ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" грудня 2021 р. Справа№ 927/1104/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Скрипки І.М.

Разіної Т.І.

секретар судового засідання: Білоус О.О.

за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 07.12.2021,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Технології Мереж»

на рішення Господарського суду Чернігівської області від 15.03.2021

у справі №927/1104/20 (суддя Белов С.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Технології Мереж»

до 1) «GOODLINK» SPOLKA Z OGRANICZONA ODPOWIEDZIALNOSCIA (Польське товариство з обмеженою відповідальністю «Гудлінк»)

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Ютекс Україна»

про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю «Технології Мереж» звернулось до Господарського суду Чернігівської області з позовом до «GOODLINK» SPOLKA Z OGRANICZONA ODPOWIEDZIALNOSCIA та Товариства з обмеженою відповідальністю «Ютекс Україна» про визнання недійсним Договору поставки №250419/01SE від 25.04.2019, укладеного між «GOODLINK» SPOLKA Z OGRANICZONA ODPOWIEDZIALNOSCIA та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ютекс Україна».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Договір поставки №250419/01SE від 25.04.2019 є недійсним на підставі частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України як такий, що суперечить положенням частини 1 статті 20 Закону України «Про охорону прав на знак для товарів і послуг», та на підставі частини 1 статті 227 Цивільного кодексу України як такий, що вчинений відповідачами без належного дозволу (ліцензії) позивача на використання знаку для товарів та послуг «LANCORE» при виготовленні товару, поставленого згідно договору від 25.04.2019.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 15.03.2021 у справі №927/1104/20 у задоволенні позову відмовлено.

Суд дійшов висновку, що позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного права, оскільки визнання недійсним договору поставки №250419/01SE від 25.04.2019, укладеного між «GOODLINK» SPOLKA Z OGRANICZONA ODPOWIEDZIALNOSCIA та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ютекс Україна», не захистить права інтелектуальної власності позивача у даній справі в розумінні статті 432 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Технології Мереж» звернулось до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 15.03.2021 у справі №927/1104/20 та ухвалити нове рішення, яким визнати недійсним Договір поставки №250419/01SE від 25.04.2019.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги позивача зводяться наступного:

- відмовляючи у позові, суд дійшов висновку, що підстави для визнання недійсним договору в даному випадку відсутні, що також підтверджується рішенням Міжнародного комерційного арбітражного суду від 18 листопада 2020 року (справа №116/2020) та ухвалою Київського апеляційного суду від 01 березня 2021 року (справа №824/30/21). При цьому суд керувався положеннями частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України. Дані висновки суду є помилковими, оскільки апелянт не був стороною у вказаній арбітражній справі, арбітражне рішення відповідно до частини 8 статті 75 Господарського процесуального кодексу України не встановлює преюдиційних обставин, в арбітражній справі №116/2020 та цивільній справі №824/30/21 суд поміж іншого досліджував питання нікчемності договору в силу положень частини 2 статті 228 Цивільного кодексу України, що не має нічого спільного із позицією апелянта про необхідність визнання договору недійсним в силу приписів частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України та частини 1 статті 227 Цивільного кодексу України;

- суд, посилаючись на положення статті 432 Цивільного кодексу України, дійшов висновку, що апелянтом невірно обрано спосіб захисту порушеного права. Однак, судом невірно було витлумачено закон та безпідставно звужено встановлені законодавством (стаття 16 Цивільного кодексу України) способи захисту порушеного права інтелектуальної власності апелянта на знак для товарів та послуг «LANCORE»;

- договір поставки №250419/01SE від 25.04.2019 є недійсним на підставі частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України та частини 1 статті 227 Цивільного кодексу України.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

31.05.2021 від відповідача-1 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач-1 підтримав доводи апеляційної скарги позивача, зазначивши, що вважає оспорюваний договір поставки недійсним в силу закону.

Відповідач-1 у відзиві на апеляційну скаргу наголосив на тому, що відповідачем-2 не підтверджене право на використання знаку для товарів та послуг «LANCORE», а тому він не мав права наносити такий знак на свою продукцію, а саме на товар, переданий відповідачу-1 згідно укладеного договору поставки.

У відзиві відповідач-1 просив суд розглядати справи у відсутності його представника.

Відповідач-2 письмового відзиву на апеляційну скаргу суду не надав, що у відповідності до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями 14.04.2021 справу №927/1104/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя ОСОБА_1, судді Станік С.Р., Тищенко О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.04.2021 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Технології Мереж» на рішення Господарського суду Чернігівської області від 15.03.2021 у справі №927/1104/20 залишено без руху, надано скаржнику строк для усунення недоліків апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії даної ухвали, але не пізніше 05.05.2021, а саме, подання (надсилання) до Північного апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали доказів на підтвердження повноважень представника, який підписав апеляційну скаргу та доказів направлення апеляційної скарги і доданих до неї документів відповідачу - «GOODLINK» SPOLKA Z OGRANICZONA ODPOWIEDZIALNOSCIA листом з описом вкладення за юридичною адресою.

На виконання вищезгаданої ухвали, 05.05.2021 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої апелянтом долучено, зокрема, докази направлення апеляційної скарги і доданих до неї документів відповідачу - «GOODLINK» SPOLKA Z OGRANICZONA ODPOWIEDZIALNOSCIA листом з описом вкладення за юридичною адресою, а саме: фіскальний чек від 30.04.2021 на суму 177,62 грн та опис вкладення.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.05.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Технології Мереж» на рішення Господарського суду Чернігівської області від 15.03.2021 у справі №927/1104/20, встановлено учасникам справи строк для подання відзиві, заяв, клопотань.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.06.2021 розгляд справи призначено на 29.06.2021.

У зв`язку з перебуванням судді Станіка С.Р., який входить до складу колегії суддів, у відпустці, на підставі службової записки судді ОСОБА_1 від 29.06.2021, розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду 29.06.2021 призначено повторний автоматизований розподіл судових справ.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.06.2021 замінено склад колегії суддів у справі №927/1104/20 та визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя ОСОБА_1, судді Шаптала Є.Ю. та Тищенко О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2021 справу №927/1104/20 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Технології Мереж» на рішення Господарського суду Чернігівської області від 15.03.2021 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя ОСОБА_1, судді Шаптала Є.Ю. та Тищенко О.В.

У судове засідання 29.06.2021 з`явився представник позивача (апелянта), представники відповідача-1 та відповідача-2 не з`явилися.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2021 оголошено перерву у розгляді справи №927/1104/20 до 27.07.2021.

У судове засідання 27.07.2021 з`явилися представники позивача (апелянта) та відповідача-2. Представник відповідача-1 у судове засідання не з`явився.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.07.2021 оголошено перерву у розгляді справи №927/1104/20 до 21.09.2021.

Судове засідання, призначене на 21.09.2021, не відбулось у зв`язку із перебуванням судді Шаптали Є.Ю. у відпустці.

Після виходу судді Шаптали Є.Ю. з відпустки ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.10.2021 розгляд справи №927/1104/20 призначено 02.11.2021.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 09.1-07/663/21 від 01.11.2021 у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 з посади судді Північного апеляційного господарського суду у відставку призначено повторний автоматизований розподіл справи №927/1104/20.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу від 01.11.2021 справу №927/1104/20 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Разіна Т.І., Скрипка І.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2021 прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Технології Мереж» на рішення Господарського суду Чернігівської області від 15.03.2021 у справі №927/1104/20 до провадження у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Разіна Т.І., Скрипка І.М., розгляд справи №927/1104/20 призначено на 07.12.2021.

У судовому засіданні 07.12.2021 суд оголосив вступну та резолютивну частини постанови.

Явка представників учасників справи

У судове засідання 07.12.2021 з`явилися представники позивача та відповідача-2.

Представник відповідача-1 у судове засідання не з`явився, у відзиві на апеляційну скаргу просив суд розглядати справи у його відсутності.

Враховуючи наявність у матеріалах справи належних доказів повідомлення відповідача-1 про розгляд апеляційної скарги та викладене у відзиві на апеляційну скаргу клопотання про розгляд справи у його відсутності, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги по суті без участі представника відповідача-1.

Представник позивача у судовому засіданні підтримував доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Представник відповідача-2 у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача, просив залишити оскаржуване рішення суду без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

Позивач у позовній заяві зазначає, що 13.07.2020 ТОВ «Технології Мереж» отримало адвокатський запит за №13-07/20-01 від адвоката Євтющенкова Д.О., який діяв в інтересах «GOODLINK» SPOLKA Z OGRANICZONA ODPOWIEDZIALNOSCIA, до якого була долучена копія зовнішньоекономічного договору поставки №250419/01SE від 25.04.2019, укладеного між «GOODLINK» SPOLKA Z OGRANICZONA ODPOWIEDZIALNOSCIA та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ютекс Україна», зі специфікацією від 25.04.2019.

Згідно пункту 1.1. Договору поставки №250419/01SE від 25.04.2019 (далі, Договір) Товариство з обмеженою відповідальністю «Ютекс Україна» (продавець) зобов`язується передати у власність «GOODLINK» SPOLKA Z OGRANICZONA ODPOWIEDZIALNOSCIA (покупець), а покупець прийняти належним чином поставлений товар та сплатити за нього відповідну грошову суму.

Відповідно до пункту 1.3. Договору під товаром розуміється оптоволоконний кабель, який вироблений відповідачем-2. Технічні характеристики товару визначені у відповідних специфікаціях на даний товар.

Також у пункті 1.3. Договору покупець підтвердив, що ним надано право продавцю наносити визначене в специфікації маркування на оптоволоконний кабель, який буде виготовлений продавцем та поставлений покупцю у відповідності до умов цього договору та відповідно до специфікації. Цим положенням покупець підтверджує та запевняє, що нанесення маркування згідно специфікації на оптоволоконний кабель не порушує права третіх осіб.

25.04.2019 відповідачем-1 та відповідачем-2 була складена Специфікація до договору.

Відповідно до Специфікації відповідач-2 зобов`язується виготовити та поставити відповідачу-1: Fiber Optic Cable Lankore 12Fl(lxl2) lkN у кількості 300 км на загальну вартість 57 584,00 євро.

Згідно пункту 1.4. Договору виробником товару є відповідач-2.

Відповідач-1 визнає виключні авторські права відповідача-2, його права інтелектуальної власності на товарні знаки, знаки обслуговування, власне найменування, торгові найменування, етикетки, корпоративні логотипи, зразки, винаходи, корисні моделі, та погоджується, що ні покупець, ні його афілійовані особи на підставі цього договору не набувають будь-яких прав (майнових чи будь-яких інших) стосовно вищевказаної інтелектуальної власності (пункт 9.7. Договору).

Звертаючись до суду із позовом у даній справі, позивач зазначає, що відповідно до Свідоцтва на знак для товарів і послуг №159753 власником товарів і послуг «LANCORE» є ТОВ «Технології Мереж», тобто позивач. Відповідачі, у свою чергу, ніколи не отримували дозволу (ліцензії) у будь-якій формі на розпорядження чи використання знаку для товарів і послуг «LANCORE» при виготовленні товару та взагалі.

За твердженнями позивача, не маючи дозволів (ліцензій) на використання знаку для товарів і послуг «LANKORE», відповідачі уклали угоду, за наслідками якої були порушені права інтелектуальної власності позивача, що, на думку позивача, зумовлює недійсність договору в силу положень частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України та частини 1 статті 227 Цивільного кодексу України.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін із наступних підстав.

Право на звернення до господарського суду в установленому порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частини 1, 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України).

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України.

Як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору положень статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згідно із цією статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема його застосування не повинно бути ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005).

У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, зрештою ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

При цьому судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

У цих висновках колегія суддів звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 26.05.2021 у справі №921/729/19 з посиланням на висновки, сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18 (провадження №12-204гс19).

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

Близькі за змістом правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц.

Положення частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України.

Згідно статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно частини 1 статті 227 Цивільного кодексу України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

В обґрунтування позовних вимог ТОВ «Технології Мереж» зазначає, що укладений сторонами спору Договір поставки порушує його право інтелектуальної власності на знак для товарів і послуг «LANCORE», підтверджене свідоцтвом на знак для товарів і послуг №159753, та має бути визнаний недійсним на підставі частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України (зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, у даному випадку - Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг»), та на підставі статті 227 Цивільного кодексу України (укладений без дозволу позивача на використання знаку для товарів і послуг «LANCORE»).

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у даній справі з огляду на наступне.

Згідно статті 418 Цивільного кодексу України право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об`єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений права інтелектуальної власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом.

До об`єктів права інтелектуальної власності згідно статті 420 Цивільного кодексу України належать, зокрема, комерційні (фірмові) найменування, торговельні марки (знаки для товарів і послуг).

Суб`єктами права інтелектуальної власності є: творець (творці) об`єкта права інтелектуальної власності (автор, виконавець, винахідник тощо) та інші особи, яким належать особисті немайнові та (або) майнові права інтелектуальної власності відповідно до цього Кодексу, іншого закону чи договору (стаття 421 Цивільного кодексу України).

Згідно статті 494 Цивільного кодексу України набуття права інтелектуальної власності на торговельну марку засвідчується свідоцтвом. Умови та порядок видачі свідоцтва встановлюються законом; обсяг правової охорони торговельної марки визначається наведеними у свідоцтві її зображенням та переліком товарів і послуг, якщо інше не встановлено законом; набуття права інтелектуальної власності на торговельну марку, яка має міжнародну реєстрацію або визнана в установленому законом порядку добре відомою, не вимагає засвідчення свідоцтвом.

Статтею 495 Цивільного кодексу України передбачено, що майновими правами інтелектуальної власності на торговельну марку є:

1) право на використання торговельної марки;

2) виключне право дозволяти використання торговельної марки;

3) виключне право перешкоджати неправомірному використанню торговельної марки, в тому числі забороняти таке використання;

4) інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом;

Майнові права інтелектуальної власності на торговельну марку належать володільцю відповідного свідоцтва, володільцю міжнародної реєстрації, особі, торговельну марку якої визнано в установленому законом порядку добре відомою, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» передбачено, що свідоцтво України на знак для товарів і послуг надає його власнику право використовувати знак та інші права, визначені цим Законом (частина друга); використанням знака визнається, зокрема, нанесення його на будь-який товар, для якого знак зареєстровано, упаковку, в якій міститься такий товар, а також пропонування його для продажу, продаж. Знак визнається використаним, якщо його застосовано у формі зареєстрованого знака, а також у формі, що відрізняється від зареєстрованого знака лише окремими елементами, якщо це не змінює в цілому відмітності знака (частина четверта); свідоцтво України на знак для товарів і послуг надає його власнику виключне право забороняти іншим особам використовувати без його згоди, якщо інше не передбачено цим Законом: позначення, схоже із зареєстрованим знаком, стосовно наведених у відповідному свідоцтві товарів і послуг, якщо внаслідок такого використання ці позначення і знак можна сплутати; позначення, схоже із зареєстрованим знаком, стосовно товарів і послуг, споріднених із наведеними у свідоцтві, якщо внаслідок такого використання можна ввести в оману щодо особи, яка виробляє товари чи надає послуги, або ці позначення і знак можна сплутати (частина п`ята).

Будь-яке посягання на права власника свідоцтва України на знак для товарів і послуг, передбачені статтею 16 цього Закону, вважається порушенням прав власника свідоцтва; на його вимогу таке порушення повинно бути припинено, а порушник зобов`язаний відшкодувати власнику свідоцтва заподіяні збитки. Власник свідоцтва може також вимагати усунення з товару, його упаковки незаконно використаного знака або позначення, схожого з ним настільки, що їх можна сплутати, або знищення виготовлених зображень знака або позначення, схожого з ним настільки, що їх можна сплутати. Вимагати поновлення порушених прав власника свідоцтва може за його згодою також особа, яка придбала ліцензію (стаття 20 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг»).

Статтею 21 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» передбачено, що захист прав на знак для товарів і послуг здійснюється, зокрема, у судовому порядку (частина перша).

Згідно статті 432 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права інтелектуальної власності відповідно до статті 16 цього Кодексу. Суд у випадках та в порядку, встановлених законом, може постановити рішення, зокрема, про:

1) застосування негайних заходів щодо запобігання порушенню права інтелектуальної власності та збереження відповідних доказів;

2) зупинення пропуску через митний кордон України товарів, імпорт чи експорт яких здійснюється з порушенням права інтелектуальної власності;

3) вилучення з цивільного обороту товарів, виготовлених або введених у цивільний оборот з порушенням права інтелектуальної власності та знищення таких товарів;

4) вилучення з цивільного обороту матеріалів та знарядь, які використовувалися переважно для виготовлення товарів з порушенням права інтелектуальної власності або вилучення та знищення таких матеріалів та знарядь;

5) застосування разового грошового стягнення замість відшкодування збитків за неправомірне використання об`єкта права інтелектуальної власності. Розмір стягнення визначається відповідно до закону з урахуванням вини особи та інших обставин, що мають істотне значення;

6) опублікування в засобах масової інформації відомостей про порушення права інтелектуальної власності та зміст судового рішення щодо такого порушення.

Колегією суддів приймаються до уваги посилання скаржника на положення частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України у сукупності з частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України, згідно яких зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, яким за твердженнями позивача у даній справі є Закон України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», однак спосіб захисту про визнання правочину недійсним застосовується у тих випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину, з порушенням умов його дійсності. Цей спосіб захисту безпосередньо регламентується статтями 215-236 Цивільного кодексу України. Метою звернення до суду з таким позовом є застосування наслідків його недійсності, тобто реституції, відшкодування збитків та моральної шкоди, завданої укладенням такого правочину.

У даному випадку обраний позивачем спосіб захисту порушеного, за його твердженнями, права інтелектуальної власності шляхом визнання недійсним договору поставки, укладеного відповідачами, не відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення, про які стверджує скаржник, є неефективним, оскільки наслідком задоволення такого позову є двостороння реституція (повернення сторін договору поставки - відповідачів у попередній стан), яка жодним чином не нівелює факт виготовлення ТОВ «Ютекс Україна» товару, поставленого згідно Договору відповідачу-1 із використанням знаку для товарів і послуг позивача «LANCORE».

Приймаючи до уваги викладені вище обставини, враховуючи приписи статті 432 Цивільного кодексу України, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що позивачем у даній справі невірно обраний спосіб захисту порушеного права, оскільки визнання недійсним Договору поставки №250419/01SE від 25.04.2019, укладеного між «GOODLINK» SPOLKA Z OGRANICZONA ODPOWIEDZIALNOSCIA та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ютекс Україна», не захистить права інтелектуальної власності позивача у даній справі в розумінні статті 432 Цивільного кодексу України, а неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

Також, надаючи оцінку посиланням скаржника на положення частини 1 статті 227 Цивільного кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом частини 1 статті 227 Цивільного кодексу України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Дозволом у розумінні статті 227 Цивільного кодексу України є саме дозвіл (ліцензія), який дозволяє сторонам вчинити саме оспорюваний правочин - договір поставки.

Питання ліцензування у господарській діяльності в Україні регулюються Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності». Перелік видів господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, вказаний у статті 7 цього Закону.

Згідно витягу з ЄДРПОУ стосовно відповідача-2 (38510082) предметом діяльності ТОВ «Ютекс Україна» є, зокрема, виробництво інших видів електронних і електричних проводів і кабелів (основний), виробництво електромонтажних пристроїв.

Предметом оспорюваного правочину є поставка виробленого ТОВ «Ютекс Україна» товару, яким згідно специфікації є Fiber Optic Cable Lankore 12Fl(lxl2) lkN у кількості 300 км, а не передання права на використання знаку для товарів та послуг «LANCORE» відповідачу-2 у справі, що здійснюється на підставі ліцензійного договору.

Станом на момент укладання між сторонами оспорюваного позивачем Договору обов`язок щодо ліцензування для осіб, що здійснюють виробництво електричних проводів і кабелів, Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності» не передбачено, а відтак, посилання позивача на порушення статті 227 Цивільного кодексу України як на підставу для визнання недійсним спірного правочину є безпідставним.

Поруч із зазначеним, посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні як на преюдиційні на обставини, встановлені рішенням Міжнародного комерційного арбітражного суду від 18 листопада 2020 року (справа №116/2020), є безпідставними, оскільки відповідно до частини 8 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, підлягають доказуванню в загальному порядку при розгляді справи господарським судом. Водночас, під час перегляду рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду від 18 листопада 2020 року Київським апеляційним судом у справі №824/30/21 судом досліджувались питання нікчемності Договору поставки на підставі статті 228 Цивільного кодексу України, а не його недійсності.

Однак, попри недоцільність посилання суду першої інстанції на вказані судові рішення у контексті преюдиційності встановлених у них обставин, зазначене не призвело до неправильного вирішення спору по суті із прийняттям рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Усі інші доводи та міркування учасників справи, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.

У даному контексті судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011 року, пункт 58).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги позивача не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції. Скаржником не надано суду доказів, які б свідчили про обґрунтованість позовних вимог, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для зміни чи скасування рішення місцевого господарського суду.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Технології Мереж» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції не виявлено.

Судовий збір за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Технології Мереж» на рішення Господарського суду Чернігівської області від 15.03.2021 у справі №927/1104/20 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Чернігівської області від 15.03.2021 у справі №927/1104/20 залишити без змін.

Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Технології Мереж».

Матеріали справи №927/1104/20 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 16.12.2021.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді І.М. Скрипка

Т.І. Разіна