УХВАЛА

09 грудня 2021 року

м. Київ

Справа № 910/17763/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бенедисюка І.М. (головуючий), Булгакової І.В., Колос І.Б.,

за участю секретаря судового засідання Ковалівської О.М.,

представників учасників справи:

позивача - Коваль Л.Л. (довіреність від 21.07.2021 №21/07/01)

відповідача - Білічак Х.В. (ордер від 02.12.2021 серія КС №772948)

третіх осіб 1 - Янголь О.О. (довіреність від 21.09.2021 №18-0011/87893)

третіх осіб 2 - Цуканова С.Г (довіреність від 24.12.2020 №60-16214/20)

третіх осіб 3 - не з`явився

третіх осіб 4 - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фактор Плюс"

на рішення господарського суду міста Києва від 05.12.2017 та

постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2021

за позовом публічного акціонерного товариства "Златобанк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Златобанк" Славкіної М.А.

до товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фактор Плюс"

про визнання недійсним договору, застосування наслідків недійсності правочину та скасування записів,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Національний банк України;

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб;

товариство з обмеженою відповідальністю "Діскавері-Бурове обладнання (Україна)";

товариство з обмеженою відповідальністю "Діскавері-Завод бурового обладнання",

та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Національного банку України

до: товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фактор Плюс";

публічного акціонерного товариства "Златобанк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Златобанк" Славкіної М.А.

про визнання недійсним договору,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача-2: товариство з обмеженою відповідальністю "Діскавері-Бурове обладнання (Україна)";

товариство з обмеженою відповідальністю "Діскавері-Завод бурового обладнання";

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Златобанк" (далі - ПАТ "Златобанк", позивач) в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Златобанк" Славкіної М.А. звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фактор Плюс" (далі - ТОВ "ФК "Фактор Плюс") про визнання недійсним Договору відступлення права вимоги від 04.02.2015, застосування наслідків недійсності правочину та скасування записів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір відступлення права вимоги від 04.02.2015 підлягає визнанню недійсним на підставі частини першої, другої статті 203, статті 215, статті 579 ЦК України та статей 7, 17 Закону України "Про заставу", оскільки укладений без письмової згоди Національного банку України (заставодержателя) з порушенням пунктів 3.4.2, 3.4.5 Договору застави майнових прав від 05.03.2014 №12/ЗМП, укладеного між позивачем та Національним банком України.

Позивач також просив витребувати у ТОВ "ФК "Фактор Плюс" права вимоги за:

- кредитним договором від 28.08.2012 № 196/12-КL, укладеним між товариством з обмеженою відповідальністю "Діскавері-Бурове обладнання (Україна)" та ПАТ "Златобанк", разом із змінами до нього;

- договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І.В., 28.08.2012 за реєстровим номером 2184, з усіма додатковими угодами до нього;

- договором застави корпоративних прав (прав на частку в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю "Діскавері-Завод бурового обладнання") від 30.08.2012 № б/н, з усіма додатковими угодами до нього,

шляхом визнання за ПАТ "Златобанк" прав вимоги за:

- кредитним договором від 28.08.2012 № 196/12-КL, укладеним між товариством з обмеженою відповідальністю "Діскавері-Бурове обладнання (Україна)" та ПАТ "Златобанк", разом із змінами до нього;

- договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І.В., 28.08.2012 за реєстровим номером 2184, з усіма додатковими угодами до нього;

- договором застави корпоративних прав (прав на частку в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю "Діскавері-Завод бурового обладнання") від 30.08.2012 № б/н, з усіма додатковими угодами до нього;

та зобов`язати ТОВ "ФК "Фактор Плюс" повернути ПАТ "Златобанк" оригінали наступних документів:

- кредитний договір від 28.08.2012 №196/12-KL, укладений між ПАТ "Златобанк" та товариством з обмеженою відповідальністю "Діскавері-Бурове обладнання (Україна)", з усіма змінами та доповненнями до нього;

- договір іпотеки, посвідчений 28.08.2012 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І.В. за реєстровим № 2184, укладений ПАТ "Златобанк" та товариством з обмеженою відповідальністю "Діскавері-Бурове обладнання (Україна)", з усіма змінами та доповненнями до нього;

- договір застави корпоративних прав (права на частку в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю "Діскавері-Бурове обладнання (Україна)" від 30.08.2012 з усіма змінами та доповненнями до нього.

Окрім того, позивач просив скасувати:

- запис про внесення змін до реєстраційного запису Державного реєстру обтяжень рухомого майна 12944475 щодо зміни обтяжувача, вчинений 04.02.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Джуринською Л.В. на підставі договору відступлення прав вимоги від 04.02.2015, посвідчений Джуринською Л.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим номером 236, що укладений між ПАТ "Златобанк" та ТОВ "ФК "Фактор Плюс";

- зміни в запис про реєстрацію іпотек 1285063 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо іпотекодержателя внесені на підставі Договору відступлення прав вимоги від 04.02.2015, посвідчений Джуринською Л.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим номером 236, що укладений між ПАТ "Златобанк" та ТОВ "ФК "Фактор Плюс";

- зміни в запис про реєстрацію обтяження 1285130 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо обтяжувача, внесені на підставі Договору відступлення прав вимоги від 04.02.2015, посвідчений Джуринською Л.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим номером 236, що укладений між ПАТ "Златобанк" та ТОВ "ФК "Фактор Плюс".

Національний банк України (далі - НБУ), як третя особа з самостійними вимогами на предмет спору, 10.11.2017 звернувся до суду першої інстанції із позовною заявою до ТОВ "ФК "Фактор Плюс" та ПАТ "Златобанк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Златобанк" Славкіної М.А. про визнання недійсним з моменту укладення договору відступлення права вимоги від 04.02.2015.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, НБУ зазначав, що договір відступлення права вимоги від 04.02.2015, укладений між ПАТ "Златобанк" та ТОВ "Фінансова компанія "Фактор Плюс", посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Джуринською Л.В. за реєстровим номером 236 підлягає визнанню недійсним з моменту укладення на підставі частини першої, другої статті 203, статей 215, 579, 586 ЦК України та статей 7, 17 Закону України "Про заставу", оскільки НБУ (заставодержатель за договором застави майнових прав від 05.03.2014 № 12/ЗМП) не надавав згоди на відчуження майнових прав за Кредитним договором від 28.08.2012 №196/12-KL, що є порушенням пунктів 3.4.2, 3.4.5 договору застави майнових прав від 05.03.2014 №12/ЗМП, укладеного між позивачем та НБУ.

Рішенням господарського суду міста Києва від 05.12.2017 (суддя Чинчин О.В.) у справі №910/17763/17 відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ "Златобанк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Златобанк" Славкіної М.А. до ТОВ "ФК "Фактор Плюс" про визнання недійсним договору. Позовні вимоги третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - НБУ до ПАТ "Златобанк" та ТОВ "ФК "Фактор Плюс" про визнання недійсним договору відступлення права вимоги задоволено повністю. Визнано недійсним з моменту укладення договір відступлення права вимоги від 04.02.2015, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Джуринською Л.В., за реєстровим номером 236, що укладений між ПАТ "Златобанк" та ТОВ "ФК "Фактор Плюс".

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.03.2018 (колегія суддів у складі: Кропивна Л.В., Зеленіна В.О., Мальченко А.О.) рішення господарського суду міста Києва від 05.12.2017 скасовано в частині задоволення позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - НБУ та прийнято нове рішення в цій частині, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - НБУ до ПАТ "Златобанк" та ТОВ "ФК "Фактор Плюс" про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 04.02.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Джуринською Л.В. за реєстровим номером 236, що укладений між ПАТ "Златобанк" та ТОВ "ФК "Фактор Плюс". В іншій частині рішення залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 04.10.2018 (колегія суддів у складі: Кушнір І.В., Дроботова Т.Б., Мачульський Г.М.) касаційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Діскавері-Бурове обладнання (Україна)" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.03.2018 та НБУ на рішення господарського суду міста Києва від 05.12.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.03.2018 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.03.2018 скасовано повністю, справу направлено на розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2019 (колегія суддів у складі: Смірнова Л.Г., Пашкіна С.А., Буравльов С.І.) рішення господарського суду міста Києва від 05.12.2017 скасовано, провадження у справі закрито.

Постановою Верховного Суду від 14.11.2019 (колегія суддів у складі: Бенедисюк І.М., Булгакова І.В., Колос І.Б.) касаційну скаргу НБУ задоволено частково. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2019 скасовано. Справу направлено для продовження розгляду до Північного апеляційного господарського суду.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2021 (колегія суддів у складі: Станік С.Р., Дикунська С.Я., Шаптала Є.Ю. ) апеляційну скаргу ТОВ "ФК "Фактор Плюс" на рішення господарського суду міста Києва, в частині задоволення позовних вимог НБУ, як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, - залишено без задоволення. Рішення господарського суду міста Києва залишено без змін.

Не погоджуючись із судовими рішеннями попередніх інстанцій, ТОВ "ФК "Фактор Плюс" звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій, в частині задоволення позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору відмовити повністю .

Ухвалою Верховного Суду від 12.11.2021 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "ФК "Фактор Плюс" та призначено її до розгляду на 09.12.2021.

НБУ та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у відзивах на касаційну скаргу доводи касаційної скарги не визнають і погоджуються із висновками судів попередніх інстанцій, а також просять касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення попередніх інстанцій залишити без змін. Крім того, НБУ у своєму відзиві зазначає про те, що висновки Верховного Суду, у справах, на які посилається скаржник, стосуються правовідносин, які не є подібними з тими, що виникли між сторонами у даній справі.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України, з урахуванням вимог пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України та пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України у касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований апеляційним судом у оскаржуваному судовому рішенні.

Разом з тим, дослідивши доводи касаційної скарги, відзив на касаційну скаргу і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти рішення у тих справах, де однаковими є предмет і підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені фактичні обставини, а також матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі №910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 №910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 №925/3/17, пункт 40 постанови від 25.04.2018 №910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі №910/8956/15 та 13.09.2017 у справі №923/682/16.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц).

Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Щодо доводів касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у зазначених ним постановах Верховного Суду, то Верховний Суд зазначає таке.

У постанові від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19, на яку посилається скаржник, суд касаційної інстанції дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову Релігійної організації про визнання протиправним та скасування розпорядження відповідної обласної державної адміністрації щодо реєстрації статуту Релігійної організації у новій редакції. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач прийняв спірне рішення про реєстрацію статуту Релігійної організації на підставі документів, які не відповідають вимогам чинного законодавства, та за відсутності необхідних документів, зокрема, статуту релігійної громади у чинній редакції, не перевірив відповідність поданих на реєстрацію документів, вимогам чинного законодавства та статуту Релігійної організації, чинному на момент внесення змін до статуту, не перевірив, чи відповідають винесені на його затвердження зміни до статуту волевиявленню самої релігійної громади. Водночас суд касаційної інстанції виходив з того, що у позивача наявний спір не з державним реєстратором, а порушення своїх прав він убачає в ухваленні відповідного рішення загальними зборами членів Релігійної організації про зміну канонічної підлеглості та у прийнятті нової редакції статуту, тобто оскарження реєстраційних дій, що зазначено як предмет позову в цій справі, по суті є похідною вимогою від спору щодо дійсності статуту релігійної організації в новій редакції. Верховний Суд дійшов висновку про те, що судове рішення про визнання недійсним розпорядження про реєстрацію статуту Релігійної організації в новій редакції не є підставою для вчинення реєстраційних дій, а відповідна позовна вимога не відповідає ефективному способу захисту прав та інтересів у цих правовідносинах.

У справі № 925/642/19, предметом спору є визнання незаконним та скасування рішення Уманської міської ради від 08 квітня 2014 року № 5.16-52/6 "Про затвердження документації із землеустрою, надання земельних ділянок у власність та у користування". На думку позивача, спірна земельна ділянка знаходиться в адміністративних межах Родниківської сільської ради та належить до комунальної власності територіальної громади села Родниківки, тому відповідач не мав права передавати її в оренду третій особі. Позовні вимоги заявлено позивачем, у тому числі, з підстав порушення відповідачем меж адміністративно-територіальної одиниці - села Родниківки та виділення ним спірної земельної ділянки серед інших земельних ділянок одного земельного масиву як земельної ділянки, що знаходиться у межах міста Умані.

Правові висновки, які викладені у постановах Касаційного адміністративного суду від 24.06.2021 у справі №560/3160/20 та Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №705/552/15-а, викладені із обставин, які виникають з адміністративно правових правовідносин.

У справі №910/3009/18 предметом розгляду справи були вимоги про визнання протиправними дій Правління НБУ щодо прийняття постанови про звернення стягнення на цінні папери, передані банком у заставу, та скасування такої постанови, а також про зобов`язання НБУ повернути на рахунок банку у цінних паперах непогашені цінні папери.

Також, зміст спірних правовідносин виключає подібність правовідносин у справі від 12.09.2011 №3-71гс11 та від 12.09.2011 №3-79гс11, на які посилається скаржник.

Колегія суддів звертає увагу на тому, що цитування у касаційній скарзі норм законодавства, наведення постанов Верховного Суду з цитуванням окремих витягів з їх тексту без будь-якого обґрунтування подібності правовідносин із загальним посиланням, що судом попередньої інстанції рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням матеріального права, не є належним правовим обґрунтуванням підстав касаційного оскарження судових рішень.

Так, у справі, що розглядається, суд першої інстанції, задовольняючи самостійні вимоги третьої особи НБУ, вказав, що ПАТ "Златобанк", в порушення вимог, встановлених частиною другою статті 586 ЦК України та частиною другою статті 17 Закону України "Про заставу", і умов, передбачених п.п. 3.4.2 договору застави від 05.03.2014 №12/ЗМП, відступило ТОВ "ФК "Фактор Плюс" на підставі договору відступлення права вимоги від 04.02.2015 спірні майнові права без відповідної згоди НБУ, який є застоводержателем прав вимоги за кредитним договором №196/12-КL.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що матеріалами справи підтверджено ту обставину, що ПАТ "Златобанк" на підставі договору відступлення права вимоги від 04.02.2015 відчужено ТОВ "ФК "Фактор Плюс" майнові права, які перебувають в заставі Національного банку України на підставі Договору застави від 05.03.2014 № 12/ЗМП. Проте, в матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні докази в розумінні статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України , які б свідчили про надання Національним банком України як заставодержателем майнових прав за Кредитним договором від 28.08.2012 № 196/12-KL заставодавцеві - ПАТ "Златобанк" згоди на відчуження цих майнових прав, зокрема, на укладення Договору відступлення права вимоги від 04.02.2015. Наявність таких доказів не надано ні суду першої інстанції станом на момент прийняття оскаржуваного рішення, ні суду апеляційної інстанції станом на момент апеляційного провадження у справі.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив про те, що підстави позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю "Діскавері-Бурове обладнання (Україна)" та ПАТ "Златобанк" у справах №910/4678/16, №910/14716/17 про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 04.02.2017 та підстави позовних вимог ПАТ "Златобанк" та НБУ у даній справі №910/17763/17 є різні. Крім того, при розгляді справ №910/4678/16 та №910/14716/17 господарськими судами не розглядалось питання відсутності письмової згоди НБУ на укладання спірного договору відступлення права вимоги від 04.02.2017. У справах №910/4678/16 та №910/14716/17 на судовий розгляд передані позовні вимоги заставодавця за спірним договором від 04.02.2017 (ПАТ "Златобанк") та боржника за кредитним договором від 28.08.2012 (ТОВ "Діскавері-Бурове обладнання (Україна)"), в той час як позивачами у даній справі №910/17763/17 є ПАТ "Златобанк", а також НБУ, який є заставодержателем майнових прав, які є предметом спірного Договору відступлення права вимоги від 04.02.2017, що свідчить про різний суб`єктний склад учасників справ №910/4678/16, №910/14716/17 та справи №910/17763/17.

Наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками судових інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів та встановленні інших обставин, у тому контексті, який, на думку скаржника свідчить про порушення норм матеріального права.

У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій надано оцінку всім доказам наданим сторонами, до переоцінки яких, в силу приписів статті 300 ГПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може. Встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.

Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц).

Отже, касаційна інстанція встановила, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постановах Верховного Суду та на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 910/17763/17.

Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі, з огляду на принцип диспозитивності, визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених статтею 287 ГПК України, покладається на скаржника.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, а також з врахуванням доводів, викладених у відзивах на касаційну скаргу, колегія суддів на підставі пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ "ФК "Фактор Плюс" на рішення господарського суду міста Києва від 05.12.2017 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2021 у справі № 910/17763/17.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах "Ейрі проти Ірландії", п.24, Series A N32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява N 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, N 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, N 212-A, с.15, п.31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження, зазвичай, вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фактор Плюс" на рішення господарського суду міста Києва від 05.12.2017 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2021 закрити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Булгакова

Суддя І. Колос