номер провадження справи 4/140/21 -22/41/21
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.12.2021 Справа № 908/2591/21

м. Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі судді Ярешко О.В.,

При секретарі судового засідання Шолоховій С.В.

За участю представників сторін:

від позивача - не з`явився

від відповідача не з`явився

Розглянувши у судовому засіданні матеріали справи № 908/2591/21

за позовом: Державного підприємства Дослідне господарство Мелітопольське Мелітопольської дослідної станції садівництва імені М.Ф. Сидоренка Інституту садівництва Національної академії аграрних наук (юридична адреса: вул. Стара 1, селище Фруктове, Мелітопольський район, Запорізька область, 72383; поштова адреса: вул. Вакуленчука, буд. 99, м. Мелітополь, Запорізька область, 72311)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Акімфрут (вул. Курортна, буд. 71, смт. Якимівка, Якимівський район, Запорізька область, 72503)

про стягнення 171 211, 65 грн.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог та заяви позивача

Державне підприємство Дослідне господарство Мелітопольське Мелітопольської дослідної станції садівництва імені М.Ф. Сидоренка Інституту садівництва Національної академії аграрних наук звернулося до Господарського суду Запорізької області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Акімфрут 171211, 65 грн., з яких: 123273,36 грн. основного боргу за договором купівлі продажу № 09.06 від 09.09.2019, 27890,18 грн. пені, нарахованої за період з 07.02.2020 по 02.09.2021, 5806,00 грн. 3% річних, нарахованих за період з 07.02.2020 по 02.09.2021, 14242,11 грн. інфляційних втрат, нарахованих за період з лютого 2020 по липень 2021.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору купівлі продажу № 09.06 від 09.09.2019 у частині повної та своєчасної оплати за поставлений товар.

19.11.2021 до суду від позивача надійшла заява на виконання ухвали суду від 10.11.2021.

Інші заяви по суті справи до суду не надходили.

2. Позиція (аргументи) відповідача. Заяви відповідача

Відповідач відзив на позов не надав, своїм правом на захист не скористався.

Інші заяви по суті справи до суду не надходили.

3. Процесуальні питання, вирішені судом

07.09.2021 автоматизованою системою документообігу Господарського суду Запорізької області здійснено автоматичний розподіл судової справи між суддями, справу № 908/2591/21 розподілено судді Зінченко Н.Г.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 10.09.2021 суддею Зінченко Н.Г. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/2591/21 в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалено здійснювати розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи. Зазначено, що розгляд справи по суті розпочнеться через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі № 908/2591/21.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.11.2021, враховуючи перебування судді Зінченко Н.Г. з 03.11.2021 на лікарняному, судову справу 908/2591/21 визначено до розгляду судді Ярешко О.В.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 10.10.2021 суддею Ярешко О.В. прийнято справу № 908/2591/21 до розгляду та свого провадження, ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, судове засідання призначено на 07.12.2021.

У судове засідання 07.12.2021 представники сторін не з`явилися, причини неявки суду невідомі.

Відповідно до ч. 3 ст. 222 Господарського процесуального кодексу України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Ухвала від 10.11.2021 про призначення справи до судового розгляду була направлена відповідачу на адресу, зазначену позивачем та згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: вул. Курортна, буд. 71, смт. Якимівка, Якимівський район, Запорізька область, 72503. Поштове відправлення з ухвалою суду від 10.11.2021 було повернуто до суду без вручення, з відміткою на довідці Укрпошти «адресат відсутній за вказаною адресою».

Згідно з п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до ч.ч. 3, 7 ст. 120 ГПК України, виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Отже, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення, інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Відповідач не повідомляв суд про зміну місцезнаходження, копія ухвали від 10.11.2021 надсилалась судом за адресою, зазначеною позивачем у позовній заяві, яка співпадає з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 15.05.2018 у справі № 904/6063/17, отримання поштової кореспонденції залежить від волевиявлення юридичної особи і на неї, як на суб`єкта господарської діяльності покладається обов`язок належної організації отримання поштової кореспонденції, пов`язаної із здійснюваною господарською діяльністю. Сам лише факт неотримання скаржником кореспонденції, якою суд із додержанням вимог процесуального закону надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася до суду у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки наведене зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на її адресу (аналогічна позиція викладена в постановах КГС ВС від 16.05.2018 у справі № 910/15442/17, від 10.09.2018 у справі № 910/23064/17, від 24.07.2018 у справі № 906/587/17).

Як звернув увагу Верховний суд у складі колегії Касаційного господарського суду у постанові від 19.02.2020 у справі № 910/16409/15: «свідоме неотримання судової кореспонденції, яка направлялася за офіційною юридичною адресою, є порушенням норм процесуального права та може бути розцінено судом як дії, спрямовані на затягування розгляду справи та свідчити про зловживання процесуальними правами учасника справи, які направлені на перешкоджання здійснення своєчасного розгляду справи. З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що, сторона була обізнана про розгляд справи в суді, повідомлялася про дату, час та місце судових засідань за вказаною адресою, однак не скористався правом участі у судових засіданнях, тому відсутні підстави вважати, що судом під час розгляду справи було порушено норми процесуального права щодо повідомлення останнього про час та місце судового розгляду».

Права відповідача, як учасника справи, не можуть забезпечуватись судом за рахунок порушення прав позивача на своєчасне вирішення спору судом, що є безпосереднім завданням господарського судочинства, та яке відповідно до норм частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд зазначає, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Суд нагадує, що роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України"). Суд нагадує, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (рішення Суду від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України"). До того ж організація провадження таким чином, щоб воно було швидким та ефективним, є завданням саме національних судів (рішення Суду від 21.10.2010 у справі "Білий проти України").

Відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Разом з тим, ст. 248 ГПК України встановлено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

У справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" Європейським судом з прав людини наголошено, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді.

Згідно з ч. 3 ст. 202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Враховуючи положення ст.ст. 13, 74 ГПК України, якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності сторін судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами без явки в судове засідання представників сторін. Суд також враховує, що явка сторін у судове засідання 01.12.2021 обов`язковою не визнавалася, строк розгляду даної справи спливає 07.12.2021.

У судовому засіданні 07.12.2021 судом справу розглянуто по суті, підписано вступну та резолютивну частини рішення.

4. Обставини справи, встановлені судом, та докази що їх підтверджують

09.09.2019 між Державним підприємством Дослідне господарство Мелітопольське Мелітопольської дослідної станції садівництва імені М.Ф. Сидоренка Інституту садівництва Національної академії аграрних наук (продавець, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю Акімфрут (покупець, відповідач у справі) укладений договір купівлі-продажу № 09.06.

Відповідно до п. 1.1 договору, продавець зобов`язується передати у власність покупця яблуко несортове (далі товар), а покупець зобов`язується прийняти та оплатити його.

Найменування, загальна кількість, одиниці виміру товару визначаються сторонами у накладних, які є невід`ємною частиною даного договору (п. 1.2).

Згідно з п. 2.2, загальна сума договору становить суму усіх підписаних накладних до даного договору.

Умовами п. 3.1 договору сторони визначили, що право власності на товар переходить від продавця до покупця з моменту підписання накладних.

Відповідно до п. 4.1 договору, оплата за товар здійснюється за домовленістю сторін (аванс або післяоплата протягом 3 банківських днів з моменту отримання товару).

Згідно з п. 8.1, даний договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.03.2020.

Із матеріалів даної справи вбачається, що на виконання умов укладеного договору продавець поставив, а покупець прийняв товар (яблуко):

- на суму 60578,28 грн. на підставі видаткової накладної № РН-0000029 від 04.02.2020; на суму 62695,08 грн. на підставі видаткової накладної № РН-0000028 від 04.02.2020; на суму 80616,90 грн. на підставі видаткової накладної № РН-0000795 від 29.11.2019; на суму 97278,96 грн. на підставі видаткової накладної № РН-0000635 від 25.09.2019, на суму 81640,80 грн. на підставі видаткової накладної № РН-0000634 від 24.09.2019, на суму 79681,20 грн. на підставі видаткової накладної № РН-0000633 від 24.09.2019, на суму 97536,00 грн. на підставі видаткової накладної № РН-0000590 від 12.09.2019, на суму 69141,00 грн. на підставі видаткової накладної № РН-0000585 від 11.09.2019, на суму 27417,00 грн. на підставі видаткової накладної № РН-0000584 від 09.09.2019, що разом складає 656585,22 грн.

Оплата за отриманий товар відповідачем була здійснена частково у загальній сумі 533311,86 грн., що підтверджується копіями банківських виписок:

- у сумі 27417,00 грн. 17.09.2019, у сумі 69141,00 грн. 20.09.2019, у сумі 79681,20 грн. 04.10.2019, у сумі 97536,00 грн. 04.10.2019, 81640,80 грн. 08.10.2019, 97278,96 грн. 15.10.2019, 80616,90 грн. 11.02.2020.

Між сторонами у справі підписаний акт звірки взаєморозрахунків за 01.01.2019 30.08.2020, відповідно до якого заборгованість на користь позивача (сальдо на 01.01.2019) склала 123273,36 грн.

У матеріалах справи наявна копія претензії вих. № 154 від 20.08.2020, адресованої позивачем відповідачу, щодо сплати заборгованості. Разом з тим доказів її надіслання, вручення відповідачу матеріали справи не містять та позивачем не подані.

5. Норми права та мотиви, з яких виходить господарський суд при ухваленні рішення

Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічний припис містить ст. 193 ГК України.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є договір.

За приписами ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Правовідносини сторін є господарськими та такими, що виникли на підставі договору купівлі-продажу товару.

За приписами ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Заборгованість відповідача перед позивачем за договором купівлі-продажу № 09.06 від 09.09.2019 склала суму 123273,36 грн., що підтверджено матеріалами справи та не спростовано відповідачем. Усі видаткові накладні, що покладені у підставу позову, підписані одержувачем товару, підпис якого скріплений круглою печаткою юридичної особи відповідача.

Відповідач отримання товару не заперечив, не оплаченими відповідачем залишилися видаткові накладні № РН-0000029 від 04.02.2020 на суму 60578,28 грн. та № РН-0000028 від 04.02.2020 на суму 62695,08 грн.

Суд також враховує підписання між сторонами у справі акту звірки, який з боку відповідача підписаний головним бухгалтером, підпис якого скріплений круглою печаткою товариства.

Суд зазначає, що акт звірки не є первинним бухгалтерським документом, що відображає господарську операцію, а лише складається на підставі таких документів. Мета складання акта звірки, на відміну від первинного бухгалтерського документа (який має на меті відображення господарської операції) полягає у визначенні стану розрахунків між сторонами, виявленні боргу або його відсутності на підставі первинних документів.

У даному випадку суд враховує також позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 20.04.2021 у справі № 910/14518/19, де зазначено, що відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання осіб.

Подібні висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18, від 19.04.2018 у справі № 905/1198/17, від 08.05.2018 у справі № 910/16725/17, від 17.10.2018 у справі № 905/3063/17 та від 04.12.2019 у справі № 916/1727/17.

Доказів сплати заборгованості, що виникла за договором № 09.06 від 09.09.2019, суду не надано. Відповідач наявність заборгованості не заперечив, позовні вимоги не спростував.

Враховуючи наведене, з відповідача на користь позивача слід стягнути 123273,36 грн. основного боргу, позов у цій частині визнається судом обґрунтованим.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19, зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (пункт 43 мотивувальної частини постанови).

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд перевірив складений позивачем розрахунок 3% річних та зазначає, що позивачем неправильно визначено початок періоду нарахування річних з 07.02.2020, оскільки останнім днем для розрахунків (3 банківських дня з моменту отримання товару) було 07.02.2020, відтак, річні слід нараховувати починаючи з 08.02.2020. Позивач не врахував приписи ст. 253 ЦК України, якими встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно перерахунку суду, 3% річних у межах заявленого позивачем періоду складають 5796,59 грн., які слід стягнути з відповідача на користь позивача. У стягненні 9,41 грн. 3% річних судом відмовляється у зв`язку з необґрунтованістю позову у цій частині.

Розрахунок інфляційних втрат, зроблений позивачем, визнається судом правильним. З відповідача на користь позивача стягується 14242,11 грн. інфляційних втрат.

Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Відповідно до ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з вимогами Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Судом встановлено, що сторонами був укладений договір купівлі-продажу № 09.06, в якому сторони не встановили конкретного виду відповідальності сторін, зокрема, не визначили порядок та розмір нарахування пені за порушення стороною грошового зобов`язання.

За таких обставин, у стягненні 27890,18 грн. пені слід відмовити.

Таким чином, позов у цілому судом задовольняється частково.

6. Розподіл судових витрат

Згідно з п. 2 ч. 1, п. 1 ч. 4 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача стягується 2149,69 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Акімфрут (вул. Курортна, буд. 71, смт. Якимівка, Якимівський район, Запорізька область, 72503, ) на користь Державного підприємства Дослідне господарство Мелітопольське Мелітопольської дослідної станції садівництва імені М.Ф. Сидоренка Інституту садівництва Національної академії аграрних наук (юридична адреса: вул. Стара, буд. 1, с. Фруктове, Мелітопольський район, Запорізька область, 72383; поштова адреса: вул. Вакуленчука, буд. 99, м. Мелітополь, Запорізька область, 72311, ) 123273 (сто двадцять три тисячі двісті сімдесят три) грн. 36 коп. основного боргу, 5796 (п`ять тисяч сімсот дев`яносто шість) грн. 59 коп. 3% річних, 14242 (чотирнадцять тисяч двісті сорок дві) грн. 11 коп. інфляційних втрат, 2149 (дві тисячі сто сорок дев`ять) грн. 69 коп. судового збору.

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Відповідно ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено згідно з вимогами ст. 238 ГПК України та підписано 13 грудня 2021.

Рішення розміщується в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою у мережі Інтернет за посиланням: http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя О.В. Ярешко