ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"08" грудня 2021 р. Справа № 924/609/21

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Заярнюка І.В., за участю секретаря судового засідання Виноградова Б.С., розглянувши матеріали справи

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ОПОЛЬТРАНС" м. Київ

до фізичної особи - підприємця Косюк Юрія Васильовича, Хмельницька обл., м. Кам`янець-Подільський,

про розірвання договору від 07.02.2017р., укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «ОПОЛЬТРАНС» та фізичною особою - підприємцем Косюк Ю. В. про декларування вантажів (товарів) та консультаційних послуг в сфері зовнішньо - економічної діяльності № 2/2017

Представники учасників справи: не з`явились

Процесуальні дії по справі.

до Господарського суду області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "ОПОЛЬТРАНС" м. Київ до фізичної особи - підприємця Косюк Юрія Васильовича, Хмельницька обл., м. Кам`янець-Подільський, про розірвання договору від 07.02.2017р., укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «ОПОЛЬТРАНС» та фізичною особою - підприємцем Косюк Ю. В. про декларування вантажів (товарів) та консультаційних послуг в сфері зовнішньо - економічної діяльності.

Автоматизованою системою документообігу Господарського суду області здійснено автоматичний розподіл судової справи між суддями, справу передано на розгляд судді Заярнюк І.В.

Ухвалою від 16.06.2021р. позовну заяву залишено без руху у зв`язку з її недоліками. Надано позивачу строк 10 днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків. Позивач усунув вказані в ухвалі недоліки. До суду 07.07.21р. надіслано відповідну заяву про усунення недоліків.

Ухвалою суду від 30.07.2021р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 27.08.2021 р.

Ухвалою суду від 27.08.2021р. продовжено строк підготовчого провадження у справі на тридцять днів, підготовче засідання у справі відкладено на 29 вересня 2021 р.

У засіданні 29.09.2021р. постановлено ухвалу (занесену до протоколу судового засідання) про закриття підготовчого засідання по справі та призначення справи до розгляду по суті в судовому засіданні на 25.10.2021 року.

Ухвалою суду від 25.10.2021р. відкладено судовий розгляд справи по суті на 30.11.2021 р.

Ухвалою суду від 30.11.2021р. відкладено судовий розгляд справи по суті на 08.12.2021 р.

Представники учасників справи у судове засідання не з`явились.

Виклад позицій учасників справи, заяви, клопотання.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що 07.02.2017р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОПОЛЬТРАНС» та Фізичною особою - підприємцем Косюк Ю. В. Укладено договір декларування вантажів (товарів) та консультаційних послуг в сфері зовнішньо - економічної діяльності. Відповідно до п 1.1. Договору Замовник (Позивач) доручає, а Виконавець (Відповідач) зобов`язується на умовах даного договору, організувати за рахунок Замовника здійснення декларування вантажів Замовника, що переміщуються через кордон України згідно чинного законодавства.

Наголошує на тому, що даний договір може бути розірваним достроково Замовником на підставах, передбачених чинним законодавством, а також у разі невиконання або неналежного виконання Виконавцем своїх зобов`язань, передбачених цим Договором. Позивачем було надано пропозицію про розірвання договору у формі 30.04.2021 року про що свідчить особистий підпис Відповідача про прийняття такої заяви. Проте жодної відповіді від Відповідача на пропозицію розірвати договір на адресу Позивача не надходило.

Стверджує, що підставою для розірвання договору від 07.02.2017 року є те, що спірний Договір за своєю правовою природою є трудовий договір, а не договір про надання послуг, що у відповідності до ст. 188 Господарського кодексу України та ст. 651 Цивільного кодексу України є підставою для розірвання такого договору.

Позивач в рамках укладеного договору виплачував Відповідачу винагороду, що в свою чергу є ознакою трудових відносин, оскільки відповідно до КЗпП України, передбачено, що працівник зобов`язується виконувати роботу, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату.

Також, основною ознакою, яка відрізняє цивільні (підрядні) відносини від трудових є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності, цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. За даним договором Відповідач надає Позивачу послуги декларування вантажів та консультації у сфері ЗЕД.

У відзиві на позов (надісланому суду без підпису відповідача) зазначено, що за договором №2/2017 про надання послуг з декларування вантажів товарів та консультаційних послуг в сфері зовнішньо - економічної діяльності від 07.02.2017 процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є досягнення певного матеріального результату, що в свою чергу є підставою для відмови у позові.

Виклад фактичних обставин справи.

07.02.2017р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОПОЛЬТРАНС» (ЗАМОВНИК) та ФОП Косюк Юрій Васильович (Виконавець) укладено договір № 2/2017 про надання послуг і декларування вантажів (товарів) та консультаційних послуг в сфері ЗЕД. За умовами договору Замовник доручає, а Виконавець зобов`язується на умовах Даного договору, організувати за рахунок Замовника здійснення декларування вантажів Замовника, що перемішуються через кордон України згідно чинного законодавства. Замовник доручає, а Виконавець зобов`язується на умовах Даного договору, надавати, за рахунок Замовника, консультаційні послуги в сфері зовнішньоекономічної діяльності. Замовник може доручати Виконавцю, а Виконавець, в кожному окремому випадку приймає рішення про можливість сплати митних платежів, встановлених для товарів Замовника у відповідності до діючого законодавства України (розділ 1 договору).

Виконавець діє в інтересах Замовника на підставі даного договору без додаткових доручень. Виконавець здійснює послуги по митому оформленню вантажів особисто, без залучення сторонніх осіб. Виконавець надає послуги по консультації в сфері зовнішньоекономічної діяльності (розділ 2 договору).

Замовник зобов`язаний: надавати необхідну інформацію для заповнення листа-заявки та подання його до митного органу не пізніше, як за 1.5-2 доби до подачі листа-заявки митним органам, надавати Виконавцю всі необхідні коректні документи, що стосуються предмету договору в повному обсязі з необхідними дозволами вповноважених органів, не пізніше як за 1 добу до подання їх разом з МД до митних органів, надавати, в термін не пізніше як за один тиждень до митного оформлення зовнішньо економічні контракти з усіма додатками тощо, для складання декларації митної вартості, у випадках визначених Митним кодексом України, Замовник зобов`язується надати Виконавцю в письмовому вигляді необхідну та правдиву інформацію за своїм особистим підписом та засвідчену печаткою (для фізичних осіб - підприємців) або за підписом керівника, головного бухгалтера та засвідчену печаткою підприємства (для юридичних осіб), сплатити податки, митні платежі та збори, встановлені для товарів, транспортних засобів та інших предметів, у відповідності до діючого законодавства України, сплатити за послуги з декларування вантажів, що надаються Виконавцем, шляхом переказу на банківський рахунок Виконавця суми згідно виставленого рахунка протягом 2 днів. За наявності заборгованості Замовника за раніше надані послуги, Виконавець мас право не приступали до виконання своїх зобов`язань за даним Договором до моменту отримання підтвердження про оплату, сплатити самостійно податки, митні збори та платежі, донараховані після митного оформлення вантажів Замовника та випуску вантажів під певний митний режим у зв`язку зі зміною ставок мита, митних зборів та розмірів інших митних платежів, вимог нормативних документів та з інших підстав, а також суми фінансових санкцій, нарахованих у зв`язку з несвоєчасною оплатою вказаних податків, митних зборів та платежів (розділ 3 договору).

Виконавець зобов`язаний: за вказівкою Замовника та на основі представлених документів і наявного вантажу вчасно подати заявку для оформлення МД; за дорученням і за рахунок Замовника здійснювати всі необхідні дії з декларування вантажів. При здійсненні декларування Виконавець має право від імені і за дорученням Замовника надавати митним органам дані про вантажі, заявляти стосовно вантажів Замовника митні режими, передбачені митним законодавством України, а також інші відомості, необхідні для декларування, надавати митним органам документи від імені Замовника, що містять відомості необхідні для здійснення митного оформлення, інформувати Замовника та митні органи про пошкодження тари чи упаковки, про невідповідність товарів відомостям, заявленим в транспортних, комерційних або інших документах, що стосуються митного оформлення, виконувати вищевказані дії в найкоротші терміни, проте збільшення термінів митного оформлення, викликане неповнотою/неправильністю наданої Замовником інформації, додатковими вимогами митного органу, будь-якими іншими умовами і подіями, що не залежать від Виконавця, не може спричинити відповідальності Виконавця за перевищення термінів митного оформлення, зберігати режим конфіденційності стосовно будь-яких відомостей, отриманих від Замовника (отриманих в процесі митного оформлення), якщо зони не є такими, що суперечать закону; після завершення митного оформлення вантажу одержати примірники МД та пакет документів, перевірити наявність всіх печаток, штампів та інших відміток митих органів та віддати їх Замовнику, або його представнику тощо (р.4. договору).

Вартість послуг Виконавця визначається згідно актів виконаних робіт до договору. Виконавець має право змінити в односторонньому порядку розмір оплати послуг Виконавця (митного брокера) та в обов`язковому порядку повідомити про це Замовника шляхом передачі особисто уповноваженому представнику Замовника, або направленням засобами електронного, факсимільного чи поштового зв`язку. У раті сплати Виконавцем за Замовника митних платежів і зборів, Замовник зобов`язується компенсувати митні платежі і збори, сплачені Виконавцем за Замовника, а також сплатити Виконавцю комісію у розмірі 30% від суми сплачених ним митних платежів та зборів, але не менш як сто гривень 00 коп. за кожну митну декларацію. Послуги надаються на умовах попередньої оплати шляхом переказу на банківський рахунок Виконання суми згідно виставленого рахунка протягом 2 днів. При попередній домовленості та згоді з Замовником, та за наявністю можливості надання прискореної послуги з митного декларування. Виконавець надає ці послуги. Вартість послуг з митного декларування подвоюється. За проханням Замовника та за згодою Виконавця послуги можуть бути надані у позаробочий час та/або у вихідний день і підлягають сплаті у розмірі, що визначений п. 3.1. договору (р.6 договору).

Усі спори що виникають з цього Договору або пов`язані із ним. вирішуються шляхом переговорів між сторонами або у судовому порядку (р. 9 договору). Даний Договір діє до 31.12.2019р.

У випадку відсутності письмових заперечень за 30 календарних днів до закінчення терміну дії договору, вказаного в п. 10.1 договору, даний договір підлягає пролонгуванню на аналогічний строк. Даний Договір є повним договором про надання послуг з декларування і замінює собою всі інші договори про надання послуг декларування, що існували раніше. Даний Договір може дути розірваним достроково Виконавцем на підставах, передбачених чинним законодавством, також у разі невиконання або неналежного виконання Замовником своїх зобов`язань, передбачених цим Договором. Даний Договір може бути розірваним достроково Замовником на підставах, передбачених чинним законодавством, а також у разі невиконання або неналежного виконання Виконавцем своїх зобов`язань, передбачених дим Договором. При достроковому розірванні Договору Замовник зобов`язаний сплатити послуги виконавця, надані до моменту розірвання Договору, а також компенсувати понесені у зв`язку з виконанням цього Договору витрати. Припинення дії цього Договору на будь-яких підставах не звільняє Сторони від відповідальності за виконання прийнятих на себе зобов`язань, за винятком випадків, коли розірвання Договору або припинення виконання обов`язків відбувається з ініціативи Виконавця у зв`язку з виявленням останнім недостовірної інформації, заявленої Замовником, або інших порушень (спроб порушення) чинного законодавства, а також у зв`язку з невиконанням Замовником своїх зобов`язань за Договором (розділ 10 договору).

30.04.2021р. Позивачем направлено відповідачу пропозицію про розірвання договору від 07.02.2017р. № 2/2017 про що свідчить підпис Відповідача про прийняття такої заяви. Відповідь від Відповідача на пропозицію розірвати договір на адресу Позивача у матеріалах справи відсутня.

Аналізуючи надані докази та пояснення представників сторін, оцінюючи їх у сукупності, суд приймає до уваги наступне.

Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

За положеннями ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою ст. 16 Цивільного кодексу України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України (далі ГК України) майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

З положень ст. 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), ст. 173 ГК України вбачається, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, а в силу вимог ч.1 ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як встановлено матеріалами справи 07.02.2017р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОПОЛЬТРАНС» (ЗАМОВНИК) та ФОП Косюк Юрій Васильович (Виконавець) укладено договір № 2/2017 про надання послуг і декларування вантажів (товарів) та консультаційних послуг в сфері ЗЕД. За умовами договору Замовник доручає, а Виконавець зобов`язується на умовах Даного договору, організувати за рахунок Замовника здійснення декларування вантажів Замовника, що перемішуються через кордон України згідно чинного законодавства. Замовник доручає, а Виконавець зобов`язується на умовах Даного договору, надавати, за рахунок Замовника, консультаційні послуги в сфері зовнішньоекономічної діяльності. Замовник може доручати Виконавцю, а Виконавець, в кожному окремому випадку приймає рішення про можливість сплати митних платежів, встановлених для товарів Замовника у відповідності до діючого законодавства України (розділ 1 договору).

Загальні положення щодо договорів про надання послуг закріпленні у главі 63 Цивільного кодексу України (статті 901 - 907). Відповідно до статті 177 Цивільного кодексу України послуги розглядаються як окремий вид об`єктів цивільних прав, які відрізняються від інших об`єктів (речей, майнових прав, результатів робіт тощо).

За змістом частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Тобто послугою є певне нематеріальне благо, яке надається виконавцем і споживається замовником у процесі вчинення певних дій або здійснення певної діяльності.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі N 355/385/17 (провадження N 61-30435сво18), Постанові ВС від 18 березня 2020 року по справі N 456/2946/17, від 25 березня 2020 р. у справі № 756/1381/17 міститься висновок, що "у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)".

Предметом позову у даній справі є розірвання договору про надання послуг і декларування вантажів (товарів) та консультаційних послуг в сфері ЗЕД від 07.02.2017р. укладеного між сторонами.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Підстави для зміни або розірвання договору визначені статтею 651 ЦК України і за загальним правилом, викладеним в частині першій цієї статті, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Про зміну або розірвання договору в порядку частини першої статті 651 ЦК України сторони вправі домовитися в будь-який час на свій розсуд (крім випадків, обумовлених законодавчо).

Відповідно до п.10.4 спірного договору даний Договір може бути розірваним достроково Замовником на підставах, передбачених чинним законодавством, а також у разі невиконання або неналежного виконання Виконавцем своїх зобов`язань, передбачених дим Договором.

30.04.2021р. Позивачем направлено пропозицію про розірвання договору від 07.02.2017р. № 2/2017 про що свідчить підпис Відповідача про прийняття такої заяви. Відповіді від Відповідача на пропозицію розірвати договір на адресу Позивача не надходило. Тобто сторонами не досягнуто згоди щодо розірванні спірного договору у добровільному порядку.

Разом з тим, законодавець передбачає випадки, коли розгляд питання про внесення змін до договору чи про його розірвання передається на вирішення суду за ініціативою однієї із сторін.

Так, за частиною другою статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Зміна умов договору (чи його розірвання) в судовому порядку з причин істотного порушення договору є правовим наслідком порушення зобов`язання іншою стороною договору у відповідності до пункту 2 частини першої статті 611 ЦК України, тобто, способом реагування та захисту права від порушення договору, яке вже відбулося. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року по справі №914/2649/17, Провадження №12-216гс18.

Іншими підставами для зміни або розірвання договору в судовому порядку (крім істотного його порушення) відповідно до частини другої статті 651 ЦК України є випадки, встановлені законом або договором, і настання таких випадків зумовлює право сторони ініціювати в судовому порядку питання зміни чи припинення відповідних договірних правовідносин.

Натомість статтею 188 ГК України врегульовано порядок зміни розірвання господарських договорів, за яким сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду (частини друга-четверта статті 188 ГК України).

Частинами другою та третьою статті 188 ГК України встановлений порядок проведення сторонами договору переговорів щодо добровільної зміни чи розірвання договору. Частиною четвертою цієї статті визначено, заінтересована сторона може звернутися до суду, якщо виник спір.

Використання процедури позасудового врегулювання спору або ж навпаки, не позбавляє сторону права реалізувати своє суб`єктивне право на зміну чи припинення договору та вирішити існуючий конфлікт у суді в силу прямої вказівки, що міститься у частині другій статті 651 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року по справі №914/2649/17, Провадження №12-216гс18.

Підставами для виникнення юридичного спору про внесення змін у договір чи про його розірвання, який підлягає вирішенню судом є обставини, наведені у частині другій статті 651 ЦК України, і ці обставини виникають в силу прямо наведених у цій нормі фактів та подій, що зумовлюють правову невизначеність у суб`єктивних правах чи інтересах. Такі підстави та умови виникнення юридичного спору у правовідносинах є однаковими незалежно від їх суб`єктного складу (за участі фізичних чи юридичних осіб) та змісту правовідносин (цивільні чи господарські).

Право особи на звернення до суду для розірвання договору у передбаченому законом випадку відповідає статті 16 ЦК України, способам, передбаченим нею (припинення правовідношення) та не може ставитися в залежність від поінформованості про позицію іншої сторони чи волевиявлення іншої сторони. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року по справі №914/2649/17, Провадження №12-216гс18, Постанові Верховного Суду України, викладеної у постанові від 20.11.2012 року у справі №28/5005/640/2012.

Разом з тим, на розгляд суду можуть передаватися вимоги про розірвання договору не з будь-яких підстав, а у випадках, передбачених законом або договором.

Статтею 651 ЦК України унормовано, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Таким чином, вимога позивача про розірвання договору про надання послуг і декларування вантажів (товарів) та консультаційних послуг в сфері ЗЕД від 07.02.2017р. з підстав порушення відповідачем його умов в силу положень частини 2 статті 651 ЦК України передбачає доведення першим істотності такого порушення.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

За положеннями статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Істотним є таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справах № 6-75цс13, № 910/22259/17, 910/22454/17, 910/20932/17, 910/21033/17, 910/3568/18, 910/4427/18, 910/5001/19, 926/1557/18, 920/221/19, № 912/1385/17.

Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. У такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини 2 статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. Водночас, йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17.04.2019 у справі № 910/6381/18, від 14.08.2019 у справі №910/8819/18, від 17.03.2020 у справі № 911/1102/19, тощо.

Оцінка істотного порушення договору здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені законом. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. Наведена правова позиція викладена у постанові у постанові Верховного Суду від 28.08.2019 у справі № 910/5381/18.

Отже, істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 927/877/17).

Із вказаного вбачається, що для встановлення можливості розірвання спірного договору необхідно визначити чи були допущені відповідачем саме істотні порушення умов такого договору, чи наявна шкода і її розмір внаслідок дій (бездіяльності), а також співвіднести очікуваний результат від укладеного договору та фактичні обставини внаслідок неналежного його виконання. Аналогічна правова позиція застосована в постанові Верховного суду від 29 жовтня 2019 року у справі № 911/2755/18.

Позивач посилаючись на підстави для розірвання договору вказує на те, що підставою для розірвання договору від 07.02.2017 року є те, що спірний договір за своєю правовою природою є трудовий договір, а не договір про надання послуг, що у відповідності до ст. 188 Господарського кодексу України та ст. 651 Цивільного кодексу України є підставою для розірвання такого договору. Зокрема вказує, що позивач в рамках укладеного договору виплачував Відповідачу винагороду, що в свою чергу є ознакою трудових відносин, оскільки відповідно до КЗпП України, передбачено, що працівник зобов`язується виконувати роботу, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату.

Дані доводи позивача судом до уваги не приймаються, оскільки можуть бути підставами для визнання договору недійсним, а не для його розірвання. Окрім цього, пункти договору на які посилається позивач не містять порядку проведення сторонами договору переговорів щодо добровільної зміни чи розірвання договору, в тому числі в односторонньому порядку.

Враховуючи вищевказані норми законодавства, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факту порушення відповідачем істотних умов договору, та інших правових підстав, на які позивач посилається як на підстави заявленого позову.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

У відповідності до ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування "вірогідності доказів" на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду у справі № 904/2357/20 від 21.08.2020 р.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч. ч. 1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005 р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

За таких обставин, беручи до уваги наведене вище, незалежно від змісту інших доводів учасників процесу, враховуючи встановлені судом обставини, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, матеріалами справи не підтвердженими, а том позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.129 ГПК України судові витрати покладаються на позивача у зв`язку із відмовою у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 2, 20, 24, 73, 74, 129, 232, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ст. 241 ГПК України)

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ст. 256 ГПК України).

Апеляційна скарга подається до Північно-західного апеляційного господарського суду в порядку, передбаченому ст. 257 ГПК України. Повний текст рішення складено 08.12.2021р.

Суддя І.В. Заярнюк

Віддрук. 3 прим.: рек. з повід.

1 - до справи,

2- ТОВ "ОПОЛЬТРАНС"

3- Фізична особа - підприємець Косюк Юрій Васильович - АДРЕСА_1