СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року м. Харків Справа № 905/455/21

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В., суддя Стойка О.В.

секретар судового засідання Полупан Ю.В.

за участю представників:

позивача Драпак Е.О., витяг з ЄДРЮОФОП та ГФ (бере участь в судовому засіданні дистанційно у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів);

відповідача Коровіна Н.Г., свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №3692 від 22.12.2019, ордер серія КС №731539 від 06.09.21 р., представник Приватного підприємства «Антон»

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного підприємства Антон (вх. №2676Д/3) на рішення Господарського суду Донецької області від 26.07.2021 у справі №905/455/21 (суддя Огороднік Д.М., повний текст рішення підписано 05.08.2021)

за позовом Маріупольської міської ради, м.Маріуполь Донецької області

до Приватного підприємства Антон, м.Маріуполь Донецької області

про стягнення коштів у розмірі 872.806,95 грн, розірвання договору на право тимчасового користування землею, -

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду Донецької області передані позовні вимоги Маріупольської міської ради до Приватного підприємства Антон про розірвання договору на право тимчасового користування землею (в тому числі на правах оренди) від 12.04.2001 укладеного між позивачем та відповідачем, який зареєстрований в Книзі записів договорів на право тимчасового користування землею 12.04.2001 №1491 та про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати за користування земельною ділянкою розташованою за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вул. Київська, 31, площею 1,75 га, кадастровий номер :01:024:0511 у сумі 872.806,95 грн. Позов обґрунтований тим, що між позивачем та відповідачем укладений договір на право тимчасового користування землею №1491 від 12.04.2001. В порушення вимог законодавства України та умов договору відповідач не вносив плату за користування земельною ділянкою, а саме орендну плату у зв`язку з чим в останнього за період з 01.01.2018 по 31.12.2020 виникла заборгованість перед позивачем. З посиланням на систематичну несплату відповідачем оренди за користування земельною ділянкою на підставі пункт д ч.1 ст.141 Земельного кодексу України, ст. 32 Закону України Про оренду землі позивач просить розірвати договір №1491 від 12.04.2001.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 26.07.2021 в задоволені позовних вимог відмовлено.

Відповідач, ПП Антон, з вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначене рішення, не зважаючи на відмову в задоволенні позовних вимог апелянт не погоджується із правовими підставами, з яких відмовлено у позові, а також фактичними обставинами справи, встановленими судом. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, заявник посилається на те, що на його думку суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, порушив норми матеріального права та недотримався норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зовяться до наступного:

- спірний договір від 12.04.2011 за своєю природою є договором на право тимчасового користування землею;

- плата за договором тимчасового користування земельної ділянки справлялась у формі земельного податку, відповідно до вимог чинного законодавства;

- згідно інформації Головного Управління ДПС України станом на 25.03.20212 у ПП «Антон» заборгованість перед бюджетом відсутня;

- протягом 20 років позивач приймав платежі у вигляді плати земельного податку, а не орендної плати за землю, що додатково підтверджує сутність спірного договору як укладеного для тимчасового користування земельною ділянкою;

- нотаріальне непосвідчення спірного договору №1491 від 12.04.2021 не може бути підставою для визнання його недійсним в силу того, що на момент його укладення нотаріальне просічення договорів на тимчасове користування земельними ділянками законодавством не вимагалось.

Відповідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.08.2021 сформовано склад колегії суддів Східного апеляційного господарського суду: головуючий суддя Істоміна О.А., судді Барбашова С.В., Стойка О.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 06.09.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПП Антон на рішення Господарського суду Донецької області від 26.07.2021 у справі №905/455/21, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначеної її до розгляду на 05.10.2021.

04.10.2021 на адресу Східного апеляційного господарського суду від Маріупольської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№10939), в якому позивач повністю заперечує проти апеляційної скарги ПП Антон та просить залишити її без задоволення, в той час як рішення Господарського суду Донецької області від 26.07.2021 вважає законним та обґрунтованим, в зв`язку з чим просить залишити його без змін.

Відповідач ПП Антон звернувся до апеляційного господарського суду із заявою (вх.№11470) про відкладення розгляду справи на інший день, обґрунтовуючи його неможливістю забезпечити явку представника через зайнятість в іншому судовому засіданні 05.10.2021 в Жовтневому районному суді міста Маріуполь.

Розгляд справи було відкладено за клопотанням відповідача, що відображено у відповідній ухвалі Східного апеляційного господарського суду від 05.10.2021.

20.10.2021 проведено повторний автоматизований розподіл судової справи №905/455/21, в зв`язку з відпусткою судді Стойка О.В. та сформовано склад колегії суддів Східного апеляційного господарського суду: головуючий суддя Істоміна О.А., судді Барбашова С.В., Попков Д.О.

21.10.2021 та 16.11.2021 в судовому засіданні оголошувалась перерва з метою можливого позитивного завершення судового процесу, в зв`язку з тим, що сторони цього спору ведуть позасудові переговори щодо примирення, що відображено у відповідних ухвалах Східного апеляційного господарського суду.

16.11.2021 проведено повторний автоматизований розподіл судової справи №905/455/21, в зв`язку з відпусткою судді Попкова Д.О. та сформовано склад колегії суддів Східного апеляційного господарського суду: головуючий суддя Істоміна О.А., судді Барбашова С.В., Стойка О.В.

06.12.2021 ухвалою Східного апеляційного господарського суду задоволено клопотання представника ПП «Антон» про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів.

Будь-яких інших заяв чи клопотань до канцелярії Східного апеляційного господарського суду в межах розгляду даної апеляційної скарги не надходило.

Під час судового засідання присутні в судовому засіданні представники в режимі відеоконференції підтримали раніше наведені позиції по справі:

так, представник відповідача ПП «Антон» - Коровіна Н.Г. просить змінити мотивувальну частину рішення Господарського суду Донецької області від 26.07.2021 у справі №905/455/21, а представник позивача Маріупольської міської ради Драпак Е.О. підтримала рішення Господарського суду Донецької області від 26.07.2021 і просила залишити його без змін.

Відповідно до статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Рішенням господарського суду встановлені наступні обставини:

- 15.05.1996 ПП «Антон» отримало від Маріупольської міської ради у тимчасове користування на умовах оренди строком на 50 років земельну ділянку площею 1,75 га для побудови ринку у жилому районі «Восток-1» по вулиці Київській, 31, на підставі відповідного рішення виконавчого комітету народних депутатів №141/1;

- 21.02.2001 рішенням виконкому Маріупольської міської ради від №70/2 внесені зміни до рішення №141/1 від 15.05.1996, щодо надання у тимчасове користування терміном на 50 років земельну ділянку площею 1,75 га для будівництва ринку у житловому районі «Восток-1» на вул. Київській, 31, ПП «Антон»;

- 12.04.2001 укладення між Маріупольською міськрадою та ПП «Антон» договору на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), зареєстрований в книзі записів договорів на право тимчасового користування землею за №1491, за умовами якого ПП «Антон» прийняв на правах тимчасового користування земельну ділянку загальною площею 1,75 га (кадастровий номер :01:024:0511) строком на 50 років (з 21.02.2001) для будівництва ринку житловому районі «Восток-1» на вул. Київській, 31 в Орджонікідзевському районі міста із платою за землю, яка вноситься землекористувачем щомісячно рівними частками з 01.01.2001 у розмірі 1% від грошової оцінки землі (код податку 13050100).

Крім того, зазначеним договором визначено право Маріупольської міськради стягувати плату за землю та в односторонньому порядку розірвати договір на право тимчасового користування у випадку невнесення плати за земельну ділянку більше двох місяців; договір набуває чинності з моменту його реєстрації; у випадках невиконання землекористувачем прийнятих зобов`язань договір може бути розірваний по ініціативі міської ради; за несвоєчасну сплату земельного податку справляється пеня у розмірі 0,3% від суми недоїмки за кожен день прострочення. Також, в договорі оренди міститься план тимчасового землекористування земельної ділянки по вул.Київській, 31, між сторонами погоджені права Маріупольської міської ради та зобов`язання відповідача, умови щодо продовження строку користування.

- відповідно до інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку за кадастровим номером :01:024:0511 площею 1,75 га, ПП «Антон» зазначене як користувач земельної ділянки;

- рішенням Маріупольської міської ради №7/32-2922 від 13.07.2018 затверджено технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель міста Маріуполь;

- відповідно до витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки м.Маріуполь №917, нормативна грошова оцінка земельної ділянки за кадастровим номером :01:024:0511 становить 29.237.759,82 грн.

Вказані обставини сторонами не заперечуються.

Звертаючись із позовною заявою до господарського суду Маріупольська міськрада зазначає, що підставою позову є не виконання відповідачем зобов`язань з орендної плати у розмірі 1% від грошової оцінки, які відповідач ніколи не сплачував. З урахуванням строків позовної давності, позивач заявляє до стягнення заборгованість за останні 3 роки та відповідно у зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань щодо сплати орендної плати просить розірвати договір. Виходячи із нормативної грошової оцінки земельної ділянки, позивач нараховує орендну плату за договором на загальну суму 872.806,95 грн з січня 2018 по грудень 2020 виходячи із ставки погодженої в договорі на рівні 1% від грошової оцінки.

В той же час, відповідач заперечував проти порушення умов договору та зазначав, що з моменту підписання договору від 12.04.2001 по теперішній час належно виконує договір та сплачує за земельну ділянку, яка перебуває у користуванні земельний податок.

Господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, яким повністю відмовив в задоволенні позовних вимог відмовив, дійшов висновку, що між сторонами фактично укладено договір оренди землі, а не договір на право тимчасового користування земельною ділянкою. При цьому, договір оренди земельної ділянки №1491 від 12.04.2001 не було посвідчено нотаріального, що є порушенням вимог викладених в Законі України «Про оренду землі», тому такий договір є недійсним в силу чинних на момент підписання норм права. Крім того, суд дійшов висновку, що договір не може бути розірваний в судовому порядку з огляду на те що його визнано недійсним.

Східний апеляційний господарський суд розглянув апеляційну скаргу, матеріали справи, заслухав представників і вважає, що мотивувальну частину рішення Господарського суду Донецької області від 26.07.2021 у справі №905/455/21 належить змінити, виклавши в редакції цієї постанови.

Згідно з статтею 13 Конституції України земля є об`єктом права власності українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Право власності на землю гарантується. Останнє набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону, як це визначено в статті 14 Конституції України.

В статті 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України.

Відповідно до ст.ст. 142-144 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, крім інших об`єктів, належить земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

На час укладення спірного договору суспільні відносини щодо тимчасового користування землею регулювалися Земельним кодексом України (в редакції, яка була чинною з 15.05.1992 по 31.12.2001), Законом України "Про оренду землі" від 06.10.1998, Законом України "Про плату за землю" від 03.07.1992.

Статтею 7 Земельного кодексу України 1992 року було передбачено існування права тимчасового користування землею, яке виступало як самостійний вид землекористування поряд із правом користування землею на умовах оренди. При цьому, користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. Тимчасове користування землею може бути короткостроковим - до трьох років і довгостроковим - від трьох до двадцяти п`яти років. У разі виробничої необхідності ці строки може бути продовжено на період, що не перевищує одного строку відповідно короткострокового або довгострокового тимчасового користування.

Згідно з ст. 8 Земельного кодексу України 1992 року у тимчасове користування на умовах оренди земля надається громадянам України, підприємствам, установам і організаціям, громадським об`єднанням і релігійним організаціям, спільним підприємствам, міжнародним об`єднанням і організаціям з участю українських та іноземних юридичних осіб і громадян, підприємствам, що повністю належать іноземним інвесторам, а також іноземним державам, міжнародним організаціям, іноземним юридичним особам та фізичним особам без громадянства. Орендодавцями землі є сільські, селищні, міські, районні Ради народних депутатів і власники землі. Земля може надаватися в оренду в короткострокове користування - до трьох років (для випасання худоби, сінокосіння, городництва, державних та громадських потреб) і довгострокове - до п`ятдесяти років. Умови, строки, а також плата за оренду землі визначаються за угодою сторін і обумовлюються в договорі.

Отже, норами Земельного кодексу України 1992 користування землею поділялося на постійне і тимчасове. В свою чергу тимчасове користування землею поділялося на тимчасове короткострокове користування землею, яке дозволялося на строк до 3-х років, і тимчасове довгострокове користування землею, строк якого становив від 3-х до 25-ти років. Крім того, статтею 8 цього ж Кодексу передбачалося надання земельних ділянок в оренду зі строком до 50-ти років.

Відповідно дані види користування землею оформлялися двома видами договорів: договором на право тимчасового довгострокового користування землею та договором на право тимчасового довгострокового користування землею на умовах оренди.

Тобто, на момент підписання спірного договору, чинним законодавством було передбачено можливість укладення як договору про право тимчасового користування землею, так і договору оренди як особливого виду договору користування землею. Зазначені два види договорів хоч і регулювали тотожні відносини у сфері землекористування, але мали суттєві відмінності.

Фактично між сторонами виник спір щодо форми укладеного договору про право на тимчасове користування земельною ділянкою (у тому числі і на правах оренди). Так, позивач вважає. що між сторонами укладено договір оренди землі, в той час як відповідач вважає, що між сторонами виникли правовідносини з приводу тимчасового користування.

Типову форму та порядок укладання договору оренди земельної ділянки було затверджено чинною на той час Постановою Кабінету Міністрів України №197 від 17.03.1993 «Про форму договору на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди)». Зазначеною постановою було затверджено єдиний бланк на різні види користування земельною ділянкою: короткострокове, довгострокове користування, оренда. Вид користування та форма оплати заповнювалися в цьому бланку окремо.

Отже, сама по собі позначка в бланку договору у дужках (у тому числі на праві оренди) не свідчить беззаперечно про те, що укладено саме договір оренди, оскільки використовувався єдиний бланк для трьох різних видів договорів на користування, а зміст правовідносин в даному випадку необхідно встановлювати з аналізу самого тексту договору.

Колегія суддів апеляційної інстанції, дослідивши та проаналізувавши текст спірного договору з урахуванням вимог чинного на момент його укладення законодавства, дійшла висновку, що між сторонами було укладено договір на право тимчасового довгострокового користування землею, що підтверджується наступним.

Пунктом 1.2 спірного договору визначено, що земельна ділянка надається у тимчасове користування строком на 50 років з 21.02.2001 для будівництва ринку в жилому районі.

Плата за землю вноситься землекористувачем щорічно у вигляді плати за землю щомісячно рівними частками, з 01.01.2001 1% від грошової оцінки (п. 2.1 договору). При цьому, жоден з пунктів договору не містить інформації, що плата за землю визначена сторонами саме у вигляді орендної плати або щодо передачі земельної ділянки на умовах оренди.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про плату за землю» в редакції 1992 року, плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель. Власники землі та землекористувачі, крім орендарів, сплачують земельний податок.

Відповідно до статті 7 цього ж Закону, ставка земельного податку з земель, грошову оцінку яких встановлено, встановлюється у розмірі 1% від їх грошової оцінки, що і було встановлено в спірному договорі.

В подальшому закон України «Про плату на землю» втратив свою чинність, оскільки набрав чинності Податковий кодекс України з 01.01.2011, статтею 269 якого визначено, що платниками земельного податку є, зокрема, землекористувачі. Об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають, зокрема, в користуванні.

Крім того, з 01.01.2002 введено в дію новий Земельний кодекс України, який не передбачає можливість набуття та здійснення такого права на землю, як право тимчасового довгострокового користування, а містить положення про набуття та здійснення права оренди землі. Однак, Перехідні положення чинного Земельного кодексу передбачали, що громадяни та юридичні особи, які одержали у тимчасове користування, в тому числі і на правах оренди земельні ділянки у розмірах, визначених раніше чинним законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Отже, з урахування наведених положень, відповідач після введення в дію Земельного кодексу України зберіг право тимчасового довгострокового користування землею, яке виникло на підставі укладеного з позивачем договору. При цьому, Закон України «Про плату за землю» від 1992 року встановлював обов`язок для тимчасових користувачів, відмінних від орендарів, вносити плату саме у вигляді земельного податку, що і робив відповідач протягом 17-ти років до спірного періоду з 2018-2020 років, які приймала Маріупольська міська рада.

Так, матеріалами справи підтверджується, що в спірний період 2018-2020 року ПП «Антон» в повному обсязі сплатив зобов`язання за договором у вигляді земельного податку у розмірі 1% від грошової оцінки землі, із застосуванням податкової пільги, передбаченої п. 297.1, 297 Податкового кодексу України для юридичної особи-платника єдиного податку третьої групи, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями щодо перерахування земельного податку з січня 2018 по 29.01.2021, податковими деклараціями зі сплати за землю за 2018, 2019, 2020 роки, яким була надана оцінка судом першої інстанції.

Додатково правомірність виконання договору відповідачем ПП «Антон» у формі сплати земельного податку та правильність його тлумачення саме як договору на тимчасове користування земельною ділянкою, підтверджувалось позицією самого позивача, а також податковою інспекцією. Зокрема, про зазначене свідчать наступні листи, наявні в матеріалах справи та досліджені судом першої інстанції:

- лист Маріупольської міськради до відповідача №21.3-42481-21.1 від 29.07.2020 свідчить, що станом на 01.07.2020 за даними Маріупольського управління ГУ ДПС у Донецькій області ПП «Антон» має заборгованість з орендної плати за користування земельною ділянкою перед міським бюджетом міста Маріуполь у розмірі 16.068,54 грн,

- лист б/н, б/д на запит ПП «Антон» від 10.11.2020 ГУ ДПС у Донецькій області свідчить, що згідно з обліковими даними інформаційно-аналітичної системи ДПС станом на 24.11.2020 у відповідача відсутня заборгованість зі сплати податку на землю та орендної плати;

- лист б/н, б/д на запит ПП «Антон» №12 від 18.03.2021 ГУ ДПС у Донецькій області свідчить, що згідно з обліковими даними інформаційно-аналітичної системи ДПС станом на 25.03.2020 у відповідача відсутня заборгованість перед бюджетом.

Наведене свідчить, що протягом існування спірного договору позивач приймав від ПП «Антон» всі платежі у вигляді плати саме земельного податку, що також підтверджується копіями зведених розрахунків суми земельного податку, податковими деклараціями зі сплати податку за період з 2001 року по 2020 рік.

В мотивувальній частині оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що спірний договір не містить чіткого визначення виду користування земельною ділянкою саме на умовах оренди, однак все одно визнав його договором оренди з огляду на те, що форма договору була затверджена постановою №197 для всіх видів користування і сторони мали підкреслити умови користування: чи короткострокове або довгострокове, чи оренда однак спірний договір таких підкреслень не має. Також, наявність плану (схеми) земельної ділянки на спірному договорі є додатковою ознакою що договір є договором оренди, а також визначення строку його дії на 50 років.

Проте, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що законом, а також вказаною постановою №197, не встановлено необхідності підкреслення граф в договорі, та з тексту самого спірного договору вбачається, що у відповідній графі зазначено «тимчасове користування». Крім того, зазначеною формою, визначеною постановою №197, передбачено складання плану тимчасового землекористування для всіх видів договорів, у тому числі і для договору на тимчасове користування земельною ділянкою, а не виключно для договору оренди.

Також слід зазначити, суд першої інстанції виходив з положень ст. ст. 7, 8 Земельного кодексу України 1992 року яким, на думку суду, чітко передбачені максимальні строки на які земельна ділянка може бути надана у тимчасове користування, а саме на умовах оренди до 50 років, а на умовах тимчасового користування до 25 років. В обґрунтування своєї позиції, суд посилався на аналіз чинних норм закону та положень договору здійснений Вищим господарським судом у постанові від 21.09.2016 у справі №910/26993/15, однак в зазначеному рішенні відсутні правові висновки що договір про тимчасове користування земельною ділянкою не може бути укладено із подовженням строку до 50 років.

Як вже зазначалось, ст. 7 ЗК України 1992 року було передбачено існування права користування землею, як постійного або тимчасового. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. Тимчасове користування землею може бути короткостроковим - до 3-х років і довгостроковим - від 3-х до 25-ти років. У разі виробничої необхідності ці строки може бути продовжено на період, що не перевищує одного строку відповідно короткострокового або довгострокового тимчасового користування.

Що ж до необхідності нотаріального посвідчення спірного договору, то колегія суддів зазначає, що спірний договір від 12.04.2001 підписаний представниками сторін в простій формі та зареєстрований в книзі записів договорів на право тимчасового користування землею за №1491 і його прикінцевими положеннями визначено, що він набуває чинності з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до положень статті 13 Закону України «Про оренду землі» в редакції на 2001 рік, для договору оренди земельної ділянки обов`язкова нотаріальна форма, на відміну від договору тимчасового довгострокового користування, який укладався в простій формі. Тож в даному випадку має місце договір тимчасового довгострокового користування земельною ділянкою, для якого діючим на той час законодавством не вимагалося обов`язкове нотаріальне посвідчення.

Звертаючись із позовною заявою, позивач просив розірвати договір на право тимчасового користування.

За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно із положеннями ст.ст. 2, 13, 14 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах зокрема здійснюється на засадах диспозитивності та змагальності, зокрема, суд розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підстави для визнання правочину недійсним унормовані статтею 215 Цивільного кодексу України, за приписами якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5-6 статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема:

зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійсним судом.

Аналізуючи норми наведеної статті колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що в даному випадку позивач не визначив та не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, яким чином спірний договір суперечить засадам ЦК України або іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

З огляду на вищенаведене, позивач жодним чином не довів, що відповідачем вчинено правочин із порушенням норм Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, інтересів держави і суспільства, його моральним засадам, не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували незаконність дій відповідача.

Крім того, позивач в позовній заяві не визначає, в чому полягає порушення його прав та у який спосіб суд повинен його захистити і визначити у рішенні.

За наведеного колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає про те, що в даному випадку жодним чином не порушено право позивача. Відсутність порушених прав позивача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, зокрема в частині розірвання спірного договору.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, змінити рішення.

Згідно з частиною першою статті 277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. (ч.4 ст. 277 ГПК України).

Ураховуючи обставини справи, приписи закону та правові позиції Великої Палати Верховного Суду, - рішення Господарського суду Донецької області від 26.07.2021 у справі №905/455/21 у частині мотивування відмови у задоволенні позову Маріупольської міської ради необхідно змінити, виклавши мотивувальну частину рішення суду першої інстанції в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.129, 269, 270, 275, 277, 281, 282, 283, 284 ГПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Антон» задовольнити.

Рішення Господарського суду Донецької області від 26.07.2021 у справі №905/455/21 змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Господарського суду Донецької області від 26.07.2021 у справі №905/455/21 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 13.12.2021

Головуючий суддя О.А. Істоміна

Суддя С.В. Барбашова

Суддя О.В. Стойка