ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2021 р. Справа № 917/1266/21

Господарський суд Полтавської області у складі судді Погрібної С.В., секретар судового засідання Мирна-Касян Ю.Л., розглянувши справу № 917/1266/21

за позовною заявою Фізичної особи-підприємця Жусової Ірини Вікторівни, АДРЕСА_1 (адреса для листування : АДРЕСА_2 )

до відповідача Фізичної особи-підприємця Соломіна Романа Федоровича, АДРЕСА_3

про стягнення 211 018,59 грн.,

Без виклику сторін,

ВСТАНОВИВ:

09.08.2021 року до Господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Жусової Ірини Вікторівни до Фізичної особи-підприємця Соломіна Романа Федоровича про стягнення 211 018,59 грн. заборгованості та штрафу, які виникли внаслідок неналежного виконання відповідачем умов Договору купівлі-продажу № 05-09/2018 від 09.05.2018 р. та судового збору.

Ухвалою суду від 17.09.2021 р. зроблено запит до Полтавської міської ради із запитом щодо доступу до персональних даних фізичної особи ОСОБА_1 - ІПН НОМЕР_1 .

05.10.2021 р. від Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб надійшла довідка від 30.09.2021 р. № 01-12-05-09/6275, відповідно до якої гр. ОСОБА_1 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Ухвалою суду від 11.10.2021 р. прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження у справі; задоволено клопотання позивача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання); встановлено відповідачу строк для подання суду відзиву на позов - 15 днів з дня вручення даної ухвали; встановлено відповідачу строк для подання заяви з запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження - 15 днів з дня вручення даної ухвали; встановлено відповідачу строк для подання суду (за бажанням) клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін - 15 днів з дня вручення даної ухвали; після отримання від позивача відповіді на відзив - подати до суду заперечення, копії заперечень надати (направити) позивачу; встановити відповідачу строк для подання суду заперечень до 15.11.2021р. (включно); встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив з урахуванням вимог статті 166 ГПК України - 5 днів з моменту отримання від відповідача відзиву на позов.

26.10.2021 р. представником відповідача (адвокатом Марченко Г.І.) подано заяву про вступ у справу як представника (вх. № 11820).

04.11.2021 р. представник відповідача (адвокат Марченко Г.І.) ознайомилась з матеріалами справи (заява вх. № 12109 від 03.11.2021 р.).

11.11.2021 р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 12496), який долучений судом до матеріалів справи як такий, що поданий у визначений судом строк.

У поданому відзиві відповідача, зокрема, просить суд застосувати до вимог позивача строки позовної давності.

Також, відповідачем подано дві окремих заяви про застосування строків позовної давності (вх. № 12708 від 17.11.2021 р., вх. № 12842 від 22.11.2021 р.).

Суд зазначив, що вказані заяви будуть розглянуті судом при прийнятті рішення у справі.

26.11.2021 р. від відповідача надійшло клопотання про призначення почеркознавчої експертизи (вх. № 13156).

Ухвалою суду від 01.12.2021 р. клопотання Фізичної особи-підприємця Соломіна Романа Федоровича про призначення експертизи залишено без розгляду.

Позивач 07.12.2021 р. надав суду відповідь на відзив вх. № 13651 та Доповнення до відповіді на відзив (вх. № 13743 від 09.12.2021 р. електронною поштою та вх. № 13854 від 13.12.2021 р. поштою).

Відповідач заяви з запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження суду не надав.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін згідно з ч. 5 ст. 252 ГПК України сторони суду не надали.

Сторони були належним чином та завчасно повідомлені за місцем їх реєстрації про покладені на них обов`язки, про що свідчать матеріали справи (поштові повідомлення про вручення даної ухвали наявні у матеріалах справи). Крім того, ухвала суду у даній справі була своєчасно розміщена судом в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Відповідно до ч.1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Частиною 5 статті 12 ГПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За ч. 2 ст. 252 ГПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

За ст. 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Суд розпочав розгляд справи по суті в установлені строки. Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 ГПК України дане рішення прийнято, складено та підписано в нарадчій кімнаті.

Розглянувши подані документи і матеріали, дослідивши докази і письмові пояснення, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.

09.05.2018 року між позивачем ФО-П Жусовою Іриною Вікторівною (далі - покупець) та відповідачем ФО-П Соломіним Романом Федоровичем (далі - продавець) було укладено Договір купівлі-продажу №05-09/ 2018 (далі - Договір, а.с. 12-13).

За умовами Договору позивач зобов`язується оплатити вартість товару (піролізні печі для виготовлення деревного вугілля) відповідачу у сумі 150 000 грн., а відповідач зобов`язується поставити товар позивачу у 90 календарних днів з дня отримання оплати за товар.

Згідно наданих квитанцій до прибуткового касового ордера (копії в додатках) позивач оплатив відповідачеві наступні суми:

- квитанція №1 від 09.05.2018 р. на суму 10 000 грн.;

- квитанція №2 від 10.05.2018 р. на суму 10 000 грн.;

- квитанція №3 від 11.05.2018 р. на суму 10 000 грн.;

- квитанція №4 від 12.05.2018 р. на суму 10 000 грн.;

- квитанція №5 від 13.05.2018 р. на суму 10 000 грн.;

- квитанція №14 від 14.05.2018 р. на суму 10 000 грн.;

- квитанція №15 від 15.05.2018 р. на суму 10 000 грн.;

- квитанція №16 від 16.05.2018 р. на суму 10 000 грн.;

- квитанція №17 від 17.05.2018 р. на суму 10 000 грн.;

- квитанція №18 від 18.05.2018 р. на суму 10 000 грн.

Як зазначає позивач, що після отримання відповідачем коштів останній зобов"язувався упродовж двох неділь поставити позивачеві перші дві пічі, треття піч буде відправлена ним після сплати позивачем вартість пічі. Однак, відповідач не поставив позивачу в обяцяний строк куплений товар.

На день подачі позову термін постачання товару закінчився, проте товар позивачу не поставлений.

Загальна сума основного боргу складає 100 000,00 грн.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 211 018,59 грн. заборгованості, яка виникли внаслідок неналежного виконання відповідачем умов Договору купівлі-продажу № 05-09/2018 від 09.05.2018 р., з яких : основний борг у розмірі 100 000,00 грн., пеня в розмірі 77 419,00 грн., інфляційні збитки в розмірі 19 599,59 грн., 3% річних в розмірі 9 000,00 грн. та 5000,00 грн. штрафу.

Заперечуючи позовні вимоги відповідач через уповноваженого представника надіслав відзив на позовну заяву та заяви про застосування строків позовної давності .

В обґрунтування заперечень проти позову, представник відповідача посилається на те, що оскільки позивач не забрав виготовлений відповідачем товар, Договір № 09/05/2018 не був підписаний позивачем, що свідчить про відсутність волевиявлення на укладання такого провочину, а тому Договір №09/05/2018 вважається неукладеним (мовою оригіналу).

Представник Відповідача наголошує у відзиві, що оскільки позивачем не було проведено передоплату у розмірі 100%, то обов`язок відповідача не виник і він обґрунтовано зупинив виконання свого обов`язку з поставки товару (мовою оригіналу).

Враховуючи вищевикладене, відповідач просить суд застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог.

При прийнятті рішення суд керувався наступним.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. У відповідності до вимог ст. ст. 525, ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом.

Враховуючи правову природу укладеного договору, кореспондуючи права та обов`язки його сторін, суд дійшов висновку, що оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватись з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з купівлі-продажу.

Стаття 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України та ст. 202 Господарського кодексу України господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до п. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач виконав зобов`язання за вищезазначеним Договором щодо здійснення ним оплати товару у сумі 100 000,00 грн.. Відповідач в порушення прийнятих на себе зобов`язань за вказаним Договором не поставив товар, заборгованість останнього складає 100 000,00 грн.. Дана обставина відповідачем не спростована.

22.11.2021 від відповідача на дійшла заява про застування строків позовної давності.

В обґрунтування заяви, відповідач посилається на те, що оскільки позивач не забрав виготовлений відповідачем товар та Договір № 09/05/2018 не був підписаний позивачем (мовою оригіналу).

Крім того, відповідач зазначає, що п. 3.1. та п. 3.2 Договору визначено, що вартість товару, що продається, складає 50 000,00 грн. за одну бочку. Загальна вартість товару за договором складає 150 000,00 грн. Продавець здійснює оплату проданого товару на умовах передоплати 100% від вартості товару на банківський рахунок Продавця.

Отже, як стверджує відповідач, оскільки позивачем не було проведено передоплату у розмірі 100%, то обов`язок відповідача не виник і він обґрунтовано зупинив виконання свого обов`язку з поставки товару.

Враховуючи вищевикладене, відповідач просить суд застосувати строки позовної давності.

Суд не оцінює посилання відповідача як правомірні, за наступного мотивування.

Стаття 256 ЦКУ дає визначення Позовної давності - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється у три роки (стаття 257 ЦКУ).

Стаття 260 ЦКУ визначає обчислення позовної давності. Так, зокрема, ч. 1 ст. 260 надає пояснення, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків установленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Частина 1 ст. 254 ЦКУ визначає, що строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.

Частина 1 ст. 261 ЦКУ визначає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Стаття 267 ЦКУ визначає наслідки спливу позовної давності. Так згідно ч. 3 ст. 267 ЦКУ Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідна заява додається до даного відзиву на позовну заяву.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦКУ)

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України та умов Договору, право вимоги у позивача настало через 90 діб після оплати ним товару, а саме : оскільки оплата товару була проведена позивачем з 09.05.2018 р. по 18.05.2018 р., то право вимоги у нього виникло починаючи з 09.08.2018 р..

Як зазначалось вище, позовна заява подана 03.08.2021 р. (згідно відмітки поштового відділення на конверті, а.с. 22). Тобто, позов було подано в межах визначеного ст. 257 ЦК України трирічного строку і у суду відсутні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позивачем позовної давності.

Суд не оцінює як правомірні наступні доводи відповідача :

- що "Договір, який є підставою даного позову не підписаний позивачем, що свідчить про відсутність волевиявлення на укладання такого провочину, а тому Договір №09/05/2018 вважається неукладеним";

- що "оскільки позивач не забрав виготовлений відповідачем товар, Договір № 09/05/2018 не був підписаний позивачем" (мовою оригіналу).

Позивач у спростування вищевикладеного направив до суду відповідь на відзив з доповненням, згідно яких зазначив, що Договір між сторонами був укладений відповідно до вимог ст. 207 ЦК України. Позивач наголошує, що оскільки до позовної заяви була долучена ксерокопія Договору, на якій з технологічних причин не було відображено підпис позивача та з метою заперечення тверджень відповідача про те, що правочин укладений між сторонами є недійсним, позивач надсилає до суду відсканований Договір, на якому чітко видно підписи та печатки сторін. Також позивач зазначає, що оригінал Договору знаходиться у нього і може бути пред`явлений на вимогу суду.

Тобто, матеріалами справи підтверджується, що Договір купівлі-продажу № 09/05/2018 від 09.05.2018 р. підписаний сторонами та скріплений печатками сторін, а тому відповідно до приписів чинного законодавства України є укладений. Доказів у спростування вищевикладеного відповідач суду не надав.

В поясненнях Відповідач посилається на те, що п. 3.1. та п. 3.2 Договору визначено, що вартість товару, що продається, складає 50 000,00 грн. за одну бочку. Загальна вартість товару за договором складає 150 000,00 грн. Продавець здійснює оплату проданого товару на умовах передоплати 100% від вартості товару на банківський рахунок Продавця.

Отже, оскільки позивачем не було проведено передоплату у розмірі 100%, то обов`язок відповідача не виник і він обґрунтовано зупинив виконання свого обов`язку з поставки товару.

Суд звертає увагу, що у п. 3.2 Договору сторони узгодили наступне : Продавець здійснює оплату проданого товару на умовах передоплати 100% від вартості товару на банківський рахунок Продавця.

Тобто, у даному пункті Договору сторони визначили обов`язок Продавця (відповідача), а не Покупця (позивача). Дана обставина спростовує твердження відповідача, щодо обов`язку позивача внести передоплату у розмірі 100% від вартості товару.

Враховуючи вищевикладене, суд оцінює посилання позивача у відповіді на відзив (з урахуванням доповнення), як обґрунтовані та приходить до висновку, що в частині стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 100 000,00 грн. вимоги підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому в цій частині підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 610, ст. 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18.

Частиною 4 ст. 236 ГПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Після проведення перевірки наданого позивачем розрахунку позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 9 000,00 грн. за період з 05.05.2018 р. по 05.05.2021 р. та інфляційних нарахувань у розмірі 19 599,59 грн. за період з травня 2018 р. по квітень 2021 р., суд визнає його правильним частково, а саме : в частині стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 8 145,21 грн. за період з 18.08.2018 р. по 05.05.2021 р. та інфляційних нарахувань у розмірі 19 599,59 грн. за період з серпня 2018 р. по квітень 2021 р. (оскільки позивачем неправильно визначено момент виникнення у відповідача зобов`язань з поставки товару). При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що заявлена до стягнення з відповідача сума інфляційних нарахувань за період з травня 2018 р. по квітень 2021 р. не перевищує суму інфляційних нарахувань згідно проведеного судом розрахунку за період з серпня 2018 р. по квітень 2021 р..

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 8 145,21 грн. за період з 18.08.2018 р. по 05.05.2021 р. та інфляційних нарахувань у розмірі 19 599,59 грн. за період з серпня 2018 р. по квітень 2021 р. відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України є правомірними, а тому в цій частині підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 610, ст. 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Одним із видів забезпечення виконання зобов`язань відповідно ст. 546, ст. 549 Цивільного кодексу України та ст. 199 Господарського кодексу України, є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України. Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Пунктом 4 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України).

У п. 5.1 Договору сторони узгодили, за порушення термінів передачі товару позивач має право стягнути з відповідача пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день затримки до моменту повного виконання. Згідно з пунктом 5.3 за односторонню необґрунтовану відмову на винну сторона накладається відповідальність у вигляді штрафу 5 відсотків від вартості товару - 5 000 грн.

При укладені Договору сторони дійшли згоди щодо стягнення одночасно штрафу та договірних санкцій у разі невиконання відповідачем умов договору, тому їх одночасне застосування не суперечить вимогам чинного законодавства України та умовам укладеного між сторонами Договору. Положеннями ст.ст. 627, 628, 629 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. При цьому судом враховано правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 27.04.2012 р. у справі № 06/5026/1052/2011 та презумпцію правомірності правочину відповідно до ст. 204 Цивільного Кодексу України.

Матеріалами справи підтверджується наявність підстав для застосування такої міри відповідальності, як стягнення пені та штрафу, проте, суд погоджується з твердженням відповідача щодо недотримання позивачем встановленого строку позовної давності при зверненні з вимогою про стягнення неустойки (штрафу, пені) у розмірі 82 419,00 грн. (в т.ч. : 77 419,00 грн. пені та 5 000,00 грн. штрафу), які нараховані на зобов`язання з поставки товару.

Так, відповідно до ст. 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Отже, скорочений строк позовної давності щодо пред`явлення вимог про стягнення пені та штрафу, які нараховані на зобов`язання, момент виникнення яких припадав у серпні 2018 р. закінчився у серпні 2019 р.. З матеріалів справи вбачається, що позовна заява подана 03.08.2021 р. (згідно відмітки поштового відділення на конверті, а.с. 22), тобто, частково за межами встановленого ст. 258 Цивільного кодексу України річного строку позовної давності.

Як роз`яснив Пленум Вищого господарського суду України у п. 2.3 Постанови від 29.05.2013 р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Жодних підстав та доказів на підтвердження вчинення відповідачем дій щодо визнання боргу в цій частині позивач суду не надав, на наявність таких не посилався, причин пропущення строку звернення з вимогою про стягнення неустойки позивач суду не навів. Доказів на підтвердження збільшення строку позовної давності за домовленістю сторін останні суду не надали, проти наявності таких представник відповідача заперечив.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (п. 3, п. 4 ст. 267 Цивільного Кодексу України).

Отже, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 77 419,00 грн. та штрафу у розмірі 5 000,00 грн., нарахованих на прострочені останнім зобов`язання з поставки товару задоволенню не підлягають.

Судом досліджено всі докази, наявні у матеріалах справи.

Згідно із ч. 2-3 ст.13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Допустимих доказів в спростування вищевикладеного чи будь-яких обґрунтованих заперечень по суті спору відповідач суду не надав.

Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

За викладеного, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 100 000,00 грн. основної заборгованості, 8 145,21 грн. трьох процентів річних та інфляційних нарахувань у розмірі 19 599,59 грн. підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому в цій частині підлягають задоволенню. В частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача 77 419,00 грн. пені та 5 000,00 штрафу, суд дійшов висновку про пропущення строку позивачем позовної давності, відповідачем подана зава про застосування наслідків спливу позовної давності, а тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити саме з цієї підстави.

У відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 232-233, 237-238, 240 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Соломіна Романа Федоровича ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Жусової Ірини Вікторівни ( АДРЕСА_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_2 виданий Шевченківським РВ УМВС України в Чернівецькій області; дата та номер запису ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань 2 038 01 від 14.06.2017 року) 100 000,00 грн. основного боргу, 3 відсотка річних у розмірі 8 145,21 грн., 19 599,59 грн. інфляційних витрат та 1 374,20 грн. витрат по сплаті судового збору.

3. В частині позовних вимог, щодо стягнення з відповідача 77 419,00 грн. пені, 5 000,00 грн. штрафу та 854,79 грн. трьох відсотків річних відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення підписано 13.12.2021 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.ст.257 ГПК України).

Суддя Погрібна С.В.