ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" грудня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/3979/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жигалкіна І.П.

при секретарі судового засідання Кісельовій С.М.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Костянтинівський завод металургійного обладнання", м. Костянтинівка Донецької області
до Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш", м. Харків
про стягнення 38 064 711,17 грн.
за участю представників:

Позивача - Віницького В.О. (ордер серія АН № 1051894 від 15.11.2021);

Відповідач - Бакулина А.С. (самопредставництво - витяг з ЄДРСР)

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Костянтинівський завод металургійного обладнання" (надалі - Позивач) звернувся до Господарського суду Харківської області позовною заявою про стягнення з Відповідача - Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш": 1) компенсаційні втрати, штрафні санкції та збитки за Договором поставки № 238-12/395-ВК на суму 2670756 грн. 99 коп. (де: 22364,78 грн - З % річних; 879555,81 грн. - пеня; 174206,01 грн. - інфляційні втрати; 668988,25 грн. - штраф в порядку ст. 231 ГК України; 825642,15 грн. - збитки);

2) компенсаційні втрати, штрафні санкції та збитки за Договором поставки №238-12/396-ВК на суму 26058288 грн. 60 коп. (де: 1130421,85 грн. - З % річних; 8041199,39 грн. - пеня; 2346158,67грн. - інфляційні втрати; 6403974,11 грн. - штраф в порядку ст.231 ГК України; 8136534,58 грн. збитки);

3) компенсаційні втрати, штрафні санкції та збитки за Договором поставки № 238-12/439-ВК на суму 9299814 грн. 90 коп. (де: 482048,49 грн. - 3% річних; 2427172,58 грн. - пеня; 1129189,66 грн. - інфляційні втрати; 1892996,59 грн. - штраф в порядку ст. 231 ГКУ; 3368407,58 грн. 58 коп. - збитки);

4) компенсаційні втрати, штрафні санкції та збитки за Договором поставки № 238- 12/661-ВК на суму 35850 грн. 68 коп. (де: 1190,28 грн. - 3% річних; 13476,97 грн. - пеня; 1515,31 грн. - інфляційні втрати; 10890,08 грн. - штраф в порядку ст. 231 ГКУ; 8778,04 грн. - збитки).

Ухвалою господарського суду Харківської області від 04 жовтня 2021 року по справі № 922/3979/21 позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі, розгляд вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін та призначенням підготовчого засідання на 19.10.2021 р. о 10:30. Ухвалою суду від 19.10.2021 р. було повідомлено на наступне підготовче засідання на 02.11.2021 р. о 11:15. Ухвалою суду від 02.11.2021 р. було відкладено підготовче засідання на 16.11.2021 р. о 10:30. Ухвалою суду від 16.11.2021 р. було повідомлено на наступне підготовче засідання на 25.11.2021 р. о 11:15.

Судом вирішено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 07 грудня 2021 року о 11:45 про що постановлено ухвалу від 25.11.2021.

Представник Позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд задовольнити їх. Також надав до суду додаткові письмові пояснення (вх. №28835 від 07.12.2021), які долучені до матеріалів справи.

Представник Відповідача у судовому засіданні проти позову заперечує та вважає їх безпідставними, у зв`язку з чим відмовити у задоволенні даного позову з урахуванням викладених обставин у наданому відзиві та заяві. А у разі задоволення позову врахувати контр розрахунок наданий останнім до матеріалів справи.

Згідно статті 114 ГПК України, суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яка ратифікована Україною 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій для розгляду справи та про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті.

Як підтверджується матеріалами справи та не спростовуються учасниками справи, що між Товариством з обмеженою відповідальністю "Костянтинівський завод металургійного обладнання" (Постачальник) та Акціонерним товариством Завод Електроважмаш, що є правонаступником Державного підприємства Завод Електроважмаш (Замовник) були укладені договори на поставку продукції, а саме: №238-12/395-ВК від 24.12.2018; №238-12/396-ВК від 24.12.2018; №238-12/439-ВК від 25.02.2019; №238-12/661-ВК від 07.10.2019.

Відповідно до змісту вказаних правочинів, які є тотожними один одному та встановленого п. 1.1 договорів предмету зазначає, що Постачальник зобов`язується поставити у власність Замовника продукцію партіями, а Замовник зобов`язується прийняти від Постачальника продукцію та оплатити її в порядку, передбаченому цим Договором.

Пунктом 5.3. Договорів зазначено, що Постачальник зобов`язаний забезпечити поставку продукції в строки, передбачені цим Договором та забезпечити поставку продукції належної якості.

Як вбачається з матеріалів справи, Позивачем вказаний вище обов`язок виконано щодо поставки Відповідачу у визначені Договорами строки, продукцію належної якості та не заперечується Відповідачем.

Відповідно до п. 5.1. вищевказаних Договорів, Замовник зобов`язався своєчасно та в повному обсязі здійснити оплату кожної окремої партії продукції на умовах Договорів поставок.

У п. 4.1. Договору сторони визначили, що розрахунки за партію товарів здійснюються Замовником шляхом 100% оплати за фактично отриману партію продукції протягом 45 календарних днів з моменту поставки.

Відповідач зобов`язання щодо оплати поставленої продукції виконував несвоєчасно, кошти протягом обумовлених Договорами 45-ти календарних днів з моменту поставок не перераховував.

У наданому відзиві на позовну заяву Відповідач не погоджуючись з позовною заявою, вважає її необґрунтованою в частині правомірності нарахування пені, у зв`язку з чим останній надав суду свій контр розрахунок пені, а також заявив клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій (пені), а щодо вимог про стягнення 3 % річних, стягнення інфляційних витрат, збитків та штрафу в порядку ст. 231 ГК України вважає їх безпідставними та такими, що не мають правого обґрунтування стосовно заявлення їх Позивачем.

Також, Відповідач посилається на пункти договорів №238-12/395-ВК, №238-12/396-ВК, №238-12/439-ВК, №238-12/661-ВК, якими передбачено відповідальність сторін, так за порушення строку оплати продукції , передбаченого кожним з цих договорів, Постачальник мас право вимагати сплату пені в розмірі 0,1% від суми простроченої (неоплаченої) продукції за кожен день прострочення, але не більше 10% від неоплаченої продукції. Та зазначає, що Позивачем не враховано, що відповідно до ст.3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" №543/96-ВР від 22.11.1996, розмір пені обчислюється від суми простроченою платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Одним із заперечень Відповідача є посилання на ст. 343 Господарського кодексу України (далі ГК України), платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочення платежу пені в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Суд відразу вважає за необхідне наголосити на змісті ч. 1 ст. 4 ГК України за якою не є предметом регулювання згаданого Кодексу майнові та особисті не майнові відносини, що регулюються ЦК України.

Так, з наданих Відповідачем пояснень, наявних в матеріалах справи, вбачається, що надаючи контр розрахунок боргу просить суд саме зменшити суму до стягнення, заявлену Позивачем у своєму позові, а саме: стягнення пені за прострочення оплати задовольнити у сумі не більше 46 051,22 грн.; стягнення річних задовольнити у сумі не більше 1 377 897,24 грн.; стягнення інфляційних витрат відмовити у повному обсязі; стягнення збитків відмовити у повному обсязі; стягнення штрафу у порядку ст. 231 ГК України відмовити у повному обсязі.

Відповідач зазначає, що Позивач не обґрунтовано просить суд задовольнити вимогу щодо стягнення суми за вчинені збитки та вважає, що факт завдання Позивачу збитків недоведена причинно-наслідковим зв`язком між протиправною поведінкою Відповідача та збитками Позивача.

На заперечення Відповідача, Позивачем було надано пояснення та докази, що долучені до матеріалів справи, де Позивач вказав наступне.

Щодо понесених Позивачем збитках у вигляді грошових коштів є систематичне невиконання Відповідачем умов укладених договорів стосовно оплати за товар, де Позивач недоотримав у свій бюджет значну частину доходів, що призвело останнього звернутись до банківської установи для відкриття кредитної лінії.

Так, між ТОВ КЗМО та АТ Таскомбанк підписано Генеральну угоду № НК 1499 від 23.06.2017, в рамках якої в разі необхідності укладались Договори овердрафту, Договір невідновлювальної кредитної лінії та Договір поновлювальної мультивалютної кредитної лінії. Також було укладено Генеральну угоду № Т 06.10.2020 К 2587 від 29.12.2020, в рамках якої надано поновлювальну мультивалютну кредитну лінію.

Згідно умов вищевказаних Кредитних договорів ТОВ КЗМО в різні періоди за користування коштами сплачувало АТ Таскомбанк процентні ставки в розмір 16, 21 або 24 %.

Даний факт підтверджується довідкою АТ Таскомбанк від 10.11.2021 №1341/507, де банк повідомляє, що з ТОВ КЗМО укладено Генеральну угоду № НК 1499 від 23.06.2017 в рамках якої надано Договір овердрафту і за період з 01.01.2019 по 30.09.2021, а також укладено Генеральну угоду № Т 06.10.2020 К 2587 від 29.12.2020, в рамках якої надано поновлювальну мультивалютну кредитну лінію, за період з 29.12.2020 по 30.09.2021 нараховані та сплачені відсотки (т. 2 а.с. 222-223).

Товариство з обмеженою відповідальністю "Костянтинівський завод металургійного обладнання" свої зобов`язання за договорами на поставку продукції (№238-12/395-ВК від 24.12.2018; №238-12/396-ВК від 24.12.2018; №238-12/439-ВК від 25.02.2019; №238-12/661-ВК від 07.10.2019) виконав в повному обсязі, проте з боку Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш" виконання умов зазначених договорів здійснюється неналежним чином та з порушенням.

Позивач викладаючи свою думку зазначив, що з позиції Відповідача по справі, Замовник частково визнає позов, а на підтвердження своїх заперечень надає контр розрахунок боргу де просить суд зменшити суму стягнення заявлених у позові.

Оцінюючи надані сторонами доказу, суд вважає за доцільне зазначити наступне.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК України.

За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. При цьому, стаття 12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 КГ України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утримуватися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Оцінивши зміст договорів з яких виникли цивільні права та обов`язки сторін, суд дійшов висновку, що укладені правочини за своїм змістом та правовою природою підпадають під правове регулювання норм статті 712 ЦК України та статей 264-271 ГК України. В частині, що не суперечить договору, до вказаних правочинів також застосовуються норми ЦК України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 Цивільного кодексу України).

Як встановлено ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у власність у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з статтею 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення сплати за товар продавець має право вимагати сплати товару.

Відповідно до ст. 664 ЦК України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Відповідно до ст.ст. 526, 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок та зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Як вбачається із матеріалів справи, Позивач обґрунтовує свої вимоги про стягнення коштів за поставлений товар посиланням на видаткові накладні наявних в матеріалах справи.

В свою чергу, Відповідач заперечує саме не за факт отримання від Позивача товару, а за факт не подання окремих накладних разом з позовом, вказуючи, зокрема, на те, що видаткові накладні були надані позивачем після відкриття провадження у справі.

Суд зазначає, що згідно з ч. 1, 3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За приписами ч. 1 ст. 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Крім того, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Стаття 80 є спеціальною нормою ГПК України щодо порядку подання доказів, де в свою чергу Позивач має довести обставини, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги.

Таким чином, докази Позивача мали бути подані разом з позовною заявою і такий обов`язок покладено на Позивача незалежно від того, які заперечення буде подавати Відповідач.

Зауваження Відповідача про ненадання Позивачем на підтвердження позовних вимог разом з позовом належних і допустимих доказів, а отже заперечення Відповідача і щодо доведеності Позивачем наведених у позові обставин (підстав позову) не слід ототожнювати з наведенням Відповідачем у відзиві інших (нових) обставин взаємовідносин сторін, ніж ті, які були визначені Позивачем у позовній заяві як підстави такого позову (або ж по-іншому тлумачення, оцінка таких обставин), і метою чого є спростування відповідних підстав позову.

Принцип змагальності сторін полягає не тільки в обов`язку учасника довести свої вимоги, але й у використанні однієї сторони на свою користь помилок іншого учасника судового процесу, що також узгоджується з приписами ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України.

Таким чином, суд дійшов висновку, що надані Позивачем докази можуть вважатись об`єктивними і поважними у порядку ч. 2 ст. 80 ГПК України, а тому, відповідно до ч. 9 ст. 80 ГПК України, ці докази прийняті до розгляду при оцінці обставин справи, крім того такі докази були подані під час проведення підготовчого провадження, де в рамках такого провадження суд з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про проведення огляду письмових, речових і електронних доказів у місці їх знаходження; вирішує питання про витребування додаткових доказів, для встановлення повного та всебічного, та правильного розгляду справи.

В ході розгляду даної справи, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

В ході розгляду даної справи судом було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи - у відповідності до приписів ч. 1 ст. 210 ГПК України, а також з урахуванням положень ч. 2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Присутні в судовому засіданні представник позивача та відповідача погодилися з тим, що судом досліджено всі докази, які надано сторонами у відповідності до ст. 74 ГПК України.

Враховуючи положення ст.ст. 13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу по суті.

Відповідачем не оспорюється сам факт отримання товару, а Позивачем надано відповідні докази на поставку такого, суду зауважує, що відповідно до частин 1, 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

За змістом пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 (далі - Положення) господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів; первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Отже, за загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема статті 9 Закону України Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні та пункту 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та відображають реальні господарські операції.

Згідно з Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.1997 (далі- Правила), товарно-транспортна накладна єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.

Відповідно до п.11.1. Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.

Товарно-транспортну накладну суб`єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) Перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

Згідно умов договорів (розділ 2. Порядок поставки продукції) передача продукції здійснюється на складі Замовника за адресою: м. Харків, пр. Московський, 299.

Позивач належним чином виконав взяті на себе зобов`язання і здійснив поставку Відповідачу Продукції, що підтверджується первинними документами - Видатковими накладними.

Як, зазначено у позові та не спростовано Відповідачем, останній дані зобов`язання своєчасно не виконувало, кошти протягом 45 календарних днів з моменту поставок продукції ТОВ КЗМО не перераховувало.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із статтею 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому договір є обов`язковим для виконання сторонами, що визначено статтею 629 ЦК України.

Частиною 1 статті 173 ГК України передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (п. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (п. З ст. 549 ЦК України).

Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а у разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов`язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов`язання.

Пунктом 10.3. (11.3.) Договорів сторони погодили, що за порушення строків оплати, передбачених цим Договором, Постачальник має право вимагати сплату пені в розмірі 0,1% вартості простроченої (неоплаченої) продукції за кожен день прострочення, але не більше 10 % від неоплаченої суми.

Щодо заперечення Відповідача нарахування Позивачем пені при цьому не враховуючи вимог ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" №543/96-ВР від 22.11.1996, суд вважає за доцільне звернути увагу на положення, що міститься у постанові КГС ВС від 10 вересня 2020 року у справі № 916/1777/19. Так, позиція ВС викладена у наступному.

За змістом положень частин четвертої і шостої статті 231 ГК у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. Розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до частини шостої статті 232 ГК нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Наведеною нормою встановлено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Установивши розмір, термін і порядок нарахування штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання, законодавець передбачив також і право сторін врегулювати ці відносини у договорі. Тобто сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (частина третя статті 6 ЦК), зокрема можуть пов`язувати період нарахування пені з подією, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати).

Так, ВС у своїй постанові зазначив, що висновок суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення пені за період прострочення грошового зобов`язання понад шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано, є помилковим.

Враховуючи вищенаведене та неналежне виконання Державним підприємством "Завод "Електроважмаш" (правонаступником якого є Відповідач) зобов`язань з оплати отриманої продукції у встановлений Договорами термін, господарський суд доходить висновку про правомірність позовних вимог в частині застосування штрафних санкцій.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 02.04.2019 у справі № 917/194/18 одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. Відтак, у межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

У зв`язку з невиконанням Відповідачем своїх зобов`язань за договорами щодо оплати поставленої продукції, Позивач недоотримав у свій бюджет значну частину доходів, внаслідок чого, з метою безперебійної роботи підприємства, був змушений звернутись до банку для відкриття кредитної лінії.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Костянтинівський завод металургійного обладнання" уклало з Акціонерним товариством "Таскомбанк" Генеральну угоду № НК 1499 від 23.06.2017, в рамках якої в разу необхідності укладались Договори овердрафту.

За загальним визначенням, овердрафт це короткостроковий кредит у межах встановленого ліміту, що дозволяє здійснювати розрахунки, коли коштів на поточному рахунку недостатньо.

Враховуючи недобросовісну поведінку Відповідача, Позивач зазначив, що він недоотримав значні грошові кошти та був змушений брати ці кошти в банку і сплачувати щомісячно відсотки за користування кредитом.

На підтвердження, Позивач надав суду довідку Акціонерного товариства "Такскомбанк" від 10.11.2021 № 1341/507, де банк повідомив, що з Товариством з обмеженою відповідальністю "Костянтинівський завод металургійного обладнання" укладено Генеральну угоду № НК 1499 від 23.06.2017 в рамках якої надано Договір овердрафту і за період з 01.01.2019 по 30.09.2021, нараховані та сплачені відсотки.

Такі грошові кошти є реальними збитками Позивача, які він поніс у зв`язку із невиконанням Відповідачем умов укладених договорів.

Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

У відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно приписів ст. 216 ГК України, застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання. Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі.

Згідно ч. 2 ст. 217 ГК України, у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Відповідно до ч. 2 ст. 224 ГК України, під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Грошовим вираженням шкоди є збитки, до складу яких згідно з ч. 1 ст. 225 ГК України включаються додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною.

Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків необхідна наявність всіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме:

- протиправна поведінка боржника, яка полягає у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов`язання;

- наявність шкоди (збитки - це грошове вираження шкоди);

- причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою;

- вина боржника.

Як вбачається з матеріалів справи, саме систематичні дії Відповідача по невиконанню своїх зобов`язань за договорами щодо оплати поставленого товару призвело до наслідків отримання ТОВ «КЗМО» кредиту в банківській установі і сплачувати щомісячно відсотки за користування таким кредитом.

Враховуючи вищезазначене суд приходить до висновку, що не оплативши вартість поставленої продукції у повному обсязі, Відповідач порушив умови Договорів, що призвело до створення заборгованості та порушення прав Позивача.

В цій частині Відповідачем та матеріалами справи іншого не доведено, а його доводи не спростовують доводів Позивача.

Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями (постанова ВСУ від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11).

За приписами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. А інфляційні та проценти, що сплачуються відповідно до ст. 625 ЦК України, складають зміст додаткових вимог, оскільки законодавець опосередковано визнає їх мірами відповідальності (відповідальність за порушення грошового зобов`язання).

Отже, в даному випадку, за порушення виконання грошового зобов`язання на Відповідача покладається відповідальність відповідно до статті 625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов`язку, нового додаткового обов`язку у вигляді сплати процентів річних від простроченої суми, що виступає способом захисту майнового права та інтересу кредитора у зв`язку зі знеціненням коштів внаслідок інфляційних процесів та компенсації користування цими коштами.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення становить місяць.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Цивільним кодексом України, як основним актом цивільного законодавства, не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання.

Разом з цим, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 20.11.2020 по справі №910/13071/19 дійшов висновків, що при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007.

До матеріалів справи Позивачем надано розрахунок компенсаційних витрат, штрафних санкцій та збитків за Договором поставки № 238 12/395-ВК на суму 2 670 756 грн. 99 коп. (де: 22364,78 грн 3 % річних; 879 555,81 грн. пеня; 174 206,01 грн. інфляційні втрати; 668 988,25 грн. штраф в порядку ст. 231 ГК України; 825 642,15 грн. збитки); 2) компенсаційних витрат, штрафних санкцій та збитків за Договором поставки № 238-12/396-ВК на суму 26 058 288 грн. 60 коп. (де: 1 130 421,85 грн. 3 % річних; 8 041 199,39 грн. пеня; 2 346 158,67 грн. інфляційні втрати; 6 403 974,11 грн. штраф в порядку ст. 231 ГК України; 8 136 534,58 грн. збитки); 3) компенсаційних витрат, штрафних санкцій та збитків за Договором поставки № 238-12/439-ВК на суму 9 299 814 грн. 90 коп. (де: 482 048,49 грн. 3 % річних; 2 427 172,58 грн. пеня; 1 129 189,66 грн. інфляційні втрати; 1 892 996,59 грн. штраф в порядку ст. 231 ГК України; 3 368 407,58 грн. 58 коп. збитки); 4) компенсаційних втрат, штрафних санкцій та збитків за Договором поставки № 238-12/661-ВК на суму 35 850 грн. 68 коп. (де: 1 190,28 3 % річних; 13 476,97 грн. пеня; 1 515,31 грн. інфляційні втрати; 10 890,08 грн. штраф в порядку ст. 231 ГК України; 8 778,04 грн. збитки).

Таким чином, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Костянтинівський завод металургійного обладнання" є обґрунтованими та підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача загальної суми боргу в розмірі 38 064 711 грн. 17 коп., у відповідності до вимог чинного законодавства.

Стосовно заяви ДП "Завод "Електроважмаш" про зменшення розміру штрафних санкцій (пені) до 46 051,22 грн., суд зазначає наступне.

Можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені) є правом суду, передбаченим статтею 233 ГК України та частиною третьою статті 551 ЦК України. Так, частинами першою та другою статті 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, строку прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Суд звертає увагу на те, що цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Так, укладаючи з Товариством з обмеженою відповідальністю Костянтинівський завод металургійного обладнання Договори, які містять умови щодо стягнення штрафних санкцій у разі порушення строків оплати продукції Державним підприємством "Завод "Електроважмаш", як Замовником, та беручи на себе відповідні зобов`язання відповідач, діючи вільно і на власний розсуд, мав усвідомлювати наслідки несвоєчасного проведення такої оплати.

Статтею 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. При цьому слід зазначити, що доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

Матеріали справи № 922/3979/21, разом з тим, не містять доказів, які б давали підстави Суду скористатись своїм правом для зменшення розміру штрафних санкцій.

Зокрема, відповідач протягом усього періоду існування простроченої заборгованості: не звертався до Товариства з обмеженою відповідальністю "Костянтинівський завод металургійного обладнання" із проханням не нараховувати йому пеню; не надавав документів та будь яких належних доказів які б засвідчували не можливість відповідача вчасно розрахуватися через існування об`єктивних та/або виняткових обставин; не звертався із проханням пролонгації боргу; не надавав документи та/або встановленої форми фінансові звіти які б засвідчили той факт, що ДП "Завод "Електроважмаш" перебуває у скрутному фінансовому становищі; не повідомляв про існування обставин, які вплинули на можливість вчасно розрахуватись за отриману продукцію, не надавав документи, що засвідчували б настання форс-мажорних обставин.

Поведінка боржника та його дії, на переконання Суду, не свідчать про добросовісність виконання свого обов`язку із оплати отриманої від позивача продукції, оскільки умови Договору та вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Костянтинівський завод металургійного обладнання" були проігноровані.

Крім того, зменшення відсотків річних та пені до 46 051,22 грн. є значним та не повною мірою узгоджується з приписами статті 551 ЦК України, статті 223 ГК України щодо врахування інтересів як боржника, так і кредитора при зменшенні судом розміру неустойки (штрафних санкцій).

Приймаючи до уваги наведені норми, беручи до уваги баланс інтересів сторін та враховуючи, що відповідач прострочив виконання зобов`язання перед позивачем, не довів належними доказами виключних обставин для зменшення розміру неустойки, суд не вбачає правових підстав для задоволення клопотання ДП "Завод "Електроважмаш" та звільнення його від відповідальності, передбаченої Законом та погодженої у Договорі.

Відтак, суд вбачає наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Згідно з ст. 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі Кузнєцов та інші проти Російської Федерації зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи Серявін та інші проти України, Проніна проти України) і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції України, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Суд безпосередньо застосовує Конституцію України, якщо зі змісту норм Конституції не випливає необхідності додаткової регламентації її положень законом або якщо закон, який був чинним до введення в дію Конституції чи прийнятий після цього, суперечить їй.

Якщо зі змісту конституційної норми випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом, суд при розгляді справи повинен застосувати тільки той закон, який ґрунтується на Конституції і не суперечить їй.

Зокрема, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі Надточій проти України (далі - ЄСПЛ) та пункті 23 рішення ЄСПЛ Гурепка проти України № 2 наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Суд вважає за можливе у виниклих правовідносинах за суттю спору застосувати принцип справедливості визначений на законодавчому рівні у межах ч. 1 ст. 2 ГПК України.

На єдність права і справедливості неодноразово вказував і Конституційний Суд України. Зокрема, у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 зазначено: із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (Рішення КСУ від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Окрім того, принцип справедливості поглинається напевно найбільшим за своєю питомою вагою принципом верховенства права, який також чітко зафіксований у новітніх кодексах. Лише додержання вимог справедливості під час здійснення судочинства дозволяє характеризувати його як правосуддя. Цю думку можна, зокрема, простежити і в рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003: правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Суд наполягає на застосуванні принципу справедливості (ст. 2 ГПК України) замість закону (praeter legem) і всупереч закону (adversus legem). Адже трапляються випадки, коли несправедливі нормативно-правові акти з`являються внаслідок помилок законодавця. Інша ситуація може мати місце тоді, коли застосування нормативно-правового акту в конкретній ситуації у сукупності з іншими істотними обставинами справи стає настільки несумісним зі справедливістю, що унеможливлює його застосування в розумінні здорового глузду.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на Постанову Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року по справі №521/17654/15-ц. Верховний Суд яскраво демонструє, що принцип справедливості кореспондує з принципом добросовісності.

Також, суд звертає увагу на Постанову Великої Палати Верховного Суду по справі №607/4316/17-ц від 25.03.2019. У вказаній Постанові суд застосував недискримінаційний підхід та принцип неупередженості (Рішення Конституційного Суду України в рішенні від 2 листопада 2004 р. № 15-рп/2004у), який також підлягає застосуванню судом у справі, що розглядається.

Свого часу, Верховний Суд застосував західну доктрину Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав), у вирішенні договірного спору, який тлумаченні умов договору (Постанови ВС по справам № №753/11000/14-ц, № 910/16011/17).

Обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склались.

Згідно зі статтею 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини та частини четвертої статті 11 ГПК України чинної редакції суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі Хаджинастасіу проти Греції національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Кузнецов та інші проти Російської Федерації зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи Серявін та інші проти України, Проніна проти України), з якої випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, зокрема, відповідно до п. 58 Рішення ЄСПЛ по справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10 лютого 2010 року визначено, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року), більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (параграф 32 рішення у справі Хірвісаарі проти Фінляндії).

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Роуз Торія проти Іспанії, параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі Хірвісаарі проти Фінляндії, параграф 32).

Зазначені тези знаходять своє підтвердження і у Постанові Верховного суду від 28 березня 2017 року по справі №800/527/16.

У пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна із сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматись принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд вважає обсяг вмотивування судового рішення є достатнім для його прийняття.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який, серед іншого, передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25 липня 2002 року; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22 листопада 2007 року).

Суд, також нагадує, що концепція майна в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а відтак і майном.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до положень ст. 129 ГПК України, судовий збір у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. 525, 526, 610, 612, 625, 629 ЦК України, ст. 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 129, 232, 233, 236 - 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш" (код ІКЮО: 00213121; 61089, м. Харків, вул. пр. Московський, 299) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Костянтинівський завод металургійного обладнання" (ІКЮО: 25599771, Донецька обл., м. Костянтинівка, вул. Інженерна, 3):

1) компенсаційні втрати, штрафні санкції та збитки за Договором поставки №238-12/395-ВК на суму 2 670 756 грн. 99 коп. (де: 22364,78 грн - З % річних; 879 555,81 грн. - пеня; 174 206, 01 грн. - інфляційні втрати; 668 988,25 грн. - штраф в порядку ст.231 ГК України; 825 642,15 грн. - збитки);

2) компенсаційні втрати, штрафні санкції та збитки за Договором поставки №238-12/396-ВК на суму 26 058 288 грн. 60 коп. (де: 1130 421,85 грн. - З % річних; 8041199,39 грн. - пеня; 2 346 158 ,67грн. - інфляційні втрати; 6403 974,11 грн. - штраф в порядку ст.231 ГК України; 8 136 534,58 грн. збитки);

3) компенсаційні втрати, штрафні санкції та збитки за Договором поставки №238-12/439-ВК на суму 9 299 814 грн. 90 коп. (де: 482 048,49 грн. - 3% річних; 2427172,58 грн. - пеня; 1 129 189,66 грн. - інфляційні втрати; 1 892 996,59 грн. - штраф в порядку ст. 231 ГКУ; 3368407,58 грн. 58 коп. - збитки);

4) компенсаційні втрати, штрафні санкції та збитки за Договором поставки №238-12/661-ВК на суму 35 850 грн. 68 коп. (де: 1 190,28 грн. - 3% річних; 13 476,97 грн. - пеня; 1 515,31 грн. - інфляційні втрати; 10 890,08 грн. - штраф в порядку ст. 231 ГКУ; 8 778,04 грн. - збитки).

Стягнути з Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш" (код ІКЮО: 00213121; 61089, м. Харків, вул. пр. Московський, 299) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Костянтинівський завод металургійного обладнання" (ІКЮО: 25599771, Донецька обл., м. Костянтинівка, вул. Інженерна, 3) судовий збір в розмірі 570 970,68 грн.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено "13" грудня 2021 р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області з урахуванням п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Учасники справи можуть одержати інформацію по справі зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/.

Суддя І.П. Жигалкін