ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.11.2021 року м.Дніпро Справа № 904/1907/15 (904/383/20)

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Верхогляд Т.А. (доповідач)

суддів: Березкіної О.В., Паруснікова Ю.Б.,

секретар судового засідання Колесник Д.А.

представники сторін:

від відповідача- 1: Стасик Олександр Васильович, паспорт серії НОМЕР_1 від 19.09.1997 р., особисто;

від відповідача- 1: Смолов Костянтин Вікторович, договір про надання правової допомоги №б/н від 01.06.2021 р., адвокат;

від Компанії з обмеженою відповідальністю "АКС Кепітал ЛТД": Надтока Олена Володимирівна, договір про надання правової допомоги №14 від 27.12.2019 р., адвокат;

інші представники сторін у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином

розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства "КОМІН ФІНАНС" на ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 28.07.2021 року (повний текст складено 02.08.2021 року) у справі № 904/1907/15(904/383/20) (суддя Камша Н.М.)

за позовом Приватного підприємства "КОМІН ФІНАНС", м. Черкаси

до відповідача - 1 ОСОБА_1 , м. Дніпро

відповідача - 2 ОСОБА_2 , м. Дніпро

відповідача - 3 Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів - Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Софійченко Наталія Андріївна, м.Дніпро

про визнання недійсним договору від 29.08.2013 року про поділ майна, придбаного як спільна сумісна власність подружжя, та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину нерухомого майна

у межах справи №904/1907/15 про банкрутство Суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця Стасика О.В.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 28.07.2021 року у справі № 904/1907/15(904/383/20) в задоволенні заяви від 15.01.2020 року (з урахуванням заяви про зміну предмету заяви від 28.02.2020 року), поданої ПП "КОМІН ФІНАНС" про визнання недійсним договору від 29.08.2013 року про поділ майна, придбаного як спільна сумісна власність подружжя, визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину нерухомого майна та стягнення коштів на його користь, відмовлено.

Стягнуто з Приватного підприємства "КОМІН ФІНАНС" (18008, м. Черкаси, вул. Смілянська/Вернигори, буд. 99/12, кв. 69, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

Ухвала суду першої інстанції мотивована недоведеністю заявлених вимог.

Суд першої інстанції зазначив, що:

- рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 01.02.2018 року, яке залишено без змін постановою Дніпропетровського апеляційного суду від 26.02.2019 року у справі №206/1149/16-ц, встановлені обставини щодо відповідності договору про поділ майна подружжя від 29.08.2013 року нормам чинного законодавства, в тому числі судом досліджувалось питання щодо удаваності правочину, вчинення його з метою уникнення від виконання ОСОБА_1 боргових зобовязань, тому ці обставини не потребують повторного доказування у даній справі в силу ч.4 ст.75 ГПК України;

- основною підставою для визнання недійсним правочину у справі про банкрутство фізичної особи-підприємця Стасика Олександра Васильовича позивач зазначив положення ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства укладення договору про відчуження майна банкрута з зацікавленою особою колишньою дружиною банкрута ОСОБА_2 з метою уникнення боргових зобовязань;

- на час укладання оспорюваного правочину положеннями ст.90 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", норми якої підлягають застосуванню при вирішенні спору, передбачалось, що правочини (договори) фізичної особи - підприємця, пов`язані з відчуженням або передачею іншим способом майна громадянина - підприємця заінтересованим особам протягом року до відкриття провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані господарським судом недійсними за заявою кредиторів;

- зважаючи на дату порушення провадження у даній справі про банкрутство - 31.03.2015 року, то дата укладення спірного правочину - 29.08.2013 року перебуває поза межами річного строку, встановленого ч.10 ст. 90 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", що не дозволяє застосувати правовий механізм, передбачений цією нормою.

- застосування заявником підстав, зазначених у ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, господарський суд Дніпропетровської області вважає помилковим з огляду на принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно - правових актів (ст. 58 Конституції України).

Не погодившись з ухвалою суду, ПП "КОМІН ФІНАНС" оскаржило її в апеляційному порядку.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне зясування обставин справи, неправильне тлумачення закону, не застосування правових позицій Верховного Суду з аналогічних правовідносин.

Скаржник зазначає, зокрема, що:

- в порушення приписів ч.2 ст.7 КУзПБ та ч.3 ст.232 ГПК України за результатами розгляду даного спору винесена ухвала, в той час, як дана справа має розглядатися за приписами ГПК України та результатом розгляду справи має бути рішення суду;

- суд першої інстанції не надав оцінку тим обставинам, що договір про поділ майна подружжя (спірний договір) укладено між відповідачами 29.08.2013 року - через 28 днів після спливу строку на погашення заборгованості перед ОСОБА_3 на загальну суму 811 738,00 грн., яка не була погашена у зв`язку з відсутністю коштів та майна у ОСОБА_1 , що стало однією із підстав порушення провадження у справі про банкрутство, визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури;

- оспорюваний договір укладено між банкрутом та заінтересованою особою стосовно боржника - дружиною банкрута протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, після укладення оспорюваного правочину боржник звернувся до господарського суду Дніпропетровської області із заявою про визнання його банкрутом, оскільки у нього були відсутні будь-які активи, за рахунок яких він міг задовольнити вимоги кредиторів;

- оспорюваний правочин не відповідає вимогам закону (ст.370 ЦК України, ст.71 СК України), оскільки не містить визначення розміру частки ФОП Стасика О.В. у спільній сумісній власності відповідно до закону, тобто, оспорюваним договором не здійснено перехід спільної сумісної власності у спільну часткову власність;

- ОСОБА_1 мав право розпорядитись тільки своєю часткою у спільному майні, яка відповідно до закону мала становити 1/2 частину у спільній частковій власності.

Скаржник просить:

- визнати недійсним договір про поділ майна, придбаного як спільна сумісна власність подружжя від 29.08.2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований в реєстрі за №1753 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Софійченко Наталією Андрієвною щодо наступних об`єктів нерухомості:

- домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яке придбано, та право власності на яке зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння, посвідченого 23 листопада 2010 року Лозенко В.В. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу за реєстровим номером 4496. Реєстраційний номер майна 2459611;

- земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка придбана та право власності на яку зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №900949, виданого на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23.11.2010 року №4501;

- домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , яке придбане та право власності на яке зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння, посвідченого 07 червня 2004 року Кулінічем С.А. приватним нотаріусом Дніпропетров-ського міського нотаріального округу за реєстровим № 1336. Реєстраційний номер майна 5962839;

- земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , яка придбана та право власності на яку зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯК №631000, виданого на Рішення Дніпропетровської міської ради від 02.12.2009 №207/52, площа ділянки 874 кв.м., крім того лишки 244 кв.м.;

- визнати недійсним та скасувати рішення державного реєстратора Дніпропетровського міського управління юстиції Носової Ірини Сергіївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 8588973 від 03.12.2013 року;

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності № НОМЕР_3 , видане 03.12.2013 року реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції;

- визнати недійсним та скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності номер 3652705.

Застосувати наслідки недійсності правочину наступним шляхом:

- визначити частку ОСОБА_1 у розмірі 1/2 частини в праві спільної сумісної власності на домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , у складі: житловий будинок літ.А-2 загальною площею 239,7 кв.м., житловою площею 117,8 кв.м., навіс літ.Д, душ літ.В, убиральня літ.Г та споруди, з земельною ділянкою, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , на території Самарського району м.Дніпро, площа ділянки 874 кв.м., крім того лишки 244 кв.м.,

- визнати за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , у складі: житловий будинок літ.А-2 загальною площею 239,7 кв.м., житловою площею 117,8 кв.м., навіс літ.Д, душ літ.В, убиральня літ.Г та споруди, зземельною ділянкою, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_4 , крім того лишки 244 кв.м.;

- визнати за ОСОБА_1 право на отримання грошових коштів в розмірі 1/2 від вартості домоволодіння, отриманих при реалізації ОСОБА_2 нерухомого майна по АДРЕСА_2 у складі: житловий будинок літ.К-2 загальною площею 151,7 кв.м, житловою площею 121,2 кв.м. з терасою літ. к, гараж літ. Г, споруди №1-4, І, за договором купівлі-продажу від 14.01.2014 року серія та номер 9, укладеного з ОСОБА_4 , та земельної ділянки площею 0,0564 га кадастровий номер :01:301:0001 за договором купівлі-продажу від 14.01.2014 року серія та номер 14, укладеного з ОСОБА_4 , в розмірі 255 870,00 грн;

- стягнути з відповідача-2 ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 1/2 від вартості відчуженого нею домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , у складі: житловий будинок літ.К-2 загальною площею 151,7 кв.м, житловою площею 121,2 кв.м. з терасою літ. к, гараж літ. Г, споруди №1-4, І, за договором купівлі-продажу від 14.01.2014 року серія та номер 9, укладеного з ОСОБА_4 , та земельної ділянки площею 0,0564 га кадастровий номер :01:301:0001 за договором купівлі-продажу від 14.01.2014 року серія та номер 14 які були відчужені 14.01.2014 року, ОСОБА_4 , в розмірі 255 870,00 грн;

У відзиві на апеляційну скаргу арбітражний керуючий Баштаненко А.О. спростовує доводи скаржника. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги. Вважає доводи позивача щодо недійсності договору безпідставними, необгрунтованими належними доказами.

ФОП Стасик О.В. також надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає на законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, її відповідність нормам матеріального та процесуального права, належне з`ясування судом обставин справи та їх вірну правову оцінку. Просить відмовити в задоволенні вимог апелянта.

Інші сторони по справі відзив на апеляційну скаргу не надали, правом участі у судовому засіданні не скористались.

Від представника апелянта на електронну пошту суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи 08.11.2021 року у зв`язку з перебуванням представника в іншому судовому засіданні.

Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання, оскільки вважає наведені апелянтом причини відкладення розгляду справи неповажними.

Розгляд справи у Черкаському окружному адміністративному суді, де адвокат ПП "КОМІН ФІНАНС" Пропадущий А.В. представляє інтереси Державної установи "Черкаська виправна колонія №2", призначено на 08.11.2021 року на 9.00 годину. Про це заявник надав роздруківку з Єдиного контакт-центру судової влади України та ордер адвоката.

Розгляд даної справи № 904/1907/15(904/383/20) призначено на 08.11.2021 року на 9 год.30 хв. відповідно до ухвали Центрального апеляційного господарського суду від 06.09.2021 року, тобто більше, ніж за два місяці до судового засідання. Причини, з яких представник скаржника надає приорітет іншому судовому засіданню, а не засіданню у даній справі, ним не зазначено.

Між тим, строк розгляду справи, передбачений ст.273 Господарського процесуального кодексу України, вичерпано.

Колегія суддів звертає увагу, що правова позиція скаржника викладена ним у позовній заяві та апеляційній скарзі. Явка сторін судом не визнавалась обов`язковою.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Відповідно до ч.6 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом про банкрутство.

Зазначена норма кореспондується з ч.1 ст. 2 КУзПБ (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваної ухвали суду), якою передбачено, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Аналогічні положення були передбачені ч.1 ст.2 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон про банкрутство).

Зі змісту заяви ПП "КОМІН ФІНАНС" вбачається, що позивач оспорює договір про поділ майна подружжя банкрута ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що був укладений ними 29.08.2013 року. Вважає, що спірний договір є удаваним правочином, оскільки за своїм змістом передбачає не поділ майна, а його безоплатну передачу (дарування) відповідачу-2- ОСОБА_2 , а воля сторін договору була спрямована на укладення договору дарування, а не договору про поділ майна подружжя.

Крім того, ПП "КОМІН ФІНАНС" зазначало у заяві, що на момент укладення оспорюваного правочину ОСОБА_1 мав прострочену заборгованість перед бюджетом. Внаслідок укладення оспорюваного правочину боржник позбавив кредиторів можливості реалізувати своє право, встановлене ст.ст. 366, 371 ЦК України, на звернення стягнення на майно, що знаходилось у спільній сумісній власності подружжя.

Заявник вважав, що дії відповідачів - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вчинені ними при наявності заборгованості ОСОБА_1 перед кредиторами та бюджетом, всупереч інтересам держави і суспільства, моральним засадам.

Основною підставою для визнання даного правочину недійсним ПП "КОМІН ФІНАНС" вважав ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства. Зокрема, заявник зазначає, що боржник уклав договір про поділ майна подружжя із заінтересованою особою - колишньою дружиною, а договір укладено протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 (боржник, банкрут у даній справі) та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.09.1982 року по 30.07.2013 року.

29.08.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про поділ майна, придбаного як спільна сумісна власність подружжя, за яким за взаємною згодою між колишнім подружжям після укладення та підписання договору до особистої приватної власності ОСОБА_2 перейшли домоволодіння та земельної ділянки, що розташовані за адресами: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 .

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 31.03.2015 року за заявою боржника відкрито провадження у справі про банкрутство СПД ФОП Стасика О.В.

Постановою господарського суду Дніпропетровської області від 14.04.2015 року суб`єкта підприємницької діяльності ФОП Стасика О.В. визнано банкрутом, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Величка В.Ю.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 29.07.2015 року постанову господарського суду Дніпропетровської області від 14.04.2015 року в частині призначення ліквідатором ФОП Стасика О.В. арбітражного керуючого Величка В.Ю. скасовано, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Юдицького О.В.

Ліквідатор банкрута Юдицький О.В. оскаржував у Самарському районному суді м. Дніпропетровська договір по поділ майна подружжя від 29.08.2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що є предметом спору за даною заявою (справа №206/1149/16-ц, провадження №2/206/202/18).

За результатами вирішення даного спору 01.02.2018 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська відмовив арбітражному керуючому Юдицькому Олександру Вікторовичу у задоволенні позову. Постановою Дніпропетровського апеляційного суду від 26.02.2019 року апеляційну скаргу ліквідатора Юдицького Олександра Вікторовича у справі №206/1149/16-ц залишено без задоволення, рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 01.02.2018 року залишено без змін. Постанова набрала законної сили 26.02.2019 року.

У рішенні Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 01.02.2018 року та постанові Дніпропетровського апеляційного суду від 26.02.2019 року судом надавалась оцінка доводам ліквідатора банкрута Юдицького О.В. щодо удаваності правочину, відчуження спірного нерухомого майна з метою ухилення від виконання боргових зобов`язань, перебування нерухомого майна під арештом на час укладення відповідачами оспорюваного договору. Тобто, судом оцінені ті обставини та підстави, про які і зазначає заявник у даній справі.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 15.08.2019 року визнано грошові вимоги ПП "КОМІН ФІНАНС" до банкрута на суму 5 163, 50 грн. з віднесенням до 3-ї черги задоволення.

20.01.2020 року ПП "КОМІН ФІНАНС" подало в межах справи про банкрутство дану заяву.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Під час апеляційного перегляду необхідно в першу чергу встановити, який закон підлягає застосуванню при вирішенні спору ти чи вірно він застосований судом першої інстанції.

Як зазначено вище, оскаржуваний позивачем договір укладено між колишнім подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 29.08.2013 року. Провадження у справі про банкрутство ФОП Стасик О. В. порушено судом 31.03.2015 року.

На момент укладення оспорюваного договору та відкриття провадження у справі про банкрутство ФОП Стасик О. В. діяв Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Закон втратив чинність на підставі Кодексу України з процедур банкрутства з 21.10.2019 року.

Заявник правовою підставою для задоволення його вимог зазначав положення ст.90 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства.

Вирішуючи зазначене питання щодо закону, який підлягав застосуванню, апеляційний суд виходить з правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 20.06.2021 року у справі № 904/7905/16.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні також зазначив на аналогічну правову позицію Верховного Суду, але викладену у інших справах (у постанові від 12.11.2020 року по справі №911/956/17, у постанові від 02.12.2020 року по справі №910/6179, у постанові від 02.02.2021 року по справі №910/12809/16).

Так, Верховним Судом у постанові від 20.06.2021 року у справі № 904/7905/16 вказано наступне:

- згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону про банкрутство, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України;

- відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи;

- закріплений у наведеній нормі принцип незворотності дії закону та інших нормативно-правових актів у часі (lex ad praeterian non valet) полягає в тому, що дія їх не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання ними чинності, за винятком випадку коли закон або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи;

- позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював і Конституційний Суд України. Зокрема, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце;

- водночас цивільне/господарське законодавство не забороняє застосування нових положень зі зворотною силою, але виключно тоді, коли зворотна дія цих актів, по-перше, встановлена в них самих, а по-друге, якщо темпоральний прояв не суперечить принципу, вираженому в статті 58 Конституції України щодо застосування до події, факту того закону (нормативно-правового акта) під час дії якого вони настали або мали місце;

- саме з такого розуміння принципу дії закону в часі слід виходити під час вирішення питання щодо застосування норм закону, що набрав чинності на зміну попередньому, який регулював аналогічні правовідносини.

На думку колегії суддів при вирішенні спору суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що приписи ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства у частині підстав для визнання недійсними правочинів боржника не підлягають застосуванню, оскільки оспорювані правочини були вчинені боржником до дати введення в дію Кодексу України з процедур банкрутства, тобто до 21.10.2019 року. До правовідносин, що склалися до 21.10.2019 року підлягають застосуванню приписи ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", чинного на момент укладення оспорюваного правочину.

Ці обгрунтування прийнятого рішення, які узгоджені з правовою позицією Верховного Суду, скаржник не спростував.

Посилання ПП "КОМІН ФІНАНС" на порушення судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального права в частині не застосування підстав визнання правочину недійсним, які визначені у ст. 42 КУзПБ, та відповідний обрахунок підозрілого періоду є помилковим.

Згідно з ч. 1 ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з підстав, визначених у даній статті.

Оскільки справу про банкрутство ФОП Стасик О. В. було порушено 31.03.2015 року, а договір про поділ майна було укладено 29.08.2013 року, тобто поза межами "підозрілого" періоду, матеріально-правові норми, визначені у ст. 90 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" не підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Вказаним обставинам було надано вірну оцінку судом першої інстанції при винесенні ухвали господарського суду Дніпропетровської області від 28.07.2021 року у справі №904/1907/15(904/383/20).

Апелянт невірно розуміє висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 02.06.2021 року у справі №904/7905/16.

ПП "КОМІН ФІНАНС" зазначає, що у разі укладення договору поза межами "підозрілого періоду", позивач не позбавлений права оскаржувати такий договір з посиланням на загальні норми цивільного законодавства.

Так, скаржник вважає, що укладений договір є удаваним або фіктивним, а також таким, що суперечить приписам сімейного та цивільного законодавства.

Між тим, таке твердження скаржника є помилковим, зважаючи на наступне.

Договір, за змістом ч. 2 ст. 202 Цивільного кодексу України, є правочином.

Згідно ч.2 ст. 68 Сімейного кодексу України розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 69 Сімейного кодексу України право дружини і чоловіка на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Так, дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою, зокрема, уклавши договір про поділ майна, що є у спільній сумісній власності. Якщо об`єктом поділу є нерухоме майно, тоді такий договір укладається у письмовій формі та підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню (ч.2 ст. 69 Сімейного кодексу України).

Поділ спільного майна подружжя означає припинення права спільної сумісної власності подружжя на це майно і виникнення на її основі приватної (роздільної) власності або спільної часткової власності подружжя. Поділ спільного майна може здійснюватися в добровільному порядку за рішенням самого подружжя або в судовому порядку за наявності між ними спору.

Добровільний поділ майна подружжя передбачає наявність взаємної волі подружжя на припинення режиму спільної сумісної власності щодо належного їм майна.

Сімейним кодексом України закріплено як право спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте подружжям під час шлюбу (ст. 60 Сімейного кодексу України), так і право поділу цього майна (ст.70 Сімейного кодексу України), а також право подружжя на укладання між собою договорів щодо поділу цього майна (ст.9, ч.1 ст. 65, ч.2 ст. 69 Сімейного кодексу України).

Відповідно до ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності, може бути поділено між ними як у рівних, так і в інших частках за взаємною домовленістю.

Предметом договору про поділ спільного майна подружжя може бути як все майно (майнові права), що були набуті подружжям за час шлюбу, так і його частина. При цьому майно (майнові права), які не увійшли до предмета договору, залишаються в спільній сумісній власності подружжя. Договір про поділ майна подружжя може бути укладений з умовою виплати грошової компенсації або без неї.

Тому як подружжя, так і колишнє подружжя, має право на власний розсуд здійснити поділ спільного майна, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, при цьому самостійно визначивши його обсяг та частку кожного з них у цьому майні. При цьому, ані Цивільний кодекс України, ані Сімейний кодекс України не встановлюють обмежень визначити розмір часток кожного з подружжя (колишнього подружжя) на власний розсуд. Отже, визначення колишнім подружжям частки у розмірі 100 % у відповідному нерухомому майні будь-кого з них, не є порушенням відповідачами 1, 2 вимог Закону.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі №916/2813/18.

Щодо посилання скаржника на висновки Верховного Суду, які викладені у постанові від 19.11.2019 року у справі №923/1199/16, слід зазначити наступне:

Так, висновки Верховного Суду мають бути релевантними до правовідносин, що складаються в певних справах, про що, зокрема, вказано у постанові Верховного Суду від 14.05.2021 року у справі № 910/26475/14, в якій зазначено про те, що судовими рішеннями у подібних правовідносинах є такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У постанові Верховного Суду від 19.11.2019 року у справі №923/1199/16, на яку посилається скаржник в апеляційній скарзі, досліджувалось питання збільшення статутного капіталу підприємства за рахунок коштів, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Водночас, предметом позову у даній справі є вимога щодо визнання недійсним договору про поділ майна, придбаного як спільна сумісна власність подружжя, який було укладено до порушення у справі про банкрутство, що свідчить про нетотожність відносин у даній справі з відносинами у справі №904/1907/15.

Окрім того, в іншій постанові Верховного Суду від 15.05.2020 року у справі № 910/7547/17, на яку також посилається апелянт, суд касаційної інстанції залишив в силі рішення суду першої інстанції, яким відмовлено в задоволенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним у зв`язку з тим, що особа, яка звернулась з позовом, зловжила правом на позов.

Відтак, зазначені рішення Верховного Суду, на які посилається скаржник, не є релевантними до правовідносин у даній справі.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 Цивільного кодексу України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Слід наголосити, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 здійснили поділ майна, яке мало статус спільної сумісної власності подружжя. Укладаючи договір про поділ майна сторони мали намір розділити майно, яке вони набули у період подружнього життя спільно, тобто визначити його правову долю, в той час як договір дарування передбачає безоплатну передачу майна або його частку, яке повністю належить його власникові на праві приватної власності.

Виходячи з вищенаведеного, договір про поділ майна між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не є удаваним, так як сторони мали намір розділити саме майно, яке вони набули у період шлюбу, та мало статус спільної сумісної власності, що не суперечить нормам ані цивільного, ані сімейного законодавства, а доводи скаржника ПП "КОМІН ФІНАНС" мають характер припущень.

Окрім того, згідно з ч. 1 ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Між тим, сторонами спірного правочииу досягнуто правових наслідків, які були обумовлені даним договором - визначено правову долю майна, що перебувало у спільній сумісній власності подружжя, тому такий договір не є фіктивним.

Окремо слід зазначити, що посилання скаржника на те, що укладанням договору про поділ спільного майна подружжя мало на меті ухилення від виконання зобов`язань є безпідставним, адже на момент укладення спірного договору ОСОБА_1 на праві власності належало майно, на яке кредитори у даній справі могли звернути стягнення.

Щодо даних обставин колегія суддів погоджується з доводами банкрута, які викладені ним у відзиві на апеляційну скаргу та містять перелік вказаного майна, що не спростовано скаржником.

Скаржник звертав увагу суду на наявність арешту, накладеного на належне фізичній особі - підприємцю Стасику О.В. майно відповідно до ухвали господарського суду Дніпропетровської області від 10.09.2013 року у справі № 904/6931/13, що на думку позивача перешкоджало укладенню договору про поділ майна подружжя.

Як вбачається із тексту даної ухвали арешт накладено саме на майно фізичної особи - підприємця Стасика О.В., в той час, як право власності на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровано за гр. ОСОБА_2 , майно якої не було обтяжено арештами чи іншими обтяженнями. Це не позбавляло можливості колишнє подружжя визначити правовий режим майна, набутого під час шлюбу, та укласти з цією метою договір про поділ майна подружжя.

Крім того, наявні в матеріалах справи докази свідчать про те, що арешт на майно ФОП Стасик О.В. накладено 10.09.2013 року, у той час як договір про поділ майна було укладено раніше 29.08.2013 року.

Щодо посилання скаржника на постановлення судового рішення у формі ухвали, то частиною першою статті 9 Кодексу України з процедур банкрутства саме така форма судового рішення передбачена при розгляді судом заяв (як у даній справі), клопотань та скарг.

Щодо інших доводів скаржника колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне:

Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 року №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Суду у справі "Трофимчук проти України" no. 4241/03 від 28.10.2010 року Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Відповідно до ст. ст. 7, 13 Господарського процесуального кодексу України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

На думку колегії суддів під час апеляційного перегляду справи висновки оскаржуваної ухвали скаржником не спростовано. Апеляційна скарга не доведена та задоволенню не підлягає. Ухвалу слід залишити без змін як постановлену у відповідності до норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 269, 275, 276, 281-283 Господарського процесуального кодексу України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 28.07.2021 року у справі № 904/1907/15(904/383/20) залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 20.12.2021 року.

Головуючий суддя Т.А. Верхогляд

Суддя О.В. Березкіна

Суддя Ю.Б. Парусніков