РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.12.2021Справа № 910/13049/21
Господарський суд міста Києва у складі судді Андреїшиної І.О., за участю секретаря судового засідання Березовської С.В., розглянувши матеріали господарської справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КРЕММІЛК» (39600, Полтавська область, м. Кременчук, вул. Івана Мазепи, буд. 59, офіс 102, )до Концерну "Військторгсервіс" (03151, м. Київ, вул. Молодогвардійська, 28-А, )

про стягнення 1 804 870,66 грн,

Представники учасників судового процесу:

Від позивача: Байдуж Ю.С.

Від відповідача: Прокопенко Д.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

10 серпня 2021 року до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю "НВП "Продагроком" надійшла позовна заява до Концерну "Військторгсервіс" (відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 1 804 870,66 грн, з яких 1 608 967,40 грн основного боргу, 100 290,78 грн пені, 21435,98 грн трьох відсотків річних та 74 176,50 грн інфляційних втрат, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки № ПА-23/03/20-1 від 23.03.2020 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.08.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи № 910/13049/21 здійснювати у порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі № 910/13049/21 призначено на 15.09.2021.

Відповідно до пункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_1 , на підставі розпорядження керівника апарату суду № 05-23/1604/21 від 08.09.2021 справу № 910/13049/21 направлено на повторний автоматизований розподіл.

За наслідками проведення повторного автоматизованого розподілу справи №910/13049/21, визначено суддю Андреїшину І.О. для подальшого її розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.09.2021 справу № 910/13049/21 прийнято до свого провадження та призначено підготовче засідання на 06.10.2021.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що 06.09.2021 на електронну адресу Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.09.2021 повернуто клопотання № б/н від 03.09.2021 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції заявнику без розгляду.

Разом з тим, 14.09.2021 через відділ діловодства суду позивачем подано аналогічне клопотання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.09.2021 у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "НВП "Продагроком" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції відмовлено.

У засідання суду 06.10.2021 з`явився представник позивача.

Відповідач участь свого представника у засідання суду 06.10.2021 не забезпечив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.10.2021 відкладено підготовче засідання на 27.10.2021.

12.10.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника позивача.

Також 22.10.2021 через відділ діловодства від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій до однієї гривні та клопотання про призначення судової економічної експертизи.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що долучені до позовної заяви товарно-транспорті накладні, видаткові накладні та замовлення покупця на поставку товару містять недоліки, зокрема, відсутня назва посади особи та її прізвище та ініціали. Крім того, відповідач зазначає, що неможливо встановити також обсяг повноважень посадової особи.

Сторони участь своїх представників у засідання суду 27.10.2021 не забезпечили, про дату та час судового розгляду повідомлялися належним чином.

Розглянувши клопотання позивача про розгляд справи без участі його представника, суд його задовольнив.

Дослідивши відзив на позовну заяву, судом залучено його до матеріалів справи.

Розгляд та вирішення клопотання відповідача про призначення судової економічної експертизи відкладено на наступне судове засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.10.2021 відкладено підготовче засідання на 10.11.2021; запропоновано сторонам надати суду додаткові докази у справі.

04.11.2021 засобами поштового зв`язку позивачем подано заяву про долучення до матеріалів справи копію довіреності № 7 від 05.01.2021 (на Шевченко Д.В.), за якою відбувалося отримання товару.

10.11.2021 через відділ діловодства від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з неможливістю з`явитися у призначене судове засідання через участь в іншому судовому процесі.

У засіданні суду 10.11.2021 представник позивача заперечив проти задоволення клопотання про відкладення розгляду справи та про призначення судової експертизи.

Розглянувши у судовому засіданні 10.11.2021 клопотання відповідача про відкладення розгляду справи суд на місці ухвалив відмовити у його задоволенні, оскільки останнім не надано доказів участі його представника в іншому судовому засіданні, яке призначено також на 10.11.2021, відомості про дану процесуальну дію занесено до протоколу судового засідання.

Розглянувши у судовому засіданні подане відповідачем клопотання про призначення судової експертизи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для призначення у справі судово-економічної експертизи.

У підготовчому засіданні 10.11.2021 присутнім представником позивача надано усні пояснення щодо можливості закриття підготовчого провадження та про призначення справи до розгляду по суті.

Відповідач участь свого представника у засідання суду 10.11.2021 не забезпечив, про дату та час судового розгляду повідомлявся належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.11.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 24.11.2021.

19.11.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника позивача.

Позивач участь свого представника у засідання суду 24.11.2021 не забезпечив, про дату та час судового розгляду повідомлявся належним чином.

Розглянувши у судовому засіданні 24.11.2021 клопотання позивача про розгляд справи без участі представника позивача, суд на місці ухвалив задовольнити дане клопотання, відомості про дану процесуальну дію занесено до протоколу судового засідання.

У засіданні 24.11.2021 представник відповідача подав клопотання про відкладення розгляду справи з метою укладення мирової угоди.

Суд на місці ухвалив відхилити дане клопотання, відомості про дану процесуальну дію занесено до протоколу судового засідання.

Також представником відповідача подано клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, зокрема, витяг з ухвали від 17.04.2018 у справі № 910/23971/16 про затвердження мирової угоди Концерну та доповідну записку бухгалтера Концерну від 23.11.2021.

Суд на місці ухвалив не приймати до розгляду дані документи, оскільки відповідачем пропущено строк подачі доказів, відомості про дану процесуальну дію занесено до протоколу судового засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.11.2021 відкладено розгляд справи на 15.12.2021.

13.12.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про заміну позивача у справі.

13.12.2021 через відділ діловодства суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «КРЕММІЛК» надійшло клопотання про заміну позивача у справі.

15.12.2021 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Розглянувши у судовому засіданні 15.12.2021 заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "НВП "Продагроком" та Товариства з обмеженою відповідальністю «КРЕММІЛК» про заміну сторони її правонаступником, суд дійшов висновку про її задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 03.12.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "НВП "Продагроком" та Товариством з обмеженою відповідальністю «КРЕММІЛК» укладено договір про відступлення права кредитної вимоги, відповідно до умов якого ТОВ "НВП "Продагроком" (первісний кредитор) безоплатно відступає ТОВ «КРЕММІЛК» (новий кредитор) належні первісному кредитору, а новий кредитор набуває право грошової вимоги первісного кредитора - Концерну «Військторгсервіс», зокрема, за договором поставки № ПА-23/03/20-1 від 23.03.2020, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "НВП "Продагроком" та Концерном «Військторгсервіс».

Розглянувши клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, суд на місці ухвалив відмовити в його задоволенні. Відомості про дану процесуальну дію містяться в протоколі судового засідання.

Представник позивача у судовому засіданні 15.12.2021 підтримав заявлені позовні вимоги.

Відповідач у судовому засіданні 15.12.2021 проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі.

15.12.2021 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оглянувши оригінали документів, копії яких долучено до матеріалів справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

23 березня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «НВП «Продагроком» (далі- постачальник, позивач) та Концерном «Військторгсервіс» (далі- покупець, відповідач) було укладено договір поставки № ПА-23/03/20-1 (далі - договір), відповідно до умов якого позивач зобов`язався, в порядку та терміни встановлені укладеним договором, передати у власність відповідачу товар, в певній кількості, відповідної якості та за погодженою ціною, в свою чергу Концерн «Військторгсервіс» зобов`язалося прийняти товар та сплатити його вартість, на умовах договору.

Відповідно до п. 2.1. договору поставка товару здійснюється відповідно до замовлення покупця. Замовлення подається покупцем не пізніше, ніж за 3 (три) календарних дні до передбачуваної дати поставки на електронну адресу постачальника .

Згідно з п. 2.6. договору приймання товару по найменуванню та за кількістю проводиться на підставі ТТН, а за якістю - згідно з документами, які засвідчують якість товару (сертифікатам якості виробника, якісним посвідченням).

Ціни на товар за цим договором зазначаються у прайс-листі (специфікації). При зміні ціни на товар, постачальник зобов`язаний повідомити про це покупця не менше ніж за 21 (двадцять один) календарних днів, шляхом надання нового прайс-листа для погодження покупцем (п.3.1. договору).

Відповідно до п. 3.4. договору датою оплати товару вважається дата перерахування коштів з поточного рахунку покупця на поточний рахунок постачальника.

Згідно з п. 6.2. договору за прострочення оплати покупцем вартості поставленого товару останній зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до п.9.1. договору даний договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2021 року, а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення.

На виконання умов договору позивачем поставлено товар на адресу Концерну «Військторгсервіс» на загальну суму 1 608 967,40 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними.

Позивач у позовній заяві зазначає, що не оплаченими залишаються всі партії товару, які було поставлено.

Таким чином, позивач зазначає, що з боку відповідача було допущено суттєве порушення строків виконання зобов`язання з оплати поставленого товару за договором, внаслідок чого підлягають стягненню пеня, 3% річних та втрат від інфляції.

Звертаючись до суду з вказаним позовом та обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає про порушення відповідачем своїх зобов`язань в частині виконання відповідачем оплати поставленого товару, у зв`язку з цим позивачем нараховано до стягнення пеню у розмірі 100 290,78 грн, 3% у розмірі 21 435,98 грн та інфляційні нарахування в розмірі 74 176,50 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частинами першою та другою статті 712 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Договір, укладений між сторонами, є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що постачальником в період з січня 2021 по лютий 2021 було поставлено покупцю товару на загальну суму 1 608 967,40 грн, що підтверджується видатковими накладними, копії яких знаходяться в матеріалах справи.

Таким чином позивач виконав свої договірні зобов`язання за даним договором у повному обсязі, поставив обумовлений у вказаному договорі товар.

Відповідно до п.3.2. договору загальна вартість цього договору складається з вартостей товару, зазначених у всіх ТТН, за якими здійснювалася поставка протягом терміну дії цього договору.

Судом встановлено, що вказана у видаткових накладних продукція була отримана уповноваженими особами відповідача, факт прийняття товару підтверджено особистим підписом уповноваженої особи відповідача в графі «отримав».

Крім того, в матеріалах справи наявна довіреність № 07 від 05.01.2021, якою Концерн «Війскторгсервіс» уповноважив Шевченка Дмитра Васильовича отримувати від імені відповідача продукти харчування, товари, які відпускаються довірителю за договорами поставки, з правом підпису відповідних бухгалтерських документів (видаткових накладних, товарно-транспортних накладних).

Таким чином твердження відповідача щодо того, що долучені до позовної заяви товарно-транспорті накладні, видаткові накладні та замовлення покупця на поставку товару містять недоліки, зокрема, відсутня назва посади особи та її прізвище та ініціали, у зв`язку з цим неможливо встановити особу, яка брала участь у здійсненні господарських операцій з боку відповідача, судом відхиляються, оскільки дані твердження спростовуються матеріалами справи.

Також до матеріалів позовної заяви позивачем додано акт звірки взаємних розрахунків станом за період з 01.01.2021 по 27.04.2021.

Таким чином, факт наявності боргу у відповідача перед позивачем в сумі 1 608 967,40 грн, належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, а тому позовні вимоги про стягнення боргу у розмірі 1 608 967,40 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем грошових зобов`язань, позивач просить суд стягнути з відповідача, окрім суми основного боргу, також пеню у розмірі 100 290,78 грн, 3% у розмірі 21 435,98 грн та інфляційні нарахування в розмірі 74 176,50 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

За прострочення оплати покупцем вартості поставленого товару останній зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу (п.6.2. договору).

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені та періоду його нарахування, суд дійшов висновку, що заявлена до стягнення сума пені є арифметично правильною та обґрунтованою та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 100 290,78 грн.

Щодо стягнення 3% річних та втрат від інфляції.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до частини 2 статті 251 ЦК України терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина 2 статті 252 ЦК України).

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з частиною 1 статті 255 ЦК України, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

Щодо втрат від інфляції, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При цьому індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 № 904/7401/16.

За розрахунком суду, розрахунок інфляційних втрат є більший, ніж у визначеному позивачем розмірі. Однак, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України).

З огляду на викладене, позовні вимоги в частині інфляційних втрат підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі.

Суд перевірив надані позивачем розрахунки та встановив, що заявлена до стягнення суми 3% є арифметично правильною та обґрунтованою.

Отже вимоги позивача визнаються судом повністю обґрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню.

Також, відповідачем було заявлено клопотання про зменшення штрафних санкцій до 1 гривні.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому згідно положень частини 1 статті 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Разом з цим, наявність у кредитора можливості стягувати із покупця надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для покупця і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено і в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013.

Вирішуючи питання про зменшення розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру штрафних санкцій наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення штрафних санкцій.

Також при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Господарський суд об`єктивно повинен комплексно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо.

При цьому реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтею 551 Цивільного кодексу України та статтею 233 Господарського кодексу України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суд повинен забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

У свою чергу, відповідач, заявивши клопотання про зменшення розміру штрафних санкції, не надав суду жодних доказів та не навів жодних обставин, які могли свідчити про поважність причин неналежного виконання зобов`язання, винятковість обставин чи невідповідності розміру штрафних санкцій за наслідками порушення зобов`язання. Також відповідач не вказав про жодні обставини, які могли б свідчити про майновий стан сторін та соціальну значущість підприємства, що мають значення для вирішення питання про зменшення штрафних санкцій.

Відповідно до п. 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», а також висновків, що містяться у постановах Верховного Суду від 05.04.2018 у справі №905/1180/17, від 12.09.2018 у справі №912/3594/17, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Враховуючи викладене, суд не вбачає об`єктивних підстав для зменшення розміру штрафних санкцій заявлених позивачем до стягнення з відповідача.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно з приписами статей 78-79 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Відповідно до частини четвертої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 129, 233, 238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Концерну "Військторгсервіс" (03151, м. Київ, вул. Молодогвардійська, 28-А, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КРЕММІЛК» (39600, Полтавська область, м. Кременчук, вул. Івана Мазепи, буд. 59, офіс 102, ) основний борг у розмірі 1 608 967 (один мільйон шістсот вісім тисяч дев`ятсот шістдесят сім) грн 40 коп., пеню у розмірі 100 290 (сто тисяч двісті дев`яносто) грн 78 коп., 3 % річних у розмірі 21 435 (двадцять одна тисяча чотириста тридцять п`ять) грн 98 коп., інфляційні втрати у розмірі 74 176 (сімдесят чотири тисяч сто сімдесят шість) грн 50 коп. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 33 036 (тридцять три тисячі тридцять шість) грн 34 коп.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 22.12.2021

Суддя І.О. Андреїшина