ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"10" грудня 2021 р. м. Вінниця Cправа № 902/1006/21

Господарський суд Вінницької області у складі головуючого судді Міліціанова Р.В., розглянувши без виклику сторін у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Донбас", вул. Машинобудівників, 4В, смт. Чабани, Києво-Святошинський район, київська область, 08162, код - 30048570

до: Фермерського господарства "Тригубенка В.О.", вул. Суворова, буд. 37, с. Орлівка, Теплицький район, Вінницька область, 23833, код - 34260946

про стягнення 457 550,70 грн

В С Т А Н О В И В :

06.10.2021 року до Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява (б/н від 30.09.2021 року) Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Донбас" до Фермерського господарства "Тригубенка В.О." стягнення 457 550,70 грн заборгованості, з яких 40 299,81 грн інфляційних втрат, 126 848,89 грн 48% річних, 69 318,10 грн пені та 221 083,90 грн штрафу за договором поставки № 2017Іл/34 від 24.02.2017 року.

Ухвалою суду від 11.10.2021 року відкрито провадження справі №902/1006/21, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами (без проведення судового засідання).

02.11.2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (б/н від 29.10.2021 року).

12.11.2021 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив (б/н та без дати) (вх.канц. № 01-34/10098/21 від 12.11.2021 року).

За змістом ст. 248 ГПК України встановлено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Статтею 42 Господарського процесуального кодексу України визначено права та обов`язки учасників судового процесу, зокрема учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази тощо.

Також суд зазначає, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Суд нагадує, що роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

Суд нагадує, що це роль національних судів - організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див.рішення Суду у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02.12.2010).

До того ж організація провадження таким чином, щоб воно було швидким та ефективним, є завданням саме національних судів (див. рішення Суду у справі Білий проти України, no. 14475/03, від 21.10.2010).

Враховуючи вищевикладене, суд вирішив розглянути справу за наявними доказами.

Як вбачається із позовної заяви позивач в якості підстави позовних вимог посилається на укладення між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Донбас" та Фермерського господарства "Тригубенка В.О." договору поставки № 2017Іл/34 від 24.02.2017 року.

В зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки № 2017Іл/34 від 24.02.2017 року, в частині прострочення оплати поставленого товару, утворилась заборгованість.

З метою захисту своїх прав позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з Фермерського господарства "Тригубенка В.О." 40 299,81 грн інфляційних втрат, 126 848,89 грн 48% річних, 69 318,10 грн пені та 221 083,90 грн штрафу.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, про наявність договірних відносини за договором поставки № 2017Іл/34 від 24.02.2017 року.

Причиною несвоєчасного виконання зобов`язання відповідачем є специфіка господарської діяльності - вирощування сільськогосподарської продукції, яка безпосередньо залежить від погодних умов та цін на сільськогосподарську продукцію. У 2017 році внаслідок складних погодних умов відповідач не отримав урожаю сільськогосподарської продукції у очікуваному обсязі.

Щодо посилань позивача на те що строк позовної давності на час звернення позивача з позовом до суду не закінчився та є продовженим на строк дії карантину, згідно норм ст. 257 ЦК України, якою встановлено загальну позовна давність у 3 роки щодо вимог про стягнення інфляційних витрат та відсотків річних, а також на норми чинного законодавства (ЗУ №540-ТХ від 30.03.2020 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби (COVID-19)"), якими строки, визначені, зокрема, і ст. 257 ЦК України, продовжуються на строк дії карантину, який наразі продовжено до 31.12.2021 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №981 від 22.09.2021 року відповідач не заперечує.

При цьому, просить суд врахувати, що позивачем не наведено та не надано доказів існування будь-яких причин поважності чи наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від нього підстав, унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, в межах строку трьохрічного строку позовної давності визначеного договором, з врахуванням проведених проплат завершився в листопаді та грудні 2020 року.

Також, у відзиві на позовну заяву відповідач просить суд зменшити розмір заявлених штрафних санкцій та задовольнити позов частково, а саме: відмовити у стягнення 40 299,81 грн інфляційних втрат та частково стягнути на користь позивача штрафні санкції у 5% розмірі - 6 342,45 грн 48% річних, 3 465,91 грн пені та 11 054,20 грн штрафу.

У відповіді на відзив позивач підтримує заявлені позовні вимоги та зазначає, що відповідач повинен був сплатити кошти у розмірі 1 105 419,52 грн, в тому числі ПДВ згідно строків визначених у додатках до укладеного договору.

При цьому, оплату поставлених товарів відповідачем проведено із порушенням строків, а саме: 50% вартості товарів в розмірі 473 138,70 грн по Додатку №1 було сплачено 17.11.2017 року, тобто період прострочення оплати з 07.03.2017 року складає більше 6 місяців; залишок 50% вартості товарів в розмірі 473 138,70 грн по Додатку №1 сплачено відповідачем 26.12.2017 року, тобто строк прострочення - з 13.10.2017 року по 26.12.2017 року, більше 2 місяців; оплату вартості товарів 18 884,32 грн по Додатку №2 відповідачем сплачено 17.11.2017 року, тобто прострочення складає 16.06.2017 року по 17.11.2017 року - 5 місяців.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру 48% річних позивач зазначає, що зменшення розміру штрафних санкцій на 95% є намагання відповідача уникнути відповідальності за порушення своїх зобов"язань.

Також, позивач стверджує про правомірність нарахування інфляційних втрат на суму курсової різниці вартості товару, оскільки, якщо за умовами договору сума платежу, визначена в іноземній валюті, перераховується у гривню і в подальшому на день фактичної сплати коштів згідно з таким перерахунком не змінюється, тобто залишається гривневою, то з моменту перерахунку у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати перерахованої (остаточної) суми договору боржник відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України зобов`язаний на вимогу кредитора сплатити борг з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання цього зобов`язання (зі сплати перерахованої (остаточної) суми договору), оскільки у такому разі матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів за сумою донарахування (курсової різниці), що визначається лише у гривні та у подальшому не коригується, не покриваються за рахунок донарахування вартості товару з урахуванням курсової різниці.

З`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Із наявних у справі та досліджених судом доказів слідує, що 24.02.20217 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Донбас" (Постачальник) та Фермерським господарством "Тригубенка В.О." (Покупець) укладено договір поставки № 2017Іл/34.

Відповідно п. 1.1 Договору Постачальник зобов`язується передати у власність Покупці продукцію виробничо-технічного призначення (товар), а Покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього грошову суму (вартість, ціну) визначену договором.

За договором постачається оригінальна продукція, виробництва провідних компаній світу, асортимент, кількість, ціна якої визначається Додатками та/або накладними, що є невід`ємною частиною цього договору (п. 2.1 Договору).

Ціна продукції, що поставляється за договором вказується у додатках в національній валюті та визначається в залежності від виду товару (засоби захисту рослин, насіння, міндобрива та мікродобрива). Для товару (засоби захисту рослин, насіння, міндобрива та мікродобрива) сторони встановлюють ціну та його вартість у гривнях, а також визначають їх еквівалент у доларах США або Євро (п. 2.2 Договору).

Загальна сума договору визначається сукупністю додатків та/або накладних, що зазначені в п. 2.1 та які є невід`ємною частиною цього договору. У випадку розбіжностей у даних у додатках щодо кількості і ціни товару в порівняні з даними у відповідній видатковій накладній перевагу має видаткова накладна. Видаткова накладна є невід`ємною частиною договору та підписується з боку Покупця особою, уповноваженою довіреністю на отримання товарно-матеріальних цінностей (товару) (п. 2.3 Договору).

Вартість тари, упаковки в якій постачається товар, входить до ціни товару (п. 2.4 Договору).

За змістом п. 3.1 Договору порядок розрахунків за поставлений товар визначається в додатках до цього договору.

В тому випадку, курс іноземної валюти до гривні, що склався на міжбанківському валютному ринку України на день проведення розрахунків (перерахування коштів) є вище за курс іноземної валюти на день укладення додатку, сторони для визначення суми належної до оплати використовують таку формулу: С=А1:А2хВ.

Де С - сума належна до оплати; В - ціна товару на момент підписання додатку; А1 - (курс міжбанківського валютного ринку України дол. США чи Євро до гривні) на день перерахування коштів;

А2 - (курс міжбанківського валютного ринку України дол. США чи Євро до гривні) на день підписання відповідного додатку.

При проведенні розрахунків, сума в гривнях, яку Покупець зобов`язаний сплатити Постачальнику як належну оплату повної вартості товару, визначається шляхом множення грошового еквівалента вартості неоплаченого товару в доларах США/Євро на курс гривні щодо долара США/Євро на міжбанківському валютному ринку на день проведення оплати, з врахуванням умов частини 1 цього пункту (п. 3.2 Договору).

За змістом п. 3.3 Договору всі платежі за договором здійснюються Покупцем з врахуванням п. 3.2 Договору. На підтвердження виконання Покупцем зобов`язань з оплати товару з врахуванням п. 3.2 договору сторони, продовж трьох днів від дня остаточного розрахунку за відповідним додатком або договором в цілому, підписують -Акт звіряння взаємних розрахунків. Ініціатива підписання Акту звіряння взаємних розрахунків покладається на Покупця.

При відсутності підписаного сторонами Акту звіряння взаємних розрахунків, зобов`язання Покупця щодо повної оплати вартості отриманого не вважається виконаним, що є підставою для застосування відповідних штрафних санкцій згідно з умовами договору (п. 3.4 Договору).

Товар, що був переданий Покупцю в межах договору тільки згідно накладних (без укладення інших письмових угод додатків), має бути ним оплачений не пізніше 10 днів з моменту його отримання за відповідною накладною (п. 3.5 Договору).

Відповідно п. 4.1 Договору строк поставки товару визначається у відповідних додатках до цього договору.

Поставка продукції здійснюється на умовах визначених у додатках до цього договору (п. 6.1 Договору).

Перехід права власності здійснюється в момент передачі товару з одночасним прийманням по кількості і якості. Приймання товару по кількості та якості проводиться Покупцем в момент його отримання від Постачальника Покупець зобов"язаний перевірити кількість товару, його вагу, комплектність, цілісність тари, пломб па ній (при їх наявності, а також відсутність ознак пошкодження або псування товару і у випадку їх виявлення негайно, до закінчення приймання письмово про це заявити Постачальнику. При відсутності такої заяви товар вважається прийнятим Покупцем по кількості та якості (п. 6.2 Договору).

Товар вважається переданим Постачальником і прийнятим Покупцем, по кількості одиниці виміру) відповідно до кількості (одиниць виміру), вказаної в накладній (товарній, товарно-транспортній): по якості - відповідно до якості, вказаній в сертифікаті якості підприємства-виробника (п. 6.3 Договору).

За порушення умов даного договору винна сторона відшкодовує спричинені цим збитки в поряд передбаченому чинним законодавством та з урахуванням даного договору (п. 7.1 Договору).

За змістом п. 7.1.1 Договору крім відповідальності, встановленої п. 7.1 Договору Покупець, зокрема за несвоєчасну оплату продукції сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми боргу за кожний день прострочення.

Згідно п. 7.7 Договору в разі невиконання Покупцем зобов`язань щодо оплати отриманого товару та невиконання зобов`язань передбачених розділом 3 Договору Покупець відповідно ст. 625 ЦК України, сплачує на користь Постачальника крім суми заборгованості 48% річних, якщо інший розмір річних відсотків не встановлено відповідним додатком до договору. Річні нараховуються на загальну суму простроченої оплати.

В разі прострочення Покупцем конкретного платежу, визначеного окремим додатком більше ніж на 10 днів Покупець сплачує додатково штраф у розмірі 20% від суми несвоєчасно оплаченого товару (п. 7.8 Договору).

Відповідно п. 7.9 Договору сторони домовились про те, що стягнення штрафних санкцій (пені, штрафу, процентів) за даним договором відповідно до п. 6 ст. 232 ГК України, не обмежується строком нарахування та припиняється в день виконання стороною зобов`язань, а строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій, у відповідності до ст. 259 ЦК України, продовжується до 3 років.

Договір набуває чинності з дня його підписання представниками обох сторін і діє до повних розрахунків (п. 11.2 Договору).

24.02.2017 року на виконання умов укладеного договору між сторонами підписано Додаток № 1, за змістом якого позивач зобов`язався поставити товар на загальну суму 946 277,40 грн разом з ПДВ.

Відповідач повинен здійснити оплату в наступному порядку: 50% в сумі 473 138,70 в строк до 07.03.2017 року, 50% від сумі 473 138,70 грн. в строк до 13.10.2017 року.

Також, 06.06.2017 року на виконання умов укладеного договору між позивачем та відповідачем підписано Додаток № 2, згідно якого позивач зобов`язався поставити товари загальною вартістю 18 884,32 грн, в т.ч. ПДВ.

Відповідач повинен здійснити оплату в наступному порядку: 100% від сумі 18 884,32 грн в строк до 16.06.2017 року.

Позивачем на виконання Додатку №1 поставлено відповідачу товари загальною вартістю 946 277,40 грн, в т.ч. ПДВ, що підтверджується видатковими накладними № 2730 від 10.04.2017 року на суму 243 445,97 грн, № 3519 від 14.04.2017 року на суму 356 565,08 грн та № 5037 від 17.05.2017 року на суму 346 266,35 грн.

На виконання Додатку №2 позивачем поставлено відповідачу товари загальною вартістю 18 884,32 грн, в т.ч. ПДВ, що підтверджується видатковою накладною № 6077 від 06.06.2017 року на суму 18 884,32 грн.

Крім того, на підставі видаткових накладних № 8941 від 15.09.2017 року на суму 57 126,60 грн та № 8303 від 15.09.2017 року на суму 83 131,20 грн позивачем поставлено відповідачу товар загальною вартістю 140 257,80 грн, в т.ч. ПДВ.

Відповідно до п. 3.5. Договору товар поставлений за видатковими накладними повинен бути оплачений в строк до 25.09.2017 року.

Загальна вартість постановлено товару становить 1 105 419,52 грн.

Однак, відповідачем здійснено оплату товарів з порушенням строків оплати, визначених договором, що підтверджується випискою з особового рахунку, а саме: 300 000,00 грн, в т.ч. ПДВ - 05.05.2017року, 500 000,00 грн, в т.ч. ПДВ - 17.11.2017 року,100 000,00 грн, в т.ч. ПДВ - 13.12.2017року, 100 000,00 грн, в т.ч. ПДВ - 14.12.2017 року, 100 000,00 грн, в т.ч. ПДВ - 20.12.2017 року, 5 419,52 грн, в т.ч. ПДВ -26.12.2017 року.

У зв`язку з прострочення оплати поставленого товару позивачем нараховано штрафні санкції у вигляді 40 299,81 грн інфляційних втрат, 126 848,89 грн 48% річних, 69 318,10 грн пені та 221 083,90 грн штрафу та подано позов до суду.

Розглянувши позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

З моменту укладення сторонами договором поставки № 2017Іл/34 від 24.02.2017 року між ними виникли зобов`язання, які мають правову природу договору поставки.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ст. 632 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України, ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України)

Відповідно до ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов`язання, згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з приписами частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідачем не заперечувався факт порушення строків оплати вартості товару, термін прострочення, лише заявлено про застосування строків позовної давності та вказано про надмірність нарахувань штрафних санкцій та відсотків річних.

Розглянувши вимогу щодо стягнення 40 299,81 грн інфляційних втрат згідно встановленого індексу інфляції за час прострочення судом зроблено наступні висновки.

Ціна продукції, що поставляється за договором вказується у додатках в національній валюті та визначається в залежності від виду товару (засоби захисту рослин, насіння, міндобрива та мікродобрива). Для товару (засоби захисту рослин, насіння, міндобрива та мікродобрива) сторони встановлюють ціну та його вартість у гривнях, а також визначають їх еквівалент у доларах США або Євро (п. 2.2 Договору).

Загальна сума договору визначається сукупністю додатків та/або накладних, що зазначені в п. 2.1 та які є невід`ємною частиною цього договору. У випадку розбіжностей у даних у додатках щодо кількості і ціни товару в порівняні з даними у відповідній видатковій накладній перевагу має видаткова накладна. Видаткова накладна є невід`ємною частиною договору та підписується з боку Покупця особою, уповноваженою довіреністю на отримання товарно-матеріальних цінностей (товару) (п. 2.3 Договору).

За змістом п. 3.1 Договору порядок розрахунків за поставлений товар визначається в додатках до цього договору.

В тому випадку, курс іноземної валюти до гривні, що склався на міжбанківському валютному ринку України на день проведення розрахунків (перерахування коштів) є вище за курс іноземної валюти на день укладення додатку, сторони для визначення суми належної до оплати використовують таку формулу: С=А1:А2хВ.

Де С - сума належна до оплати; В - ціна товару на момент підписання додатку; А1 - (курс міжбанківського валютного ринку України дол. США чи Євро до гривні) на день перерахування коштів;

А2 - (курс міжбанківського валютного ринку України дол. США чи Євро до гривні) на день підписання відповідного додатку.

При проведенні розрахунків, сума в гривнях, яку Покупець зобов`язаний сплатити Постачальнику як належну оплату повної вартості товару, визначається шляхом множення грошового еквівалента вартості неоплаченого товару в доларах США/Євро на курс гривні щодо долара США/Євро на міжбанківському валютному ринку на день проведення оплати, з врахуванням умов частини 1 цього пункту (п. 3.2 Договору).

За змістом п. 3.3 Договору всі платежі за договором здійснюються Покупцем з врахуванням п. 3.2 Договору. На підтвердження виконання Покупцем зобов`язань з оплати товару з врахуванням п. 3.2 договору сторони, продовж трьох днів від дня остаточного розрахунку за відповідним додатком або договором в цілому, підписують -Акт звіряння взаємних розрахунків. Ініціатива підписання Акту звіряння взаємних розрахунків покладається на Покупця.

Як встановлено нормами Закону № 1282-ХІІ "Про індексацію грошових доходів населення", індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (Рішення ВСУ від 28.03.2012 р. у справі 6-36736/10).

Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, яке визначене у гривні.

Офіційний індекс інфляції це знецінення - зниження купівельної спроможності грошової одиниці України - гривні, а не іноземної валюти, тому долар США у борговому зобов`язанні індексації не підлягає (Постанова ВСУ від 27.01.2016 року у справі № 6-771цс15).

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 року у справі № 6-284цс17, у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.02.2019 року по справі № 638/10417/15-ц.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Наведений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 у справі № 6-284цс17.

Аналогічні позиції викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.10.2018 року по справі № 905/192/18 (ЄДРСРУ № 77149725), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.07.2018 року по справі № 761/1617/15-ц.

Отже, захист майнових інтересів позивача в аспекті ймовірного знецінення грошових коштів забезпечено можливістю стягнення курсової різниці відносно вартості поставленого товару.

Таким чином, враховуючи зміст договірних відносин та правові позиції Верховного Суду інфляційні втрати у даному випадку стягненню не підлягають.

Тому, у задоволенні позову в частині стягнення 40 299,81 грн інфляційних втрат суд відмовляє.

Також, судом розглянуто вимоги позивача про стягнення з відповідача 69 318,10 грн пені та 221 083,90 грн штрафу.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України та ст. 230 Господарського кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Частиною першою ст. 548 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Згідно ч.1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розділом 7 Договору сторони передбачили відповідальність за неналежне виконання зобов`язань.

За порушення умов даного договору винна сторона відшкодовує спраиченні цим збитки в поряд передбаченому чинним законодавством та з урахуванням даного договору (п. 7.1 Договору).

За змістом п. 7.1.1 Договору крім відповідальності, встановленої п. 7.1 Договору Покупець, зокрема за несвоєчасну оплату продукції сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми боргу за кожний день прострочення.

В разі прострочення Покупцем конкретного платежу, визначеного окремим додатком більше ніж на 10 днів Покупець сплачує додатково штраф у розмірі 20% від суми несвоєчасно оплаченого товару (п. 7.8 Договору).

Відповідно до статті 256, частини 3 статті 267 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Тобто, Європейський суд з прав людини визначає критерії застосування строку позовної давності, а саме: забезпечення остаточності, юридичної визначеності, захист відповідачів, запобігання несправедливості, пов`язаної зі спливом значного проміжку часу з моменту виникнення обставин, які є предметом спору, посилання судом на докази, які втратили достовірність і повноту із плином часу.

Водночас, застосування норм національного законодавства, визначення підстав початку перебігу та спливу строку позовної давності віднесено до компетенції державних судових органів.

Початок перебігу строку позовної давності обчислюється за правилами статті 261 Цивільного кодексу України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

При цьому, за змістом зазначеної норми (статті 261 Цивільного кодексу України) законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права.

Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 57/314-6/526-2012.

Також, Верховний суд акцентує увагу на необхідності аналізу добросовісної поведінки позивача, обов`язку цікавитися станом своїх справ, зокрема, з огляду на періодичність скликання загальних зборів юридичної особи.

Водночас, із самого розуміння позовної давності (строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу) випливають додаткові критерії обчислення початку перебігу строку позовної давності, які розкривають її процесуальний зміст.

Отримання особи відомостей про порушення свого права (особу, яка порушила право), наявність можливості дізнатися про порушення своїх прав повинні надавати можливість звернутися за захистом до суду з дотримання визначеної законом процесуальної форми.

Обізнаність особи має надавати можливість сформувати предмет позовних вимог, який забезпечить захист порушеного права. Тобто, сформовані особою позовні вимоги мають забезпечувати належний та ефективний спосіб захисту.

Отже, вимога особи про захист порушеного права повинна мати конкретний зміст та обґрунтування належними доказами або клопотанням про їх витребування, забезпечувати дотримання вимог ст. ст. 161 - 164 ГПК України.

Дані висновки узгоджуються з правовими позиціями Європейського суду з прав людини та Верховного Суду.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення цього суду у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Тому, обов`язок доведення обставин своєчасного звернення до суду та пропуску позовної давності є обопільним для обох сторін спору.

Рівність сторін у питаннях доведення аспектів перебігу позовної давності включає як можливість обґрунтування відповідачем заяви про застосування строків позовної давності, яка подається в рамках судової справ із чітко визначеним предметом, підставами позову та наданими доказами, так і обов`язок позивач - доводити неможливість дізнатися про порушення конкретних, а не узагальнених прав, з огляду на обрану форму та підстави їх захисту.

Згідно з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року (справа № 6-48цс15), початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

При цьому, момент вчинення правочину, який порушує право, ще не свідчить про початок перебігу позовної давності, незважаючи також на наявність у особи відомостей про його часткове виконання.

Отже, право звернення до суду, обумовлено моментом отримання інформації про порушене право або наявністю об`єктивних обставин, котрі вказують на можливість довідатись про таке порушення, таке право кореспондує процесуальним можливостям звернення до суду, що обов`язково супроводжується виконання процесуального порядку подачі позову.

Також, у постанові від 13 лютого 2018 року Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду прийняв постанову у справі № 910/9452/17, зазначено, що в розумінні статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність є часовою межею подання особою позову, тобто звернення з вимогою про прийняття рішення про захист конкретного порушено права.

До спірних правовідносин застосовуються не спеціальний річний строк позовної давності (ст. 258 ЦК України), договірний строк визначений сторонами згідно вимог ст. 259 ЦК України.

Так, відповідно п. 7.9 Договору сторони домовились про те, що стягнення штрафних санкцій (пені, штрафу, процентів) за даним договором відповідно до п. 6 ст. 232 ГК України, не обмежується строком нарахування та припиняється в день виконання стороною зобов`язань, а строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій, у відповідності до ст. 259 ЦК України, продовжується до 3 років.

За матеріалами справи строк позовної давності обчислюється поденно відносно кожного періоду нарахування пені та обмежується трьома роками згідно п. 7.9. Договору:

- початок перебігу строку позовної давності до суми заборгованості 473 138,70 грн - з 08.03.2017 по 04.05.2017, тому строк позовної давності сплинув у період з 08.03.2020 по 04.05.2020;

- початок перебігу строку позовної давності до суми заборгованості 173 138,70 грн - з 05.05.2017 по 16.11.2017, тому строк позовної давності сплинув у період з 05.05.2020 по 16.11.2020;

- початок перебігу строку позовної давності до суми заборгованості 18 884,32 грн - з 17.06.2017 по 16.11.2017, тому строк позовної давності сплинув у період з 17.06.2020 по 16.11.2020;

- початок перебігу строку позовної давності до суми заборгованості 140 257,80 грн - з 26.09.2017 по 16.11.2017, тому строк позовної давності сплинув у період з 29.09.2020 по 16.11.2020;

- початок перебігу строку позовної давності до суми заборгованості 473 138,52 грн - з 14.10.2017 по 16.11.2017, тому строк позовної давності сплинув у період з 14.10.2020 по 16.11.2020;

- початок перебігу строку позовної давності до суми заборгованості 305 419,52 грн - з 17.11.2017 по 12.12.2017, тому строк позовної давності сплинув у період з 17.11.2020 по 12.12.2020;

- початок перебігу строку позовної давності до суми заборгованості 205 419,52 грн - 13.12.2017, тому строк позовної давності сплинув 13.12.2020;

- початок перебігу строку позовної давності до суми заборгованості 105 419,52 грн - з 14.12.2017 по 19.12.2017, тому строк позовної давності сплинув у період з 14.12.2020 по 19.12.2020;

- початок перебігу строку позовної давності до суми заборгованості 5 419,52 грн - з 20.12.2017 по 25.12.2017, тому строк позовної давності сплинув у період з 20.12.2020 по 25.12.2020.

Відносно обчислення строків позовної давності за вимогами про стягнення штрафу суд враховує положенням п. 7.8. Договору, згідно якого право нарахувати штраф виникає, якщо термін прострочення перевищує 10 днів.

Тому, штраф у розмірі 94 627,74 грн на прострочену з 08.03.2017 року суму - 473 138.70 грн нараховано 19.03.2017 року, тобто строк позовної давності сплинув 19.03.2020 року.

Штраф у розмірі 3 776,86 грн на прострочену з 17.06.2017 року суму - 18 884,32 грн нараховано 28.06.2017 року, тобто строк позовної давності сплинув 27.06.2020 року.

Штраф у розмірі 28 051,56 грн на прострочену з 26.09.2017 року суму - 140 257,80 грн нараховано 07.10.2017 року, тобто строк позовної давності сплинув 07.10.2020 року.

Штраф у розмірі 94 627,74 грн на прострочену з 14.10.2017 року суму - 473 138,70 грн нараховано 25.10.2017 року, тобто строк позовної давності сплинув 25.10.2020 року.

Позивач звернувся до суду 03.10.2021 року (згідно дати поштового конверту, який направлено позовну заяву). тобто після спливу трирічного строку позовної давності.

Посилання позивача на те що строк позовної давності на час звернення позивача з позовом до суду не закінчився та є продовженим на строк дії карантину, згідно норм ст. ст. 257, 258 ЦК України та Закону України №540-ТХ від 30.03.2020 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби (COVID-19)", який наразі продовжено до 31.12.2021 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №981 від 22.09.2021 року судом оцінюється критично.

Дійсно даним законом продовжено на період дії карантину строки позовної давності, які визначені законом, а саме ст. ст. 257, 258 ЦК України.

Однак, законодавча норма не передбачає продовження на період карантину строків, які погоджені сторонами згідно вимог ст. 259 ЦК України.

Тобто, законом не може і не продовжив строк договірних зобов`язань щодо визначення спеціальних строків позовної давності.

Посилання на положення ст. 259 ЦК України у тексті Закону України №540-ТХ від 30.03.2020 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби (COVID-19)") відсутні.

Також суд зауважує, що закон не може мати зворотної дії у часі та впливати на зміст договору, який було укладено сторонами 24.02.2017 року, до прийняття відповідного Закону та запровадження карантину на території України.

Тому, суд доходить висновку, що положення Закону України №540-ТХ від 30.03.2020 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби (COVID-19)" не застосовуються до спірних правовідносин.

Отже, суд вважає за можливе застосувати строки позовної давності на підставі заяви відповідача, яка викладена у відзиві.

Судом встановлено, що строк позовної давності за вимогами про стягнення пені та штрафу сплинув у наведені вище періоди часу.

Враховуючи викладене, у задоволенні вимог щодо стягнення з відповідача 69 318,10 грн пені та 221 083,90 грн штрафу слід відмовити, як заявлених зі спливом встановлених сторонами строків позовної давності.

Також, судом розглянуто вимогу щодо стягнення 126 848,89 грн 48% річних.

Згідно п. 7.7 Договору в разі невиконання Покупцем зобов`язань щодо оплати отриманого товару та невиконання зобов`язань передбачених розділом 3 Договору Покупець відповідно ст. 625 ЦК України, сплачує на користь Постачальника крім суми заборгованості 48% річних, якщо інший розмір річних відсотків не встановлено відповідним додатком до договору. Річні нараховуються на загальну суму простроченої оплати.

Суд враховує, що положенням п. 7.9 Договору продовжено строки позовної давності виключно до вимог про стягнення штрафних санкцій, а не інших видів цивільної відповідальності.

Визначені ч. 2 ст. 625 ЦК України відсотки за прострочення грошового зобов`язання є видом відповідальності, а штрафною санкцією. тобто має відмінну правову природу.

Тому, до вимог про стягнення 48% річних застосовується загальний трирічний строк позовної давності, визначений ст. 257 ЦК України.

Таким чином, до даних вимог підлягає застосуванню Закону України №540-ТХ від 30.03.2020 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби (COVID-19)", яким продовжено на період дії карантину строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу.

Однак, суд враховує, що даний Закон набрав чинності з дня його опублікування 02.04.2020 року (п. 1 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення) та не містить приписів про зворотну дію у часі.

Тому, строки позовної давності продовжуються щодо вимог, які виникли починаючи з 02.04.2020 року.

Таким чином, судом визначено вірний період нарахування 48% річних на суму 473 138,70 грн з 02.04.2017 року по 04.05.2017 року в сумі 20 532,92 грн.

Нараховані позивачем 15 555,25 грн - 48% річних на суму 473 138,70 грн з 08.03.2017 року по 01.04.2017 року поза межами строків позовної давності, тому у задоволенні позовних вимог в цій частині суд відмоваляє.

Водночас, суд вважає обґрунтованим, з урахуванням норм Закону України №540-ТХ від 30.03.2020 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби (COVID-19)", нарахування позивачем 48% річних у розмірі 111 293,64 грн.

При цьому, суд вважає надмірним та непропорційним нарахування 44 627,09 грн та 32 742,67 грн - 48% річних.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

Закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За частиною другою статті 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

За частинами першою та другою статті 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Звертаючись з вимогою про стягнення процентів річних та інфляційних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, позивач також не повинен доводити розмір дійсних майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат кредитора, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру.

Разом з тим, суд враховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, що стягувана позивачем з відповідача сума річних у визначеному за договором розмірі від несплаченої загальної вартості товару є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання, тому, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

Таким чином, суд, опираючись на встановлені обставини справи, з метою забезпечення балансу інтересів сторін, з огляду на вимоги розумності та справедливості, користуючись правом, наданим йому ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України, вважає за необхідне зменшити розмір процентів річних на 50%.

При цьому суд враховує:

- що встановлений у договорі збільшений розмір процентів річних є мірою цивільно-правової відповідальності, що є додатковим тягарем для боржника;

- відсутність підстав вважати, що порушення зобов`язання відповідачем потягло за собою значні збитки для кредитора;

- період прострочення сплати боргу у розмірі 473 138,70 грн є незначним та обмежується двома місяцями;

- нарахування відсотків річних на суму 473 138,70 грн та 173 138,70 грн становить близько 20% боргу, що є надмірним;

- відповідачем поетапно сплачувалась заборгованість за вказані періоди.

Окремо слід зазначити, що законодавчо не врегульований розмір можливого зменшення неустойки і процентів річних. При цьому вирішення питання та розмір такого зменшення закон відносить на розсуд суду.

Отже, суми 44 627,09 грн та 32 742,67 грн 48% річних слід зменшити на 50%, до 22 313,55 грн та 16 371,34 грн відповідно.

Суд виходить з того, що зменшення відсотків річних у даному співвідношенні відповідатиме принципам, справедливості, розумності та пропорційності.

Враховуючи викладене загальна сума 48 % річних (з урахуванням усіх періодів нарахування), яка підлягає задоволенню судом, становить 72 608,02 грн.

При цьому, в частині стягнення 54 240,87 грн - 48 % річних слід відмовити.

Враховуючи викладене, заявлений до Фермерського господарства "Тригубенка В.О." позов підлягає задоволенню судом частково, з врахуванням вищевикладених мотивів щодо відмови в стягненні пені та штрафу.

Крім того, у відповідності до ст. ст. 126, 129 ГПК України підлягають віднесенню на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. зменшення відсотків річних за ініціативою суду впливає на розподіл судових витрат.

Щодо витрат на правничу допомогу, то позивач не позбавлений можливості надати їх розрахунок протягом п`яти днів з дати ухвалення судового рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2, 3, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42, 45, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 86, 91, 113, 118, 123, 126, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327 ГПК України, суд -

У Х В А Л И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фермерського господарства "Тригубенка В.О." (вул. Суворова, буд. 37, с. Орлівка, Теплицький район, Вінницька область, 23833, код - 34260946) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Донбас" (вул. Машинобудівників, 4В, смт. Чабани, Києво-Святошинський район, київська область, 08162, код - 30048570) 72 608,02 грн - 48 % річних за договором поставки № 2017Іл/34 від 24.02.2017 року, 1 669,41 грн - відшкодування судових витрат зі сплати судового збору.

3. Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Донбас" (вул. Машинобудівників, 4В, смт. Чабани, Києво-Святошинський район, київська область, 08162, код - 30048570) до Фермерського господарства "Тригубенка В.О." (вул. Суворова, буд. 37, с. Орлівка, Теплицький район, Вінницька область, 23833, код - 34260946) в частині стягнення 54 240,87 грн - 48 % річних, 40 299,81 грн - інфляційних втрат, 69 318,10 грн - пені та 221 083,90 грн - штрафу.

4. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу позову в сумі 5 193,86 грн - залишити за позивачем.

5. Видати наказ після набранням судовим рішенням законної сили.

6. Копію судового рішення на офіційні електронні адреси сторін, за їх відсутності - рекомендованим листом, з повідомлення про вручення поштового відправлення, та засобами електронного зв`язку за наступною адресою: , .

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі апеляційної скарги до Північно - західного апеляційного господарського суду.

Повний текст судового рішення складено 15 грудня 2021 р.

Суддя Міліціанов Р.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (вул. Машинобудівників, 4В, смт. Чабани, Києво-Святошинський район, київська область, 08162)

3 - відповідачу (вул. Суворова, буд. 37, с. Орлівка, Теплицький район, Вінницька область, 23833)