ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2021 р. Справа№ 920/857/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Руденко М.А.

Барсук М.А.

при секретарі судового засідання Денисевич К.Ю.,

за участю представників:

від позивача - Моісеєв Ю.О., адвокат, довіреність від 10.06.2021 №100/2; Дюжев І.О., адвокат, довіреність від 04.01.2021 №2;

від першого відповідача - Танчик О.М., адвокат, довіреність від 29.12.2020 №18-49/1;

від другого відповідача - Танчик О.М., адвокат, довіреність від 01.02.2021,

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" на ухвалу Господарського суду Сумської області від 13.09.2021 про зупинення провадження у справі №920/857/20 (повний текст ухвали складено 20.09.2021, головуючий суддя - Джепа Ю.А., судді: Заєць С.В., Яковенко В.В.) за позовом Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" до Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" про стягнення 19 311 535,30 дол. США та 43 794 094,96 грн, та за зустрічним позовом Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" до Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро", за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" про визнання договору недійсним та визнання зобов`язання припиненим, та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" до відповідача Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро", за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання", про визнання договору недійсним та визнання зобов`язання припиненим.

встановив наступне.

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 13.09.2021 задоволено клопотання представника першого відповідача за зустрічним позовом - Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" від 05.07.2021 № 18-7/570 (вх. № 2652 від 05.07.2021) про зупинення провадження у справі № 920/857/20. Зупинено провадження у справі №920/857/20 до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №910/17048/17 у подібних правовідносинах.

Так, судом першої інстанції встановлено, що у зв`язку з необхідністю формування єдиної правозастосовної практики щодо спірних правовідносин, Великою Палатою Верховного Суду ухвалою від 15.12.2020 прийнято до розгляду справу № 910/17048/17, передану Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду на підставі частини третьої статті 302 Господарського процесуального кодексу України, а відповідно до ухвали Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2021 розгляд справи № 910/17048/17 призначено на 21.09.2021.

За вказаних обставин, суд зазначив про доцільність зупинення провадження у даній справі до перегляду судового рішення у подібних правовідносинах в справі № 910/17048/17 у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду.

Не погоджуючись із винесеною ухвалою, Акціонерне товариство "Банк Кредит Дніпро" звернулось до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Сумської області від 13.09.2021 у справі №920/857/20 про зупинення провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку справи №910/17048/17 Великою Палатою Верховного Суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована наступними доводами:

в межах справи №910/17048/17 досліджується питання застосування положень ч. 4 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" (у редакції, чинній до внесення змін Законом України від 03.07.2018 N 2478-VIII), тоді як у даній справі слід застосовувати положення ч. 5 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" в редакції Закону від 03.07.2018 N 2478-VIII, який було введено в дію 04.02.2019;

при застосуванні положень ст. 36 Закону України "Про іпотеку" варто брати до уваги положення статей 509,526,599 ЦК, що дозволить здійснити розгляд справи у розумний строк;

оскаржувана ухвала не містить жодного обґрунтування доцільності зупинення провадження у справі.

В судовому засіданні представник апелянта - позивача у справі підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідачів в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Відповідно до ч. 1 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Вичерпний перелік випадків, за наявності яких суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі, наведено у статті 228 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 228 Господарського процесуального кодексу України таке право суду надано у разі перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Так, щодо визначеності подібності правовідносин колегія суддів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.04 2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій чи аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). До того ж зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 № 925/3/7; пункт 40 постанови від 25.04.2018 № 910/24257/16).

ВС також зазначив, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц; пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

Ухвалою від 26 листопада 2020 року Касаційний господарський суд задовольнив клопотання ДП "Край Проперті", справу № 910/17048/17 передав на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав, встановлених частинами третьою, п`ятою статті 302 ГПК України.

Ухвала обґрунтована тим, що:

- справа № 910/17048/17 містить виключну правову проблему щодо застосування частини четвертої статті 36 Закону України "Про іпотеку", оскільки суди допускають її неоднозначне тлумачення. В одних випадках суди розуміють буквально наведене положення Закону та відмовляють у задоволенні будь-яких вимог кредитора, пред`явлених після звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, незалежно від того, задоволені вимоги кредитора (іпотекодержателя) за рахунок предмета іпотеки в повному обсязі чи ні (постанови від 17 квітня 2019 року у справі № 204/7148/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 757/31271/15-ц, від 27 лютого 2019 року у справах № 643/18466/15-ц, та №263/3809/17, від 03 липня 2019 року у справі № 646/7699/13-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 295/795/19), а в інших випадках суди застосовують положення наведеної норми права в системному тлумаченні з положеннями статей 591, 598, 599 ЦК України та, встановивши, що за рахунок предмета іпотеки не в повному обсязі задоволені вимоги кредитора, а отже, зобов`язання не припинилось, задовольняють їх у судовому порядку (постанова від 26 лютого 2019 року у справі № 914/355/17);

- необхідно відступити від правових висновків Касаційного цивільного суду, викладених у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 757/31271/15-ц, від 27 лютого 2019 року у справах № 643/18466/15-ц та № 263/3809/17, від 13 лютого 2019 року у справі № 759/6703/16-ц, від 17 квітня 2019 року у справі №204/7148/16-ц, від 03 липня 2019 року у справі № 646/7699/13-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 295/795/19, щодо застосування при вирішенні спорів, які виникли на підставі кредитних правовідносин, частини четвертої статті 36 Закону України "Про іпотеку" про відсутність підстав для стягнення суми заборгованості за договором позики, яка залишилася після реалізації предмета іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору на підставі договору, оскільки такі вимоги є недійсними.

Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком Касаційного господарського суду про те, що справа № 910/17048/17 містить виключну правову проблему щодо застосування при вирішенні спорів, які виникли на підставі кредитних правовідносин, частини четвертої статті 36 Закону України "Про іпотеку", вирішення якої необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Так, ухвалою від 15.12.2020 Великою Палатою Верховного Суду прийнято до розгляду справу №910/17048/17 за касаційною скаргою Дочірнього підприємства "Край Проперті" на рішення Господарського суду міста Києва від 18 жовтня 2019 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25 червня 2020 року.

Щодо подібності правовідносин у даній справі та справі №910/17048/17, до закінчення перегляду якої в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду, місцевим господарським судом було зупинено провадження у цій справі, слід зазначити наступне.

Так, перший відповідач, в обґрунтування своїх заперечень проти позовних вимог банку про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором №081010-КВЛ від 08.10.2010, посилається на те, що Банком в позасудовому порядку було задоволено свої вимоги та звернено стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки №160211-І, яким, в свою чергу, забезпечено виконання зобов`язань позичальника за вказаним кредитним договором.

Посилаючись на положення частини четвертої статті 36 Закону України "Про іпотеку" (в редакції чинній на дату виникнення спірних правовідносин), перший відповідач вказує, що оскільки позивач фактично вирішив питання шляхом позасудового врегулювання спору на підставі іпотечного договору, тому правові підстави для стягнення суми заборгованості за кредитним договором №081010-КВЛ від 08.10.2010, яка залишилася після реалізації предмета іпотеки, відсутні, оскільки такі вимоги є недійсними.

У наведеній іншій справі №910/17048/17 предметом позову є також стягнення кредитної заборгованості, а заперечення відповідача зводяться до реалізації позивачем свого права на звернення стягнення на предмети іпотеки, переданого на забезпечення виконання грошового зобов`язання за кредитними договорами, в позасудовому порядку.

Отже, в іншій справі також досліджується питання застосування частини четвертої статті 36 Закону України "Про іпотеку" (у редакції, чинній до внесення змін Законом України від 03.07.2018 N 2478-VIII).

В свою чергу, як вже було сказано Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком Касаційного господарського суду про те, що справа №910/17048/17 містить виключну правову проблему щодо застосування при вирішенні спорів, які виникли на підставі кредитних правовідносин, частини четвертої статті 36 Закону України "Про іпотеку".

Отже, правовідносини у даній справі та справі №910/17048/17 є подібними.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що в межах справи №910/17048/17 досліджується питання застосування положень ч. 4 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" (у редакції, чинній до внесення змін Законом України від 03.07.2018 N 2478-VIII), тоді як у даній справі слід застосовувати положення ч. 5 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" в редакції Закону від 03.07.2018 N 2478-VIII, який було введено в дію 04.02.2019.

Стосовно вказаних доводів колегія суддів зазначає наступне.

Так, у редакції ч. 4 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" до внесення змін Законом України від 03.07.2018 N 2478-VIII було вказано наступне: після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

В свою чергу, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування" від 03.07.2018 N 2478-VIII частину четверту статті 36 Закону України "Про іпотеку" замінено чотирма новими частинами такого змісту:

"У договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або у відповідному застереженні в іпотечному договорі зазначаються:

умови, у разі настання яких іпотекодержатель може використати своє право на позасудове стягнення;

порядок визначення вартості, за якою іпотекодержатель набуває право власності на предмет іпотеки;

прийнятні та належні способи обміну повідомленнями між сторонами договору.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання:

боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя;

боржником - юридичною особою або фізичною особою - підприємцем є дійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У разі якщо вимоги іпотекодержателя забезпечені декількома предметами іпотеки (у тому числі за декількома договорами іпотеки), а позасудове звернення стягнення здійснюється за рахунок окремого предмета іпотеки, іпотекодержатель має право вимагати (у тому числі шляхом позасудового врегулювання) виконання зобов`язання боржником та/або іпотекодавцем в частині, що залишилася невиконаною після завершення позасудового врегулювання за таким окремим предметом іпотеки.

Завершенням позасудового врегулювання є державна реєстрація прав власності на всі предмети іпотеки, що виступають забезпеченням за основним зобов`язанням:

за іпотекодержателем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем);

за покупцем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем третій особі)".

Згідно Прикінцевих та Перехідних положень цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію через три місяці з дня набрання чинності цим Законом. Цей Закон застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, крім частини четвертої статті 36 Закону України "Про іпотеку", що застосовується виключно до договорів і угод, укладених після введення в дію цього Закону.

Набрав чинності вказаний Закон 04.11.2018 та його було введено в дію відповідно 04.02.2019.

Договір іпотеки №160211-І на підставі якого банк в позасудовому порядку задовольнив свої вимоги та звернув стягнення на майно, укладено 16.02.2011, тобто до введення в дію вказаного Закону від 03.07.2018 N 2478-VIII.

Таким чином, частина четверта статті 36 Закону України "Про іпотеку" в редакції вказаного Закону не застосовується до спірних правовідносин, оскільки таке застосування можливе виключно до договорів і угод, укладених після введення в дію цього Закону.

При цьому, слід зазначити, що Законом від 03.07.2018 N 2478-VIII зміни вносилися саме у частину четверту статті 36 Закону України "Про іпотеку" шляхом її заміни чотирма новими частинами.

Таким чином, вказані чотири нові частини статті 36 Закону України "Про іпотеку", якими замінено частину четверту статті 36 цього Закону є саме новою редакцією частини четвертої статті 36 Закону України "Про іпотеку", яка застосовується до відносин, що виникли після введення в дію цього Закону.

За наведених обставин, посилання скаржника на те, що у даній справі слід застосовувати положення ч. 5 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" в редакції Закону від 03.07.2018 N 2478-VIII, який було введено в дію 04.02.2019, визнаються апеляційним судом необґрунтованими.

Отже, в іншій справі та у даній досліджується питання застосування частини четвертої статті 36 Закону України "Про іпотеку" (у редакції, чинній до внесення змін Законом України від 03.07.2018 N 2478-VIII).

Наведене свідчить про подібність правовідносин та відповідно наявності підстав для зупинення провадження у справі.

Таким чином, оскаржувана ухвала місцевого господарського суду є законною, обґрунтованою, та підстав для її зміни чи скасування апеляційний господарський суд не вбачає.

За таких обставин, підстави для задоволення апеляційної скарги позивача відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на її заявника - позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Сумської області від 13.09.2021 про зупинення провадження у справі №920/857/20 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Матеріали справи №920/857/20 повернути до Господарського суду Сумської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню.

Повний текст постанови складено: 17.12.2021 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Руденко

М.А. Барсук