РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.12.2021Справа № 910/1756/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Маринченка Я.В., за участі секретаря судового засідання Коваленко М.О., розглянувши матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-реконтрукція»

до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»

про визнання договору укладеним

за участі представників:

від позивача - Янович-Бунь І.Б. (уповноважений представник);

від позивача - Годованець Л.Ю. (уповноважений представник);

від відповідача - Коцюба В.О. (уповноважений представник);

від відповідача - Ларькін М.М. (уповноважений представник).

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року ТОВ «Євро-Реконструкція» звернулось до суду з позовом до КП «Київтеплоенерго» з позовом про визнання договору №15/01-01/ЄР/01 від 15.01.2021 про відшкодування витрат теплової енергії для компенсації (покриття) втрат теплової енергії укладеним в редакції позивача.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між сторонами укладено договір №5 від 01.06.2017 про надання послуг з транспортування теплової енергії, пунктом 3.2.10 якого сторони передбачили необхідність укладення спірного договору. Крім того обов`язковість зазначеного договору також встановлена Порядком формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води, який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 №869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на комунальні послуги». Між сторонами проводились перемовини з приводу укладення зазначеного договору, зокрема у порядку, визначеному господарським кодексом України здійснювався обмін проектами, протоколами розбіжностей, протоколами узгодження розбіжностей, проте, оскільки сторони не досягли згоди щодо всіх умов договору, договір не було підписано. Зазначає, що обсяг втрат теплової енергії для покриття втрат теплової енергії Товариства при транспортуванні теплової енергії має визначатися згідно нормативних втрат теплової енергії Товариства в теплових мережах відповідача, що зазначені в діючому Річному плані виробництва, транспортування та постачання теплової енергії. Крім того порядок узгодження обсягів компенсації втрат та інші умови договору, викладені в редакції позивача відповідають вимогам положень нормативно-правових актів, у зв`язку з чим просив задовольнити позов визнавши укладеним спірний договір в редакції позивача.

Відповідач проти позову заперечував, вказуючи, що судом розглядаються спори щодо укладення договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону, проте законами України не визначено для відповідача обов`язку укладення спірного договору. Крім того, саном на час звернення до суду, між сторонами тривають перемовини щодо укладення спірного договору та врегулювання розбіжностей, шляхом обміну листами, відповідно до положень норм чинного ГК України. Вказав, що оскільки Постановою №869 передбачено, що витрати, пов`язані з виробництвом теплової енергії, що втрачається в теплових мережах, компенсуються за рахунок тарифу на транспортування теплової енергії, то обсяги втрат теплової енергії для їх компенсації повинні визначатись згідно обсягів нормативних втрат теплової енергії позивача в теплових мережах відповідача, передбачених річним планом виробництва, транспортування та постачання теплової енергії відповідача на відповідний період, погоджений в установленому порядку. Зазначив, що на виконання вимог п.40 Постанови №869 сторонами було доповнено Договір №5 пунктом 3.2.10 щодо компенсації втрат теплової енергії.

На підставі викладеного вказує, що враховуючи відсутність законодавчо визначеного обов`язку відповідача укладати спірний договір, врегулювання компенсації втрат теплової енергії умовами іншого договору укладеного між сторонами, відсутність порушеного права позивача та невідповідність умов спірного договору в редакції позивача вимогам норм законодавства, просить відмовити у задоволенні позову.

Представники позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, з підстав, викладених у позовній заяві та поданих поясненнях, просили задовольнити позов.

Представники відповідача проти позову заперечували, вказуючи на відсутність обов`язку відповідача щодо укладення спірного договору та наявність іншого договору між сторонами, яким врегульовано вказані відносини.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01.06.2017 між КП «Київтеплоенерго» (Підприємство) та ТОВ «Євро-Реконструкція» (Товариство) укладено договір №5 про надання послуг з транспортування теплової енергії, за умовами якого Підприємство зобов`язується транспортувати теплову енергію, яка виробляється Товариством і постачається споживачам тепловими мережами, які перебувають у господарському віданні Товариства, а Товариство зобов`язується оплачувати вказані послуги на умовах, визначених договором.

Додатковою угодою №2 від 29.07.2020 до вказаного договору з урахуванням протоколу розбіжностей, сторони доповнили Договір №5 пунктом 3.2.10, яким погодили, що у випадках, прямо передбачених чинними законами України, здійснювати відшкодування витрат Товариства, пов`язаних з виробництвом теплової енергії, що втрачається в теплових мережах Підприємства. Таке відшкодування здійснюється в порядку та на умовах, письмово погоджених сторонами у відповідному договорі. Витрати Товариства, пов`язані з виробництвом теплової енергії, що витрачається у внутрішньобудинкових мережах, мережах споживачів та інших мережах, що не знаходяться у власності Підприємства, у будь-якому випадку відшкодуванню не підлягають.

Статтею 179 Господарського кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) визначено, що майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Суб`єкти господарювання, які забезпечують споживачів, зазначених у частині першій цієї статті, електроенергією, зв`язком, послугами залізничного та інших видів транспорту, а у випадках, передбачених законом, також інші суб`єкти зобов`язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг). Законодавством можуть бути передбачені обов`язкові умови таких договорів.

Відповідно до положень норм ст. 180 Господарського кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно з п.2 ст.11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Пункт 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України визначає серед загальних засад цивільного законодавства свободу договору. Поряд з цим, ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 3 ст. 181 Господарського кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

Разом з тим ч.ч. 4, 5, 6, 7 ст. 181 Господарського кодексу України передбачено, що за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором. Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов`язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони. У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо). Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов`язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

Порядком формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 № 869 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 03.04.2019 № 291) визначено механізм формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води для суб`єктів природних монополій та суб`єктів господарювання на суміжних ринках, які провадять або мають намір провадити господарську діяльність з виробництва теплової енергії, її транспортування магістральними і місцевими (розподільними) тепловими мережами (далі - транспортування) та постачання, надання послуг з постачання теплової енергії і постачання гарячої води.

Пунктом 40 вказаного Порядку встановлено, що до інших витрат повної собівартості, що включаються до тарифів на транспортування теплової енергії, належить решта прямих витрат (крім зазначених у пунктах 35 і 39 цього Порядку), загальновиробничі витрати, що включаються до виробничої собівартості, адміністративні витрати, інші операційні витрати, витрати на відшкодування втрат та фінансові витрати, що плануються для включення до тарифів на транспортування теплової енергії відповідно до цього Порядку. Витрати на збут не плануються.

У разі коли виробництво і транспортування теплової енергії здійснюється окремими ліцензіатами, виробнику теплової енергії компенсуються витрати, пов`язані з виробництвом теплової енергії, що втрачається в теплових мережах (з урахуванням понаднормативних втрат).

Відповідна компенсація здійснюється згідно з договором між виробником теплової енергії та суб`єктом господарювання, що здійснює транспортування теплової енергії, за рахунок тарифу на транспортування теплової енергії.

Судом встановлено, що позивач, на виконання зазначеного пункту Порядку 15.01.2021 звернувся до відповідача з пропозицією укласти договір про відшкодування витрат теплової енергії для компенсації/покриття втрат теплової енергії, проте не отримавши у строки визначені нормами ст.181 ГК України відповіді, передав вказаний спір на вирішення до суду.

Разом з тим, як вбачається з пояснень представників сторін та матеріалів справи, сторони продовжували перемовини щодо узгодження положень спірного договору, проте не дійшли згоди щодо всіх умов договору.

Тобто, незважаючи на згоду обох сторін на укладення договору на відшкодування витрат теплової енергії, що втрачається в мережах відповідача під час транспортування, сторони не дійшли згоди, зокрема щодо порядку розрахунку обсягів витрат теплової енергії, порядку підтвердження вказаних витрат, тарифів, за якими проводиться розрахунок відшкодування втрат, порядок оплати вказаних витрат та інші.

Згідно ч. 1 ст. 187 Господарського кодексу України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом.

Враховуючи положення п.40 Порядку № 869, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України наявні підстави вважати, що в силу вимог закону є обов`язковою компенсація витрат, пов`язаних з виробництвом теплової енергії, що втрачається в теплових мережах на підставі договору між виробником теплової енергії та суб`єктом господарювання, що здійснює транспортування теплової енергії, а отже укладання вказаного договору теж є обов`язковим.

Разом з тим, чинними нормативно-правовими актами не затверджено ні типової, ні примірної форми такого договору, а отже законодавець покладаючи на сторони обов`язок укладення вказаного договору, залишив визначення умов договору на розсуд сторін, на підставі їх вільного волевиявлення.

При цьому, як вбачається з пояснень представників сторін та наявних в матеріалах справи доказів, спірні пункти договору кожна із сторін формує виходячи з власного тлумачення нормативно-правових актів, зокрема в частині щодо визначення величин та вартості втрат теплової енергії, які підлягають компенсації.

Жодна із сторін не надала доказів, які б підтверджували необхідність укладення спірного договору саме на її умовах.

Отже, враховуючи відсутність згоди сторін щодо умов спірного договору, відсутність чіткого нормативно-правового визначення механізму обрахунку вказаних втрат, відсутність затверджених типових чи примірних договорів, суд приходить до висновку про відсутність підстав щодо зобов`язання укладення спірного договору у редакції позивача чи відповідача, оскільки вказане буде порушенням свободи волевиявлення однієї із сторін.

Крім того, на виконання вимог п.40 Порядку №869, сторонами внесено зміни до існуючого договору стосовно компенсації втрат теплової енергії при транспортуванні, а отже наявні підстави вважати, що між сторонами наявний договір про компенсацію втрат теплової енергії під час транспортування.

При цьому, у випадку наявності між сторонами спору щодо розміру вказаної компенсації, жодна із сторін не позбавлена можливості звернутись до суду для вирішення зазначеного спору з урахуванням конкретних обставин, зокрема цін, обрахованих обсягів, застосування тих чи інших тарифів, річних планів тощо

Всі інші доводи сторін судом розглянуті та відхилені як такі, що не впливають на результат вирішення даного спору.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, ст.ст.232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено: 20.12.2021

Суддя Я.В. Маринченко