ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" грудня 2021 р. м. Київ Справа№ 910/12357/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Євсікова О.О.

Корсака В.А.

при секретарі судового засіданні Островерхій В.Л.

представники сторін у судове засідання від 07.12.2021 не з`явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Ліки України»

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2021

у справі №910/12357/21 (суддя Морозов С.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аметрін ФК»

до Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Ліки України»

про стягнення 330 856,32 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Аметрін ФК» (далі по тексту - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Ліки України» (далі по тексту - відповідач) про стягнення 269 580,60 грн основного боргу, 24 918,72 грн інфляційних втрат, 36 357,00 грн пені та 4 962,84 грн судового збору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що відповідач в порушення умов Договору №36802/М-ОС купівлі-продажу від 18.05.2020 не здійснив оплату за товар, отриманий згідно видаткової накладної №414180 від 19.05.2020, в результаті чого за відповідачем рахується заборгованості у розмірі 269 580,60 грн. Крім того, позивач нарахував відповідачу пеню у розмірі 36 357,00 грн на підставі п. 4.4 Договору №36802/М-ОС купівлі-продажу від 18.05.2020 та 24 918,72 грн інфляційних втрат на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.10.2021 у справі №910/12357/21 позов задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Ліки України» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Аметрін ФК» суму заборгованості у розмірі 269 580,60 грн, суму пені у розмірі 25 381,71 грн, суму інфляційних втрат у розмірі 24 918,72 та суму судового збору у розмірі 4 798,21 грн. В іншій частині позовних вимог суд відмовив.

Ухвалюючи вказане рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що відповідачем не здійснено повної оплати за поставлений позивачем товар згідно видаткової накладної №414180 від 19.05.2020 в межах Договору №36802/М-ОС купівлі-продажу від 18.05.2020, у встановлений статтею 692 ЦК строк заборгованість за поставлений товар у розмірі 269 580,60 грн погашена не була та залишається непогашеною на даний час, а тому в цій частині позовна вимога є документально обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення 24 918,72 грн інфляційних втрат та 36 357,00 грн пені, то судом першої інстанції здійснено перевірку правильності нарахування інфляційних втрат та встановлено, що до стягнення підлягає 33 877,21 грн, проте, врахуючи заявлений позивачем до стягнення розмір інфляційних втрат, суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивача заявлену до стягнення суму інфляційних втрат 25 381,71 грн.

Щодо стягнення 36 357,00 грн пені за період з 19.06.2020 по 09.07.2021, то судом першої інстанції встановлено, що оплата за поставлений товар має бути здійснена відповідачем позивачу до 04.07.2020, про що зазначено у видатковій накладній №414180 від 19.05.2020, отже прострочення зобов`язання має місце з 05.07.2020. З урахуванням приписів ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України (далі по тексту - ГК), суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення пені у розмірі 25 381,71 грн за період з 05.07.2020 по 05.01.2020 (ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.10.2021 у справі №910/12357/21 виправлено в тексті рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2021 у справі №910/12357/21 допущену описку та в абзаці чотирнадцятому сторінки шостої вважати вірним зазначення періоду нарахування «…з 05.07.2020 року по 05.01.2021 року…»).

Не погоджуючись із ухваленим рішенням, Публічне акціонерне товариство «Державна акціонерна компанія «Ліки України» (далі по тексту - апелянт) звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2021 у справі №910/12357/21 в частині стягнення пені у розмірі 25 381,71 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні стягнення пені у повному обсязі.

В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги відповідач посилається на те, що місцевий господарський суд, ухвалюючи спірне рішення, не врахував умови Договору №36802/М-ОС купівлі-продажу від 18.05.2020 в частині нарахування пені, а саме п. 4.4, яким передбачено, що у разі порушення покупцем (відповідачем) термінів розрахунку за поставлений продавцем (позивачем) товар відповідно до п. 5.1 цього Договору, покупець виплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ (що діє на момент нарахування пені) від загальної суми виниклої заборгованості за кожен день прострочення виконання своїх зобов`язань, починаючи з дати останньої оплати. При цьому, остання оплата відповідачем здійснена 28.04.2021, про що свідчить платіжне доручення №54 від 28.04.2021, отже саме з цієї дати має відбуватись нарахування пені, проте суд першої інстанції в порушення умов п. 4.4 Договору №36802/М-ОС купівлі-продажу від 18.05.2020, дійшов висновку про те, що пеня має бути нарахована за період з 05.07.2020 по 05.01.2021.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 23.10.2021 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Ліки України» у справі №910/12357/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Владимиренко С.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.

У зв`язку з перебуванням суддів Демидової А.М., Ходаківської І.П. у відпустці, розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2021 призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/12357/21.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2021 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Ліки України» у справі №910/12357/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Владимиренко С.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), судді: Корсак В.А., Євсіков О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.11.2021 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/12357/21. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Ліки України» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2021 у справі №910/12357/21. Учасникам справи надано право подати відзив на апеляційну скаргу, пояснення, заяви, клопотання до 23.11.2021 та попереджено учасників справи, що відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. Відзив, заяви, клопотання, пояснення і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених ГПК України. Розгляд апеляційної скарги призначено на 07.12.2021 о 12 год. 00 хв.

Позивач своїм правом не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України (далі по тексту - ГПК) учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивач та відповідач своїх представників в судове засідання не направили, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать відмітки про доставку на повідомленнях про вручення поштового відправлення №569, №50, №542.

Згідно приписів ч. 12 ст. 270 ГПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального, колегія суддів встановила наступне.

Згідно з п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 655 ЦК за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що 18.05.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Аметрін ФК» (продавець) та Публічним акціонерним товариством «Державна акціонерна компанія «Ліки України» (покупець) укладено Договір купівлі-продажу №36802/М-ОС (далі по тексту - Договір), за умовами якого продавець передає, а покупець приймає окремими партіями і оплачує лікарські препарати, хімічні реактиви, дезинфекційні засоби, вироби медичного призначення і витратні матеріали, що іменуються надалі «товар», номенклатура, кількість, і ціна якого визначаються на підставі письмової заявки або заявки по телефону покупця на кожну конкретну партію товару і відображаються в накладній на дану партію. (а.с. 6-8).

Ціна товару, яка входить у партію поставки, остаточно узгоджується та вказується сторонами у накладній на поставку партії товару (п. 3.1. Договору).

Згідно із п. 3.2 Договору ціна, вказана в накладній на конкретну партію, є твердою для даної партії і не розповсюджується на подальші партії товару, що постачається.

Загальна сума Договору складає сумарну вартість всіх партій товару, поставленого продавцем і прийнятої покупцем протягом терміну дії цього Договору, на підставі накладних відповідно до п. 2.1 цього Договору (п. 3.3. Договору).

Покупець проводить оплату кожної партії товару на розрахунковий рахунок продавця у строк (30-60) календарних днів з моменту постачання товару, який вказується у накладній та визначається відповідно до п. 6.6. цього Договору (п. 5.1. Договору).

Цей Договір набуває чинності з моменту його підписання повноважними представниками обох сторін і діє до 31 грудня 2021 року, за винятком випадку, якщо до моменту закінчення дії Договору не проведений остаточний взаєморозрахунок сторін (п. 11.1. Договору).

Згідно видаткової накладної №414180 від 19.05.2020 позивач поставив відповідачу товар на суму 419 580,60 грн, де зазначено, що оплата має бути проведена покупцем протягом 30 календарних днів, але не пізніше 04.07.2020. (а.с. 9).

За отриманий на підставі Договору та згідно видаткової накладної №414180 від 19.05.2020 товар відповідач розрахувався частково на суму 180 000,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями №172 від 10.03.2021 на суму 35 000,00 грн, №108 від 28.01.2021 на суму 35 000,00 грн, №54 від 28.04.2021 на суму 40 000,00 грн та №2 від 29.03.2021 на суму 40 000,00 грн, копії в матеріалах справи. (а.с. 13-14).

Статтею 629 ЦК визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Таким чином, враховуючи умови Договору та визначений сторонами у видатковій накладній №414180 від 19.05.2020 строк оплати до 04.07.2020, відповідач є таким, що прострочив своє зобов`язання щодо оплати отриманого від позивача товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 73, ст.ст. 76 77 ГПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів оплати відповідачем отриманого товару у повному обсязі, що є порушенням умов Договору.

Статтею 610 ЦК визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, рішення суду першої інстанції у даній справі переглядається в межах позовних вимог про стягнення пені.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частинами 1, 3 ст. 549 ЦК визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За умовами Договору сторони погодили, що у разі порушення покупцем термінів розрахунку за поставлений продавцем товар відповідно до п. 5.1 цього Договору, покупець виплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ (що діє на момент нарахування пені) від загальної суми виниклої заборгованості за кожен день прострочення виконання своїх зобов`язань, починаючи з дати останньої оплати. Сторони домовились встановити термін позовної давності для стягнення неустойки (штраф, пеня) - три роки (п.п. 4.4, 4.7 Договору).

Згідно з ч. ч. 4, 6 ст. 231 ГК у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК. Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду 12.12.2019 у справі №911/634/19.

Крім того, приписами ч. 6 ст. 232 ГК передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

При цьому умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений ч. 6 ст. 232 ГК, строку, за який нараховуються штрафні санкції. Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 910/4164/17, від 22.11.2018 у справі № 903/962/17, від 07.06.2019 у справі № 910/23911/16.

Верховний Суд у своїй постанові від 20.08.2020 у справі №902/959/19 зазначив, що ч. 6 ст. 232 ГК визначено строк та порядок нарахування штрафних санкцій, а строк, протягом якого особа може звернутись до суду за захистом свого порушеного права, встановлюється Цивільним кодексом України.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що нарахування пені має відбуватись у 6-ти місячний період.

Водночас судом першої інстанції не було надано оцінки умовам Договору, зокрема п. 4.4 Договору, за яким сторони погодили, що у разі порушення покупцем термінів розрахунку за поставлений продавцем товар відповідно до п. 5.1 цього Договору, покупець виплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ (що діє на момент нарахування пені) від загальної суми виниклої заборгованості за кожен день прострочення виконання своїх зобов`язань, починаючи з дати останньої оплати.

Згідно зі ст. 629 ЦК договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що датою останньої оплати є 28.04.2021 згідно платіжного доручення №54 від 28.04.2021, таким чином 28.04.2021 є датою нарахування пені.

В порушенням приписів ч. 5 ст. 236 ГПК, за якою обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд першої інстанції не надав належної оцінки п. 4.4 Договору, що призвело до ухвалення неправомірного рішення в частині стягнення пені у розмірі 25 381,71 грн.

Згідно ч.4 ст.236 ГПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У справі «Салов проти України» від 06.09.2005 Європейський Суд з прав людини наголосив на тому, що згідно ст. 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі «Hirvisaari v. Finland»). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі «Ruiz Torija v. Spain»).

У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ч.1 ст. 74 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 86 ГПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку про стягнення пені у розмірі 25 381,71 грн, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2021 у справі №910/12357/21 підлягає скасуванню в цій частині, з ухваленням нового рішення в цій частині, яким відмовити у стягненні пені.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

В п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на викладене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Ліки України» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2021 у справі №910/12357/21 та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2021 у справі №910/12357/21 в частині стягнення 25 381,71 грн пені та ухвалення в цій частині нового рішення, яким відмовити у задоволенні позову в частині стягнення пені.

Відповідно до ч. 14 ст. 129 ГПК якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Пунктом 3 ч. 4 ст. 129 ГПК визначено, що у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, судовий збір покладається на сторін пропорційно задоволених позовних вимог за подання позову, а за подання апеляційної скарги судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Ліки України» задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2021 у справі №910/12357/21 скасувати в частині стягнення пені та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у позові в частині стягнення пені.

3. Резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2021 у справі №910/12357/21 викласти у наступній редакції: «Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Ліки України» (, місцезнаходження: 04075, м. Київ, вул. Максима Федорова, буд. 28) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Аметрін ФК» (, місцезнаходження: 01033, м. Київ, вул. Гайдара, буд. 27, кв. 26) суму заборгованості у розмірі 269 580,60 грн (двісті шістдесят дев`ять тисяч п`ятсот вісімдесят гривень 60 копійок), суму інфляційних втрат у розмірі 24 918,72 (двадцять чотири тисячі дев`ятсот вісімнадцять гривень 72 копійки) та суму судового збору у розмірі 4 417,49 грн (чотири тисячі чотириста сімнадцять гривень 49 копійок).

В решті позовних вимог відмовити».

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Аметрін ФК» (, місцезнаходження: 01033, м. Київ, вул. Гайдара, буд. 27, кв. 26) на користь Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Ліки України» (, місцезнаходження: 04075, м. Київ, вул. Максима Федорова, буд. 28) 7 444,50 грн (сім тисяч чотириста сорок чотири гривень п`ятдесят копійок) судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва

5. Матеріали справи № 910/12357/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст.ст. 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 13.12.2021.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді О.О. Євсіков

В.А. Корсак