ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________
_______________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" грудня 2021 р. м. Житомир Справа № 906/912/21

Господарський суд Житомирської області у складі: судді Сікорської Н.А.

секретар судового засідання: Русецька Ю.О.

за участю представника позивача Пономаренко К.П. - адвокат; ордер серія АА №1131665 від 16.08.2021р. (в режимі відеоконференції).

за участю директора ТзОВ "Тусмо" Смолинець Л.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Формтекс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тусмо"

про стягнення 691 665,87 грн

Процесуальні дії по справі.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Формтекс" звернулося до суду з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тусмо" 691665,87 грн.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 25.08.2021р. суд відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначив на 30.09.2021р.

Ухвалою суду від 30.09.2021р. розгляд справи відкладено на 21.10.2021р.

21.10.2021р. від відповідача надійшов письмовий відзив на позовну заяву з клопотанням про поновлення строку для його подання (а.с.176-194).

У підготовчому судовому засіданні від 21.10.2021 суд оголосив перерву до 09.11.2021.

08.11.2021р. від позивача надійшла відповідь на відзив (а.с.206-222).

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 09.11.2021 суд відклав підготовче засідання на 06.12.2021.

18.11.2021 на адресу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Тусмо" надійшли заперечення на відповідь на відзив (а.с.226-229).

Ухвалою суду від 06.12.2021р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 16 грудня 2021 р.

В судовому засіданні 16.12.2021р. судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.

Позовні вимоги мотивовані тим, що сторонами було укладено договір №12/08/20-1 від 12.08.2020р., на виконання умов якого позивач поставив індивідуальне обмундирування на загальну суму на загальну суму 796666,32 грн., що підтверджується видатковою накладною № 45 від 30.03.2021 року.

За умовами 4.1 договору відповідач мав здійснити розрахунок за товар протягом 5 банківських днів з дня отримання коштів від Міністерства оборони України за договором від 07.08.2020р. №286/3/20/163.

06.05.2021 року Міністерство оборони України оплатило поставлений ТОВ "Тусмо" товар, що підтверджується відомостями з Єдиного веб-порталу використанні публічних коштів.

Однак, відповідач сплатив позивачу лише частину коштів за поставлений товар в сумі 16371,00 грн., в звя`зку з чим розмір боргу станом на 14.05.2021р. становив 780295,32 грн.

Після отримання претензії від 31.05.2021р. відповідач сплатив ще частину коштів в сумі 106666,32 грн.

Позивач вказані кошти зарахував в погашення 11724,72 грн. інфляційних, 2180,55 грн. 3% річних, решту суми зараховано в погашення основного боргу.

Вказує, що станом на 17.06.2021р. розмір боргу відповідача становив 687531,27 грн.

Окрім того, за період з 17.06.2021р. по 16.08.2021р. позивач на підставі ч.2 ст.625 ЦК України нарахував до стягнення з відповідача 3447,07 грн. 3% річних та 687,53 грн. інфляційних за липень 2021р.

Відповідач у відзиві на позовну заяву визнав заборгованість перед позивачем в сумі 673629,00 грн. (780295,32 грн. - 106666,32 грн.).

Вказав на помилковість застосування позивачем при розрахунках положень ч.1 ст.534 ЦК України щодо черговості погашення вимог кредиторів, оскільки обраховані та віднесені позивачем у другу чергу відшкодування суми інфляційних втрат та відсотків річних не є ні процентами, ні неустойкою.

Вважає, що позивачем невірно здійснено розподіл отриманих від відповідача коштів, без урахування зазначеного платником призначення платежу, що призвело до штучного збільшення суми заборгованості відповідача.

Посилаючись на приписи пункту 7.10 договору, відповідач вказав, що відповідач неправомірно здійснив нарахування 3% річних та інфляційних, оскільки укладаючи договір сторони реалізували принцип диспозитивності та скористались наданою ч.2 ст.625 ЦК України свободою вибору щодо розміру процентів річних, визначивши їх в розмірі 0%, а також домовились, що постачальник не вимагатиме сплати суми боргу з урахуванням інфляційних втрат.

Позивач у відповіді на відзив не погодився з твердженнями відповідача, навівши доводи в їх спростування.

Відповідач у запереченні на відповідь просив суд відмовити в задоволенні позову в частині вимог про стягнення сум річних, інфляційних, а також в частині стягнення в якості основної заборгованості 687531,27 грн.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні підтвердила факт існування заборгованості в сумі 673629,00 грн. грн., в решті позовних вимог просила відмовити.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

12 серпня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Тусмо" (покупець) та Товариством з обмеженої відповідальністю "Формтекс" (постачальник) було укладено договір №12/08/20-1 (а.с.16-25, т.1), згідно п.1.1 якого постачальник зобов`язується у визначені договором строки передати у власність покупцю Товар - Індивідуальне обмундирування (З5810000-5) (Штани вітровологозахисні зимові, вид 1 та вид 6) (Військова уніформа (35811300-5) (Штани вітровологозахисні зимові вид 1), (надалі - Товар), зазначений у Специфікації, яка є Додатком №1 до Договору від 12.08.2020 року, для передачі цього товару Міністерству оборони України (замовник за договором №286/3/20/163 від 07.08.2020 року, далі за текстом цього договору під словом замовник розуміється Міністерство оборони України), а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити поставлений Товар.

Згідно п.1.2 договору найменування (кількість, номенклатура, асортимент) товару, передбаченого до поставки за договором, строки (терміни) поставки, місце поставки товару визначаються специфікацією, яка є невід`ємною частиною даного договору (додаток №1).

Відповідно до п.3.1 договору ціна договору складає 2049584,94 грн.

Згідно п. 4.1. договору, розрахунки за поставлений Товар проводяться шляхом оплати за фактично поставлену кількість Товару (партію Товару) у безготівковому вигляді на розрахунковий рахунок Постачальника протягом п`яти банківських днів з дня отримання Покупцем коштів від Замовника (Міністерства оборони України за Договором від 07.08.2020 року № 286/3/20/163) за поставлену постачальником в межах даного договору партію товару.

Пунктом 7.10 договору визначено, що покупцем не відшкодовуються постачальнику неустойка (штраф, пеня). Сторони домовились, що покупцем не відшкодовуються постачальнику збитки.

Сторони встановили інший розмір процентів річних за порушення грошового зобов`язання покупцем у розмірі 0 процентів річних відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України.

Сторони домовились, що постачальник не вимагатиме сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції.

Сторонами були підписані додатки 1 та 2 до договору - специфікація та ростовка за специфікацією (а.с.26, 27 т. 1).

Додатковою угодою №1 від 24.09.2020 сторонами внесено зміни до додатку №2 договору (а.с.28, 29, т.1).

Додатковою угодою №2 продовжено строк дії договору до 31.03.2021р. включно (а.с.30, т.1).

Додатковою угодою №3 від 22.03.2021 пункт 1.2 договору доповнено специфікацією на 2021 рік та визначено ціну за специфікацією на 2021 рік в сумі 796666,32 грн., доповнено п.12.1 ростовкою за специфікацією на 2021 рік (а.с.31-32, 33 т. 1).

Згідно видаткової накладної №45 від 30.03.2021р. позивач поставив відповідачу товар на суму 796666,32 грн. та виставив рахунок-фактуру № 45 від 30.03.2021 на його оплату (а.с.34, 35 т. 1).

Позивач зазначає, що отримавши товар, відповідач в подальшому здійснив його поставку Міністерству оборони України, на підтвердження чого надано копію видаткової накладної №29 від 31.03.2021р., рахунку-фактури від 31.03.2021р., повідомлення №1 про прийняття товару, повідомлення-підтвердження №77 від 31.03.2021р., акту приймання-передачі №133 від 31.03.2021р. (а.с.42-47, т.1).

Посилаючись на роздруківку з Єдиного веб-порталу використання публічних коштів, вказав, що відповідач 06.05.2021 отримав від Міністерства оборони України оплату за поставлений товар, відповідно до умов договору №286/3/20/163 від 07.08.2020 року в сумі 864896,40 грн. (а.с.48, 49, т.1).

Із врахуванням умов п. 4.1 договору щодо проведення розрахунків протягом п`яти банківських днів, у відповідача виник обов`язок провести розрахунки з позивачем до 14.05.2021 включно.

13 травня 2021 року ТОВ "Тусмо" провело часткову оплату за поставлений товар в сумі 16371,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №435 від 13 травня 2021 року (а.с.50, т.1).

Позивач вказав, що в результаті цього борг відповідач склав 780295,32 грн. (796666,32 - 16371,00 грн.).

31 травня 2021 року ТОВ "Формтекс" направило ТОВ "Тусмо" претензію №142 про сплату заборгованості в сумі 796666,32 грн. (а.с.36-41, т.1).

Платіжним дорученням №562 від 17.06.2021р. відповідач перерахував позивачу кошти в сумі 106666,32 грн. з призначенням платежу: "Оплата за штани вітровологозахисні згідно накл. №45 від 30.03.2021р." (а.с.51 т.1).

За період з 14.05.2021 по 16.06.2021, тобто до дати проведення чергового платежу, позивач нарахував відповідачу 2180,55 грн. 3% річних та 11724,72 грн. інфляційних за травень та червень 2021.

У зв`язку з цим позивач вважає, що заборгованість відповідача станом на 16.06.2021 становила 794197,59 грн. (780295,32 грн. + 11724,72 грн. +2180,55 грн.)

Сплачені відповідачем кошти, згідно платіжного доручення №562 від 17.06.2021р., позивач зарахував в погашення 11724,72 грн. інфляційних, 2180,55 грн. 3% річних,решту суми зарахував в погашення основного боргу (розрахунок на а.с.4-5, т.1), тому вважає, що заборгованість за поставлений товар становить 687531,27 грн.

У зв`язку з непроведенням відповідачем остаточних розрахунків, Товариство з обмеженою відповідальністю "Формтекс" звернулося до суду з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тусмо" 691665,87 грн., з яких: 687531,27 грн. боргу, 3447,07 грн. 3% річних, які нараховані за період з 17.06.2021р. по 16.08.2021р. та 687,53 грн. інфляційних, нарахованих за липень 2021р.

Станом на дату прийняття рішення заборгованість відповідачем не погашена.

Разом з тим, відповідач на стадії підготовчого провадження визнав позов в частині суми основного боргу в розмірі 673629,00 грн.

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як встановлено судом, між сторонами виникли правовідносини з поставки товару на підставі договору №12/08/20-1 від 12.08.2020р.

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ч.1 ст.692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За нормами ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших умов, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Судом встановлено, що позивач на виконання умов договору поставив відповідачу товар на суму 796666,32 грн.

Відповідач провів часткові розрахунки за товар, перерахувавши позивачу 123037,32 грн. (16371,00 грн. + 106666,32 грн. ).

Позивач вказує, що заборгованість відповідача за поставлений товар станом на дату звернення до суду з позовом становить 687531,27 грн., вказаний розмір заборгованості він обґрунтовує наведеними в позовній заяві розрахунками (а.с.3-6 т. 1).

Суд не погоджується з виконаним позивачем розрахунком суми боргу, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом:

1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання;

2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;

3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Слід вказати, що можливість застосування положень статті 534 ЦК України безпосередньо залежить від змісту реквізиту "призначення платежу" платіжного доручення, згідно з яким боржник здійснював платіж кредиторові на виконання грошового зобов`язання.

Це означає, що якщо платник (боржник) здійснює переказ коштів, чітко зазначаючи призначення платежу - погашення основного боргу (оплата товару, робіт, послуг), черговість, встановлена статтею 534 цього Кодексу застосовуватися не може.

Тобто, розподіл коштів може здійснюватися кредитором відповідно до статті 534 ЦК України лише у випадку, коли стягнення заборгованості здійснюється в порядку виконавчого провадження, або платіж буде отримано без реквізиту "Призначення платежу" чи як загальна підстава - на виконання договору або погашення кредиторської заборгованості тощо.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.12.2019 у справі № 911/2630/18.

Також, суд зазначає, що при застосуванні норм стосовно черговості погашення вимог за грошовим зобов`язанням у разі недостатності суми проведеного платежу (ст.534 ЦК України) слід виходити з того, що під процентами, які погашаються раніше основної суми боргу, розуміють проценти за користування грошовими коштами, що підлягають сплаті за грошовим зобов`язанням, зокрема проценти за користування сумою позики, кредиту тощо.

В той же час, відсотки річних, передбачені ст.625 ЦК України за порушення грошового зобов`язання, погашаються після суми основного боргу. Окрім того, інфляційні нарахування у визначеному ст.534 ЦК України порядку черговості не значаться, а тому погашаються лише після погашення основної суми боргу.

Судом встановлено, що правила ст.534 ЦК України відносно черговості зарахування сплачених сум були застосовані позивачем щодо коштів в сумі 106666,32 грн., які були сплачені відповідачем 17.06.2021р.

З копії платіжного доручення №562 від 17.06.2021р. вбачається, що відповідач перерахував позивачу 106666,32 грн. з призначенням платежу "оплата за штани вітровологозахисні згідно накл. №45 від 30.03.2021р." (а.с.51 т.1).

Оскільки відповідач в платіжному дорученні чітко визначив призначення платежу, позивачем безпідставно застосовано положення ст.534 ЦК України для розподілу коштів, які надійшли від відповідача, і тому сплачена сума мала бути зарахована в погашення суми основного боргу.

З урахуванням викладеного, дійсний розмір заборгованості відповідача станом на дату звернення позивача до суду з позовом становить 673629,00 грн. (796666,32 - 716371,00 грн.- 106666,32 грн.) Відповідач не заперечує щодо заборгованості у вищевказаній сумі, про що зазначив у відзиві на позовну заяву.

Враховуючи викладене, вимоги позивача є правомірними, підтверджуються належними доказами, не заперечуються та визнаються відповідачем, тому підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача 673629,00 грн. боргу.

Частиною 1 ст.191 ГПК України встановлено, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Згідно з ч.4 ст.191 ГПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Разом з тим, в стягненні 13902,27 грн. боргу суд відмовляє, у зв`язку з безпідставністю їх заявлення.

Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних та 3% річних, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач нарахував до стягнення з відповідача 3447,07 грн. 3% річних за період з 17.06.2021р. по 16.08.2021р. та 687,53 грн. інфляційних за липень 2021р., нарахованих на суму боргу 687531,27 грн., яку він визначив самостійно, і яка є більшою від правомірно заявленої та задоволеної судом.

Як встановлено судом, правомірно заявленою сумою основного боргу є 673629,00 грн., а тому обчислення сум річних та інфляційних слід здійснювати, виходячи з вказаної суми.

З огляду на викладене, здійснивши власний розрахунок річних та інфляційних, з урахуванням визначеного позивачем періоду та правомірно встановленої суми боргу, суд встановив, що розмір 3% річних становить 673,63 грн., інфляційних нарахувань - 3377,37 грн., і саме ці суми підлягають стягненню на користь позивача.

В стягненні 69,70 грн. інфляційних та 13,90 3% річних слід відмовити, в зв`язку з безпідставністю їх нарахування.

Відносно посилань відповідача на приписи пункту 7.10 договору, яким сторони укладаючи договір нібито реалізували принцип диспозитивності та скористались наданою ч.2 ст.625 ЦК України свободою вибору щодо розміру процентів річних, визначивши їх в розмірі 0%, суд зазначає наступне.

Частина 3 ст.614 ЦК України визначає, що правочин, яким скасовується чи обмежується відповідальність за умисне порушення зобов`язання, є нікчемним.

Як вже зазначалося, пунктом 7.10 договору сторони домовились, що покупцем не відшкодовуються постачальнику неустойка (штраф, пеня). Сторони домовились, що покупцем не відшкодовуються постачальнику збитки.

Сторони встановили інший розмір процентів річних за порушення грошового зобов`язання покупцем у розмірі 0 процентів річних відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України.

Сторони домовились, що постачальник не вимагатиме сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції.

Дослідивши умови п.7.10 договору, суд дійшов висновку, що вони не забезпечують дотримання справедливого балансу між правами та охоронюваними законом інтересами сторін договору і є нікчемними, оскільки скасовують відповідальність за порушення зобов`язання.

Вимоги частини другої статті 625 ЦК України мають імперативний характер. Цією правовою нормою передбачено можливість сторін у договорі лише змінювати розмір процентів річних. Право сторін у договорі забороняти та не застосовувати вимоги закону, встановлені частиною другою статті 625 ЦК України, вказаною правовою нормою не передбачено.

Обов`язок з виконання грошових зобов`язань за цим договором лежить лише на відповідачеві, який зобов`язався оплати отриманий за договором товар.

Завдяки наведеним умовам договору, відповідач, всупереч вимогам закону (ч.2 ст. 625 ЦК України), звільняється від відповідальності за порушення грошового зобов`язання, тоді як ч. 3 ст. 614 ЦК України передбачено, що правочин, яким скасовується чи обмежується відповідальність за умисне порушення зобов`язання, є нікчемним.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.04.2020р. у справі №914/479/19.

З огляду на нікчемність умов п.7.10 договору, в силу приписів ч.3 ст.614 ЦК України вони не підлягають застосуванню.

Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України", зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

За приписами ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відтак, сторони звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд.

За приписами ч.1 ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в сумі 677680,00 грн., з яких: 673629,00 грн. основного боргу, 673,63 грн. інфляційних нарахувань, 3377,37 грн. 3% річних.

В стягненні 13902,27 грн. боргу, 69,70 грн. інфляційних та 13,90 3% річних суд відмовляє.

Судові витрати за результатами розгляду справи.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст.129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч.1 ст.130 ГПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в сумі 677680,00 грн. на відповідача слід покласти судовий збір в сумі 10165,20 грн.

Однак, враховуючи факт визнання відповідачем позовних вимог в сумі 673629,00 грн. на стадії підготовчого провадження, тому 50% сплаченого судового збору з вказаної суми в розмірі 5052,22 грн. підлягають поверненню позивачу з державного бюджету, тому на відповідача покладається лише 50% судового збору в сумі 5052,22 грн. з визнаної ним суми боргу та 60,76 грн. за задоволені судом вимоги в частині стягнення 673,63 грн. інфляційних нарахувань та 3377,37 грн. 3% річних, що в цілому становить 5112,98 грн.

Щодо судових витрат на професійну правничу допомогу, про яку позивач заявляв в позовній заяві, то згідно ст.221 ГПК України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Представник позивача до закінчення судових дебатів заявила, що докази понесених витрат на професійну правничу допомогу будуть подані потягом протягом 5 днів.

З огляду на викладене, суд встановлює Товариству з обмеженою відповідальністю "Формтекс" строк до 21.12.2021 для подання доказів щодо розміру, понесених судових витрат на правничу допомогу.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тусмо" (10006, м.Житомир, вул.Денишівська, 4, )

на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Формтекс" (04074, м.Київ, вул.Автозаводська, 2, )

- 673629,00 грн. основного боргу;

- 673,63 грн. інфляційних нарахувань;

- 3377,37 грн. 3% річних;

- 5112,98 грн. судового збору.

3. В решті позовних вимог відмовити.

4. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Формтекс" (04074, м.Київ, вул.Автозаводська, 2, з державного бюджету України 5052,22 грн. (п`ять тисяч п`ятдесят грн. 22 коп.) судового збору, сплаченого згідно платіжного доручення № 25 від 16.08.2021.

5. Товариству з обмеженою відповідальністю "Формтекс" до 21.12.2021 подати докази щодо розміру, понесених судових витрат на правничу допомогу.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 22.12.21

Суддя Сікорська Н.А.

Віддрукувати:

1 - в справу

2 - позивачу (рек. з повід.,)

3 - відповідачу (рек. з пов)