; перекриття з/б; підлога цемент; сходи метал; електрика так; водопровід так; каналізація так; загальна площа 3394,1 кв.м.; висота 11,50 м.; об`єм 37203 кб.м. Кількість приміщень, їх площа та призначення вказані в експлуатації техпаспорту;

- трансформаторна підстанція літ. В: рік побудови не визначено; поверх 1; фундамент бетон; стіни цегла; покрівля толь; покриття з/б; підлога цемент; електрика так; водопровід ні; каналізація ні; заг. площа 41,8 кв.м.; висота 4,00 м.; об`єм 223 кб.м. Кількість приміщень, їх площа та призначення вказані в експлуатації техпаспорту;

- склад для зберігання кисню - літ. Г: рік побудови не визначено; поверх 1; кількість приміщень 1; фундамент бетон бл.; стіни цегла; покрівля толь; перекриття з/б; підлога цемент; електрика так; водопровід ні; каналізація ні; заг. площа 33.4 кв.м.; висота 4,50 м.; об`єм 174 кб.м.;

- статус земельної ділянки: земельна ділянка зареєстрована за Київською міською радою, право на земельну ділянку, що переходить до покупця, визначається згідно ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України.

Ухвалою господарського суду Київської області від 15.04.2019 р. у справі № 911/1528/15 заяву Національного Банку України від 29.08.2018 р. № 12-0007/46702 про визнання недійсними результатів аукціону з продажу майна Товариства з обмеженою відповідальністю Пріорітет Україна, що відбувся 12.07.2018 р. задоволено; визнано недійсними результати проведеного Товарною біржею Київська Універсальна аукціону від 12.07.2018 р. з продажу майна ТОВ Пріорітет Україна; визнано недійсним договір купівлі-продажу майна, укладений 16.07.2018 р. між ТОВ Пріорітет Україна в особі ліквідатора Карпунова І.О. (продавець) та ПП Промбудсервіс 2005 (покупець).

Вказана ухвала господарського суду Київської області від 15.04.2019 р. у справі № 911/1528/15 залишена без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.11.2019 р. та постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06.02.2020 р., а відтак, така ухвала набрала законної сили.

З урахуванням наведеного, ТОВ "Пріорітет Україна" в особі ліквідатора банкрута арбітражного керуючого Глуховського Олексія Юрійовича звернулось до суду із позовом до ПП "Промбудсервіс 2005", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Національного Банку України про витребування з чужого незаконного володіння майна, а саме: майнового комплексу літ. А, В, Г, загальною площею 3469,30 кв.м., розташованого за адресою: м. Київ, вул. Нова, 1.

Вказана позовна заява обґрунтована тим, що ухвалою господарського суду від 15.04.2019 р. визнано незаконним перехід права власності на зазначений об`єкт нерухомості до ПП "Промбудсервіс 2005", а відтак ТОВ "Пріорітет Україна" є власником майнового комплексу за адресою: м. Київ, вул. Нова, 1, і право власності останнього порушено відповідачем. Виходячи із наведених обставин, на переконання позивача, як вказано в позові, об`єкт нерухомості, що був реалізований на аукціоні, результати якого визнано ухвалою суду від 15.04.2019 р. недійсними, має бути витребуваний із чужого незаконного володіння покупця ПП "Промбудсервіс 2005" на користь ТОВ "Пріорітет Україна" виходячи із положень ст. 387, 388 ЦК України. В тексті позовної заяви позивач також зазначає положення статті 216 ЦК України.

Відповідачем, в свою чергу, подано відзив на позов, в якому він вказує на те, що однією із підстав неможливості витребування майна із незаконного чужого володіння є те, що задоволення позовних вимог за позовом про витребування майна у відповідача, який є добросовісним набувачем, призведе до порушення ст. 1 Першого протоколу до конвенції, оскільки в такому випадку на ПП «Промбудсервіс 2005» буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Конструкція, за якої добросовісний набувач утрачає майно й сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з діяльністю осіб на яких покладено ті чи інші дії в рамках певних процедур, спеціально призначених при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Також, додатково, відповідач зазначає, що посилання на статтю 216 ЦК України яка передбачає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю; а у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, - не може бути застосована у позові про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Третьою особою Національним банком України подано письмові пояснення, в яких банк вказує на те, що ефективним способом захисту права власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна є звернення до суду із віндикаційним позовом до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, тобто із позовом про повернення майна із чужого незаконного володіння.

Позивач, окрім наведеного, звернувся до суду із заявою про зміну предмету позову, яка згідно її змісту є заявою про збільшення позовних вимог. З урахуванням змісту такої заяви позивачем заявлено позов про:

1) витребування із чужого незаконного володіння відповідача майна майнового комплексу загальною площею 3469,30 кв.м., які складаються з літ. А, В, Г, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Нова, буд. 1;

2) скасування рішення про державну реєстрацію прав і їх обтяжень щодо державної реєстрації права власності за ПП «Промбудсервіс 2005» на зазначені нежитлові будівлі.

Відповідачем подано додаткові письмові пояснення, в яких він, крім іншого, зазначає, що посилання на норми про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикація) та про застосування реституції є помилковим, оскільки вказані позовні вимоги є взаємовиключними.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Законодавством визначено три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права.

Під порушенням, зокрема, слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло.

Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Розглядаючи відповідний спір, суд має установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси осіб, які звертаються з позовом, та чи є обраний позивачем спосіб захисту ефективним, тобто таким, що забезпечить поновлення порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (схожі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 р. у справі N 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 р. у справі N 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 р. у справі N 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 р. у справі N 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 р. у справі N 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Вищенаведеного висновку також дотримується Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05.10.2021 р. № 910/18647/19|12-88гс20.

Як вбачається із матеріалів справи, за відповідачем ПП "Промбудсервіс 2005" зареєстровано нерухоме майно майновий комплекс (літ. А, В, Г), загальною площею 3469,30 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Нова, буд. 1 (інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 26.01.2021 р. № 241785832). Крім того, позивач неодноразово звертався до відповідача із вимогою про повернення майна, з урахуванням визнання недійсним договору, за яким таке майно було відчужене позивачем на користь відповідача, однак матеріали справи не містять доказів повернення майна відповідачем на користь позивача, як власника.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Способами захисту порушених прав є зокрема віндикація або реституція.

Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж саме права має законний володілець майна.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Виходячи зі змісту положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19) та від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19), задоволення вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Таким чином, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19). Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду.

Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

При цьому, реституція застосовується саме у спорах про визнання правочинів недійсними або нікчемними і полягає у поновленні порушених майнових прав, приведення їх до стану, що існував на момент вчинення дії, якою порушене право особи, тобто повернення або відновлення матеріальних цінностей у натурі - тих же самих, або подібних, або речей такої самої вартості. Якщо їх неможливо повернути у натурі, то відшкодовується їх вартість у грошах.

Так, у статті 216 ЦК України встановлено правові наслідки недійсності правочину. У частині першій цієї статті зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з частиною другою статті 216 ЦК України якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Аналогічні положення містяться у статті 208 ГК України, якою передбачено наслідки визнання господарського зобов`язання недійсним. Зокрема, згідно з частиною другою вказаної норми, у разі визнання недійсним зобов`язання з інших підстав кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за зобов`язанням, а за неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності зобов`язання не передбачені законом.

Правові наслідки, передбачені частиною першою та другою статті 216 ЦК України, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

За змістом частин першої та другої статті 216 ЦК України правовими наслідками недійсності правочину є реституція (основний наслідок) та відшкодування збитків (додатковий наслідок).

Суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи (згідно з абзацом 2 частини п`ятої статті 216 ЦК України таке право є у суду лише щодо нікчемних правочинів).

Тлумачення статті 216 ЦК України свідчить, що слід відмежовувати правові наслідки недійсності правочину і правові наслідки виконання недійсного правочину; до правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Окрім цього якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною; правові наслідки виконання двостороннього недійсного правочину охоплюють собою двосторонню реституцію; законом можуть бути встановлені особливі умови застосування наслідків визначених в статті 216 ЦК або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Отже, наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину.

Таким чином, реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

Правило статті 216 ЦК України застосовується виключно до сторін правочину.

Судом встановлено, що позивачем ТОВ Пріорітет Україна заявлено вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння до відповідача ПП Промбудсервіс 2005, з яким позивачем було укладено договір купівлі-продажу та, відповідно, який і є покупцем за вказаним договором, що в подальшому ухвалою господарського суду Київської області від 15.04.2019 р. у справі № 911/1528/15, яка залишена без змін постановами апеляційної та касаційної судових інстанцій було визнано недійсним і що покладено в основу обґрунтування позову про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Таким чином, з огляду на те, що позивач і відповідач є сторонами правочину, за яким відповідач придбав майно, що є предметом позову, однак який визнано в судовому порядку недійсним, в даному випадку, у разі встановлення, що виконане за недійсним правочином станом на сьогодні перебуває у сторін такого правочину, підлягає застосуванню реституція (ст. 216 ЦК України), що, відповідно, виключає можливість застосування віндикації (ст. 388 ЦК України).

Відсутність підстав для застосування в даному випадку положень статті 388 ЦК України також вбачається із аналізу поняття "віндикація", як передбаченого законом основного речово-правовий способу захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення майна від особи, яка не є стороною недійсного правочину у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Поряд із наведеним, позивач, зазначаючи положення ст. 216 ЦК України в позовній заяві, одночасно посилається на положення ст. 388 ЦК України, при цьому просить суд саме: "витребувати з чужого незаконного володіння відповідача майно" тобто застосувати саме віндикацію, а не реституцію. Крім того, присутній під час розгляду даної справи в судових засіданнях позивач неодноразово наголосив на тому, що ним заявлено позов саме про "витребування з чужого незаконного володіння відповідача майна" у відповідності до положень статей 387, 388 ЦК України.

Стаття 5 ГПК України вказує, на те, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

З огляду на положення зазначених норм та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, який закріплений у статті 14 ГПК України позивач, має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

З огляду на вище вказані міркування вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Адже, рішенням суду має вирішуватись питання про захист визначених, конкретних прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських правовідносин, а не ілюзорних та абстрактних, тобто ним мають усуватись перешкоди, які виникли на шляху здійснення особою, яка звернулася з позовом, свого права.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави [пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04. 2005 (заява №38722/02)].

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить, як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

Близькі за змістом правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 р. у справі №338/180/17, від 11.09.2018 р. у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 р. у справі №569/17272/15-ц.

За результатами повного та всебічного дослідження всіх обставин справи, судом встановлено, що позивачем невірно визначено спосіб захисту застосування віндикації (ст. 388 ЦК України). Поряд із цим, судом враховано правову позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладену в постанові від 09.09.2021 р. у справі № 925/1276/19 та Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду, викладену в постанові від 23.09.2021 р. № 904/1907/15, відповідно до якої суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи (згідно з абзацом 2 частини п`ятої статті 216 ЦК України таке право є у суду лише щодо нікчемних правочинів).

Разом з тим, згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 р. у справі № 487/10128/14-ц).

Господарський суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, які фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює їх правильну правову кваліфікацію і застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального та процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (висновок, наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 р. у справі № 924/1473/15).

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи зі встановлених під час розгляду справи фактів, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 р. у справі № 917/1739/17, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.01.2020 р. у справі № 916/556/19, від 22.10.2020 р. у справі № 910/18279/19).

Тому в разі посилання заявника в заяві щодо застосування наслідків недійсності правочину на норми, які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, судам необхідно враховувати, що це не може бути підставою для відмови у задоволенні такої заяви, оскільки суд при вирішенні справи враховує підставу (обґрунтування) заявлених вимог (позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду, викладену в постанові від 23.09.2021 р. № 904/1907/15).

Так, частинами першою, другою статті 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Системне тлумачення абзацу першого частини першої статті 216 ЦК України та пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що: а) законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції; б) правила абзацу першого частини першої статті 216 ЦК України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція; в) в тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 ЦК України (висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 р. у справі № 396/29/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.06.2020 р. у справі № 906/775/17, від 13.05.2021 р. у справі № 910/6360/20).

Ураховуючи наведене, для повернення виконаного за недійсним правочином у разі, коли тільки одна із сторін здійснила його виконання, правила статті 216 ЦК України не застосовуються, а повернення виконаного здійснюється на підставі положень глави 83 "Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави" ЦК України.

Разом із тим, в даному випадку, застосування вищенаведених висновків не вбачається за можливе, так як необхідним є встановлення факту повернення однією із сторін правочину виконаного за недійсним договором, що виключає можливість застосування положень статті 216 ЦК України, тобто двосторонньої реституції та передбачає повернення виконаного іншою стороною за недійсним правочином саме на підставі положень глави 83 "Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави" ЦК України, оскільки, такі обставини не входили до предмету доказування з урахуванням визначеного позивачем способу захисту прав, у зв`язку із чим, матеріали справи не містять відповідних доказів, за результатами дослідження яких, суд міг би встановити обставини, що виходячи із вищевказаних висновків Верховного Суду надало б можливість самостійного застосування судом для прийняття рішення вищенаведених норм права.

З огляду на все вищенаведене, судом встановлено, що позивачем невірно визначено спосіб захисту порушення прав звернення до суду із позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння у відповідності до положень статті 388 ЦК України, а відтак, вказана позовна вимога є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Крім того, судом встановлено:

- по-перше, що застосування положень статті 216 ЦК України з ініціативи суду не передбачено (лише щодо нікчемних правочинів);

- по-друге, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про наявність в даному випадку підстав для самостійного застосування судом положень глави 83 ЦК України для правильного вирішення спору, зобов`язання повернути стороні недійсного правочину виконане нею за таким правочином, а саме: обставин коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання (оскільки, якщо обома сторонами виконано умови договору та, у разі визнання його недійсним, не повернено у відповідності до частини першої статті 216 ЦК України у натурі все, що вони одержала на виконання цього правочину, підлягають застосуванню положення ст. 216 ЦК України двостороння реституція), з урахуванням позиції, викладеної, зокрема у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 р. у справі № 396/29/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.06.2020 р. у справі № 906/775/17, від 13.05.2021 р. у справі № 910/6360/20 та постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду, викладену в постанові від 23.09.2021 р. № 904/1907/15.

Окрім наведеного, судом встановлено, що статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною першою статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що державним реєстратором є: громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав; нотаріус; державний, приватний виконавець - у разі накладення/зняття таким виконавцем арешту на нерухоме майно під час примусового виконання рішень відповідно до закону.

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 р. у справі № 925/1265/16).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 р. у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 р. у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 р. у справі № 569/17272/15-ц.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Зміст зазначеної правової норми свідчить, що чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи:

1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав;

2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав;

3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

Вищевказаного висновку дотримується Верховний суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 23.06.2020 р. у справі № 922/2589/19.

Таким чином, в тому числі рішення суду про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав є підставою для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Як вже зазначалось, із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 26.01.2021 р. № 241785832, вбачається, що за відповідачем зареєстровано право власності на спірні об`єкти нерухомого майна, що згідно встановлених в даній справі обставин, придбані відповідачем у позивача на аукціоні з продажу майна банкрута ТОВ "Пріоритет Україна" за договором купівлі-продажу, укладеним за результатами такого аукціону, які визнано в судовому порядку недійсними.

Разом із тим, незважаючи на те, що ухвалою господарського суду Київської області від 15.04.2019 р. у справі № 911/1528/15, залишеною без змін постановою ПАГС від 19.11.2019 р. та постановою ВСУ від 06.02.2020 р., визнано недійсними результати проведеного Товарною біржею Київська Універсальна аукціону від 12.07.2018 р. з продажу майна ТОВ Пріорітет Україна; визнано недійсним договір купівлі-продажу майна, укладений 16.07.2018 р. між ТОВ Пріорітет Україна в особі ліквідатора Карпунова І.О. (продавець) та ПП Промбудсервіс 2005 (покупець), матеріали справи не містять доказів вчинення заходів позивачем відносно звернення до державного реєстратора із заявою про проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Що стосується вимоги позивача про скасування рішення про державну реєстрацію прав і їх обтяжень щодо державної реєстрації права власності ПП «Промбудсервіс 2005» на зазначені нежитлові будівлі майновий комплекс, загальною площею 3469,30 кв.м., що складається з літ. А, В, Г, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Нова, буд. 1, судом встановлено, що з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постановах від 07.11.2018 р. у справі № 488/5027/14-ц та від 30.06.2020 р. у справі №19/028-10/13 зазначена вимога, заявлена разом із вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння є неефективною, оскільки, рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Крім того, якщо розцінювати зазначену вимогу про скасування зазначеного рішення про державну реєстрацію прав і їх обтяжень як похідну вимогу від вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, то з урахуванням відмови в задоволенні останньої, похідна від неї вимога також задоволенню не підлягає.

Водночас, якщо розцінювати зазначену вимогу позивача про скасування рішення про державну реєстрацію прав і їх обтяжень як самостійну вимогу, то в даному випадку позивачем не зазначено яким актам цивільного законодавства суперечить оскаржене рішення державного реєстратора, з наданням відповідних доказів, що могло б бути підставою для скасування такого рішення, інших підстав для скасування вказаного рішення також не наведено, а відтак, дана вимога не підлягає задоволенню, у зв`язку з не доведенням її обґрунтованості.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7, 11 до Конвенції (далі Конвенція), а також прийняття Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди повинні застосовувати Конвенцію та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

За рішенням від 10.02.2010 р. у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Приписами статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76-79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з вищенаведеного, за результатами повного та всебічного дослідження поданих доказів, які мають значення для правильного вирішення даного спору і стосуються предмету доказування та аналізу аргументів сторін, з урахуванням поданих на їх підтвердження документів, суд дійшов висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Пріорітет Україна" в особі ліквідатора банкрута арбітражного керуючого Глуховського Олексія Юрійовича до Приватного підприємства "Промбудсервіс 2005", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Національного Банку України про витребування майна з чужого незаконного володіння є необґрунтованим і задоволенню не підлягає.

Судовий збір, відповідно приписів ст. 129 ГПК України, покладається судом на позивача.

Керуючись ст.ст. 123, 126, 129, 231, 237-238, 240 ГПК України, суд

вирішив:

1. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Пріорітет Україна" в особі ліквідатора банкрута арбітражного керуючого Глуховського Олексія Юрійовича до Приватного підприємства "Промбудсервіс 2005", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Національного Банку України про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Згідно ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата підписання повного тексту рішення 23.12.2021 р.

Суддя А.В. Лопатін