ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" грудня 2021 р. Справа№ 911/3571/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Скрипки І.М.

Іоннікової І.А.

секретар судового засіданні: Бендюг І.В.,

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 07.12.2021,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Ласкаревського Сергія Юрійовича

на рішення Господарського суду Київської області

від 11.05.2021 (повний текст складено 17.05.2021)

у справі № 911/3571/20 (суддя Заєць Д.Г.)

за позовом Фізичної особи - підприємця Авраменка Павла Олександровича

до Фізичної особи - підприємця Ласкаревського Сергія Юрійовича

про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року Фізична особа-підприємець Авраменко Павло Олександрович звернувся до Господарського суду Київської області з позовною заявою №04/12 від 04.12.2020 до Фізичної особи-підприємця Ласкаревського Сергія Юрійовича про стягнення 394782,40 грн, з яких 175300,00 грн завдатку, 42700,00 грн. попередньої оплати, 175300,00 грн додаткової суми у розмірі завдатку та 1482,40 грн неустойки.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором на виготовлення та постачання продукції №60 від 16.07.2020.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Рішенням Господарського суду Київської області від 11.05.2021 у справі №911/3571/20 позовні вимоги задоволено частково.

Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 218000,00 грн попередньої оплати та 3270,72 грн витрат по сплаті судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наявними у справі документами та доказами підтверджується оплата позивачем вартості товару за договором, а відповідачем доказів поставки оплаченого товару суду не надано, що свідчить про неналежне виконання останнім договірних зобов`язань щодо поставки товару.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Фізична особа - підприємець Ласкаревський Сергій Юрійович звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов частково в розмірі 3549,25 грн, мотивуючи свої вимоги тим, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що першочергово порушення договору відбулось зі сторони позивача, оскільки він здійснив перший платіж не у день укладення договору, а лише 03 вересня 2020 року, в повній мірі попередню оплату сплатив лише 11.09.2020, у зв`язку з чим саме позивач прострочив строк виконання грошового зобов`язання майже на два місяці. Підсумовуючи викладене, скаржник вважає, що порушення зобов`язання сталося з вини покупця, а відтак, продавець не повинен повертати покупцеві суму завдатку.

Відповідач погоджується лише з тим, що він повинен повернути покупцеві суму, сплачену останнім додатково за його власним бажанням, зверх завдатку. При цьому, відповідач стверджує, що отримавши лист позивача про відмову від виконання зобов`язання, розпочав повернення суми, сплаченої позивачем зверх завдатку, а саме, з 04.12.2020 по 28.12.2020 та 19.05.2021 відповідачем було повернуто позивачу 39150,75 грн, залишок складає 3549,25 грн.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

Заперечуючи проти вимог апеляційної скарги, позивач подав відзив, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджено матеріалами справи, 16.07.2020 між Фізичною особою-підприємцем Ласкаревським Сергієм Юрійовичем (продавець) та Фізичною особою-підприємцем Авраменком Павлом Олександровичем (покупець) укладено договір на виготовлення та постачання продукції №60 (далі - договір), відповідно до пункту 1.1 якого, виконавець зобов`язується виготовити та поставити меблі згідно специфікації (далі - продукція), в строк зазначений нижче в даному договорі, а замовник прийняти та оплатити в термін, зазначений в цьому договорі.

Згідно з п.п. 7.1, 7.2, 7.3 договору виконавець відправляє продукцію на адресу замовника, за цінами, передбаченими діючими прейскурантами. Дослідні зразки продукції оплачуються замовником за калькуляцією, розробленою постачальником і попередньо погодженою з замовником. Продукція, виготовлювана за цим договором, відвантажується на адресу вказану замовником. Розрахунок проводиться в 2 етапи: 1 етап - 70 % від загальної вартості продукції (в момент укладення договору); 2 етап - 30% від загальної вартості продукції (в момент передачі товару замовнику).

Відповідно до п.п. 9.1, 9.2 договору розрахунок за цим договором між постачальником і покупцем проводиться виставленням рахунку, укладенням договору, або по узгодженню із замовником. Окремо оплачуються послуги, що зазначено в специфікації: доставка, підйом на поверх, монтаж.

У Розділі 10 договору сторони погодили, що загальна вартість продукції (без додаткових послуг), що підлягає постачанню, визначається у розмірі 249400,00 грн. Завдаток на виготовлення продукції, вказаної в даному договорі, перераховується у розмірі 70% від загальної суми продукції на розрахунковий рахунок згідно рах. №60 від 16.07.2020, або на корпоративний картковий рахунок НОМЕР_1 на ім`я: Ласкаревський Сергій Юрійович. Остаточний розрахунок за продукцію в розмірі 30% передається працівнику компанії при отриманні товару покупцем в момент його доставки, або в пункті видачі компаній перевізника наложеним платежем. Завдаток отримано у розмірі 175300,00 грн. Замовлення вважається прийнятим лише після внесення попередньої оплати (завдатку) в розмірі 70% від вартості товару.

Пунктами 15.1, 15.2 договору визначено, що строки на виконання робіт вступають в силу на наступний день з моменту отримання передоплати продукції. Термін виготовлення продукції 30 робочих днів (± 3 дні) з дня оплати згідно внутрішнього графіку відправок. У разі форс-мажорних або інших непередбачених в даному договорі обставин, які впливатимуть на виготовлення, доставку чи монтаж продукції, сторони зобов`язані завчасно про них попередити одне одного.

Відповідно до Специфікації №60 від 16.07.2020 до договору №60 від 16.07.2020 сторони погодили поставку товару, а саме, шкільних парт у кількості 215 шт. вартістю 695,00 грн. на загальну суму 149425,00 грн., шкільних стільців 215 шт. вартістю 465,00 грн. на загальну вартість 99975,00 грн. Всього за Договором №60 від 16.07.2020 року відповідач повинен поставити товар загальною вартістю 249400,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивачем відповідно до рахунку №60 від 16.07.2020 перераховано відповідачу попередню оплату в розмірі 91000,00 грн, що підтверджується платіжним доручення №89 від 03.09.2020 з призначенням платежу: "Часткова оплата за товар по рахунку" та в розмірі 127000,00 грн, що підтверджується платіжним доручення №92 від 11.09.2020 з призначенням платежу: "Доплата за товар по рахунку".

Позивач зазначає, що обов`язок щодо оплати 70% від вартості партії товару, в якості попередньої оплати відповідно до п. 7.3 договору ним виконано, оскільки перераховано 218000,00 грн (91000,00 грн + 127000,00 грн.), що становить 87% від вартості партії товару, з яких грошові кошти у розмірі 175300,00 грн є завдатком для забезпечення зобов`язання та становлять 70% загальної вартості товару, а грошові кошти у розмірі 42700,00 грн. є попередньою оплатою за товар, яку позивач додатково сплатив відповідно до рахунку.

Відповідно до п. 15.2 договору сторони визначили термін виготовлення продукції на 30 (тридцятий) робочий день з дня оплати (± 3 дні) з дня оплати згідно внутрішнього графіку відправок.

Отже, оскільки, доплату за товар позивачем здійснено 11.09.2020, на думку позивача, кінцевим терміном виготовлення товару є 26.10.2020, а з допустимим відстроченням відповідно до п. 15.2 договору - 29.10.2020.

Однак, відповідачем зобов`язання з виготовлення та поставки товару у строки, визначені договором не виконано.

У зв`язку з тим, що відповідач не повідомив позивача про стан готовності товару і до виконання робіт не приступив, впродовж тривалих періодів не виходив на контакт, не відповідав на дзвінки та електронні повідомлення, у позивача виникли побоювання, що в подальшому може мати місце невиконання продавцем своїх зобов`язань за договором, тому позивач 16.10.2020 надіслав на адресу відповідача лист з вимогою про припинення договору внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, про повернення попередньої оплати за товар в розмірі 218000,00 грн, з яких 175300,00 грн є завдатком, та про сплату додаткової суми у розмірі завдатку 175300,00 грн, яка є мірою відповідальності за невиконання постачальником договору, який був забезпечений завдатком.

04.11.2020 позивач звернувся до правоохоронних органів з заявою про відкриття кримінального провадження через погрози відповідача фізичною розправою позивачу за фактом звернення відкрито кримінальне провадження №0000272 згідно ч. 2 ст. 190 Кримінального кодексу України (шахрайство).

Позивачем на адресу відповідача повторно надіслано претензію від 26.11.2020 з вимогою про повернення коштів, які перераховано як попередня оплата за товар у розмірі 218000,00 грн, в триденний термін з моменту отримання вимоги. Позивач зазначає, що умовами пунктів 10.2, 10.4 договору передбачено завдаток у розмірі 175300,00 грн, а тому, в повторній претензії від 26.11.2020, позивач просив продавця, крім повернення попередньої оплати, сплатити додаткову суму у розмірі завдатку 175300,00 грн, як міру відповідальності за невиконання відповідачем умов договору поставки, який забезпечено завдатком. Однак, зазначена претензія залишена відповідачем без відповіді та реагування, попередня оплата та завдаток позивачу не сплачено що і стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Імперативними приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та надані заперечення, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши встановлені фактичні обставини справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла до висновку щодо відсутності підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України передбачено, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно зі статтею 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (частина 2 статті 628 Цивільного кодексу України).

Суд дійшов висновку, що укладений між сторонами правочин містить елементи різних договорів, а саме, договору підряду та договору поставки.

Так, відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу (частина 1 статті 691 Цивільного кодексу України).

Частинами 1, 2 статті 837 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно з частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір, відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

При цьому, за висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 28.11.2011 у справі № 3-127гс11, умовою застосування частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця.

Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі позову.

Згідно зі статтею 665 Цивільного кодексу України у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу.

Як встановлено вище, позивачем відповідно до рахунку №60 від 16.07.2020 перераховано відповідачу попередню оплату в загальному розмірі 218000,00 грн, що підтверджується платіжним доручення №89 від 03.09.2020 та №92 від 11.09.2020.

Виходячи з аналізу положень статті693 Цивільного кодексу України, умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Тобто, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Позивач звертався до відповідача з вимогами від 16.10.2020 та від 26.11.2020 про повернення сплаченої позивачем на користь відповідача грошової суми 218000,00 грн, проте на дату звернення позивача з позовом до суду вищевказані кошти так і не були повернуті відповідачем.

Відповідно до висновку Верховного Суду України від 28.11.2011 року у справі №3-127гс11, умовою застосування частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця. Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі позову.

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 13.05.2019 року у справі №910/15009/17, якщо позивачем сплачено суму попередньої оплати, а відповідачем не передано товар, судам слід застосовувати частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України.

Відтак, предметом позову у даній справі є саме стягнення попередньої оплати, оскільки, як встановлено матеріалами справи, відповідачем не було поставлено оплачений товар. Доказів зворотного відповідачем не надано.

Так, відповідач прийняв замовлення виставленням рахунку №60 від 16.07.2020 згідно з п. 10.2 договору, що не звільняє останнього від виконання своїх зобов`язань. При цьому, наявними у справі документами та доказами підтверджується оплата позивачем вартості товару за договором, а відповідачем доказів поставки оплаченого товару суду не надано, що свідчить про неналежне виконання останнім договірних зобов`язань щодо поставки товару.

З огляду на вищевикладене та зважаючи на виконання позивачем своїх зобов`язань з перерахування відповідачу попередньої оплати за договором, а також беручи до уваги порушення відповідачем обов`язків щодо виготовлення та поставки погодженого сторонами товару в установленому договором обсязі та строки, суд дійшов висновку про те, що у позивача відповідно до частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України виникло право вимагати від відповідача повернення суми попередньої оплати за непоставлений товар.

Однак станом на момент розгляду спору, відповідач не надав суду жодних доказів на підтвердження поставки ним товару позивачу на суму, зокрема, 218000,00 грн, як і доказів, які свідчать про повернення ним позивачеві означеної суми грошових коштів.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову в частині стягнення попередньої оплати в розмірі 218000,00 грн.

В апеляційній скарзі відповідач стверджує, що під час розгляду справи у суді першої інстанції, а саме, з 04.12.2020 по 28.12.2020 та 19.05.2021, він здійснив повернення позивачу коштів у розмірі 39150,75 грн (суми, сплаченої позивачем зверх завдатку). У відзиві на апеляційну скаргу позивач також вказує, що відповідач дійсно повернув частину попередньої оплати у сумі 39150,75 грн, але вже після набрання рішенням законної сили. Позивач вказує, що про цей факт було повідомлено державного виконавця і заява про стягнення суми боргу з відповідача за оскаржуваним рішенням була подана державному виконавцю на суму 175579,25 грн.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що ані позивач, ані відповідач не надали докази на підтвердження зазначених обставин, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції не може прийняті викладені доводи до уваги.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача додаткової суми у розмірі завдатку 175300,00 грн. з посиланням на статті 570, 571 Цивільного кодексу України, як міру відповідальності за невиконання відповідачем умов договору поставки, який забезпечено завдатком, а також визначаючись з правовою природою здійсненого позивачем платежу за Договором в сумі 218000,00 грн.

Відповідно до статті 570 Цивільного кодексу України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Відповідно до частини 1 статті 571 Цивільного кодексу України, якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості.

Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов`язання.

Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 01.10.2020 року у справі №361/8331/18.

Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.02.2018 року у справі №910/12382/17, постанові від 22.09.2020 року у справі №918/631/19.

Враховуючи викладене, здійснений позивачем платіж в сумі 218000,00 грн слід вважати саме авансом, а не завдатком, оскільки, такий платіж не є способом виконання зобов`язання, а лише є способом платежу (передоплатою, як і визначено у призначенні платежу у платіжних дорученнях №89 від 03.09.2020 року, №92 від 11.09.2020 року та відповідає умовам п.10.5 договору).

Отже, в даному випадку відсутні підстави для застосування приписів частини 1 статті 571 Цивільного кодексу України.

Враховуючи зазначене, вимога позивача про стягнення 175300,00 грн., як додаткової суми в розмірі завдатку, як міри відповідальності за порушення зобов`язання, що забезпечено завдатком, задоволенню не підлягає.

Стосовно вимоги позивача про стягнення 1482,40 грн. пені, слід зазначити наступне.

Відповідно до п. 13.3 договору за порушення сторонами строків виконання зобов`язань за договором, винна сторона виплачує іншій стороні неустойку в розмірі 0,02% від суми договору за кожен день затримки.

Частиною 1 ст. 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до частин 4, 5, 6 статті 231 Господарського кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). У разі недосягнення згоди між сторонами щодо встановлення та розміру штрафних санкцій за порушення зобов`язання спір може бути вирішений в судовому порядку за заявою заінтересованої сторони відповідно до вимог цього Кодексу. Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Статтею 547 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Враховуючи зазначені норми законодавства, позивач має право вимагати стягнення пені за непоставку товару лише за умови встановлення таких штрафних санкцій у договорі. Разом з тим, пунктом 13.3 договору, на який посилається позивач, передбачено, що сторони несуть відповідальність за порушення сторонами строків виконання зобов`язань. Отже, позов в частині стягнення пені в сумі 1482,40 грн задоволенню не підлягає.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

З огляду на викладене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог, та стягнення з відповідача на користь позивача попередньої оплати в розмірі 218000,00 грн. Решта позовних вимог задоволенню не підлягають.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розцінюватись як вимога детально відповідати на кожний аргумент апеляційної скарги (рішення ЄСПЛ у справі Трофимчук проти України, № 4241/03, від 28.10.2010 р.).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

У даній справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду Київської області від 11.05.2021 у справі №911/3571/20 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Ласкаревського Сергія Юрійовича на рішення Господарського суду Київської області від 11.05.2021 у справі №911/3571/20 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Київської області від 11.05.2021 у справі №911/3571/20 залишити без змін.

Матеріали справи № 911/3571/20 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено: 16.12.2021.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді І.М. Скрипка

І.А. Іоннікова