ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

13.12.2021 Справа № 905/1985/21

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "І-ПАК" (, місцезнаходження: 49000, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Святослава Хороброго, буд. 12; адреса для листування: 52520, Дніпровська обл., Синельниківський р-н, смт. Іларіонове, вул. Чехова, буд. 2),

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Екоіллічпродукт" (, місцезнаходження: 87506, Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Свободи, буд. 20),

про стягнення 33771,19 грн.

суддя Величко Н.В.

без виклику сторін, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "І-ПАК" звернулося до Господарського суду Донецької області з позовом б/н від 12.10.2021 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Екоіллічпродукт" заборгованості у розмірі 33771,19 грн., з яких: 30000,00 грн. основна сума боргу, 3036,91 - пеня, 581,06 грн. - три відсотки річних та 153,22 грн. інфляційні втрати, крім того, судові витрати за розгляд справи в розмірі 7272,00 грн. (вх. №21720/21 від 19.10.2021)

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на належне виконання відповідачем умов договору поставки № 0104/2/294 від 01.04.2016 в частині повної та своєчасної сплати за поставлений товар.

На підтвердження позовних вимог надано суду: розрахунок позовних вимог, договір поставки № 0104/2/294 від 01.04.2016, рахунок на оплату № 364 від 31.05.2021, видаткову накладну № 371 від 31.05.2021, товаро-транспортну накладну № 371 від 31.05.2021, проект акту звірки станом на 07.10.2021, платіжні доручення № 5324 від 14.01.2021, № 5325 від 14.01.2021, № 5467 від 15.02.2021, № 5571 від 25.02.2021, № 1505 від 17.03.2021, № 1927 від 05.04.2021, № 5918 від 22.04.2021, № 2808 від 12.05.2021, № 3023 від 19.05.2021, № 3226 від 27.05.2021, № 3244 від 28.05.2021, № 3547 від 10.06.2021, № 3937 від 05.07.2021, № 4157 від 09.07.2021, № 4237 від 19.07.2021, № 6653 від 13.08.2021, № 4663 від 16.08.2021, № 5418 від 16.09.2021, правовстановлюючі та статутні документи підприємства, договір про надання правової допомоги, акт приймання-передачі виконаних робіт, приходний касовий ордер, ордер на надання правничої (правової) допомоги, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката, копії яких долучено до справи.

Ухвалою господарського суду від 25.10.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 905/1985/21; постановлено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін; встановлено сторонам строк для вчинення дій процесуального характеру (надання суду відзиву на позовну заяву відповідачем, відповіді на відзив позивачем тощо).

08.11.2021 через канцелярію господарського суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву б/н від 03.11.2021 (вх.№23227/21), в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 33771,19 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн., обґрунтовуючи наступним.

По-перше, до відзиву на позовну заяву відповідач надає копії платіжних доручень №5994 від 20.10.2021 на суму 15 000,00 грн. та № 6016 від 21.10.2021 на суму 15 000,00 грн. на підтвердження здійснення повного розрахунку з позивачем за поставку товару за видатковою накладною № 371 від 31.05.2021.

По-друге, на думку відповідача, позивачем неправильно зазначена сума заборгованості та відповідних оплат, не враховані інші оплати, так, наприклад, відповідачу не зрозумілий порядок зарахування грошових коштів (яким чином та на підставі чого здійснений розподіл грошових коштів) за платіжним дорученням № 4237 від 19.07.2021.

По-третє, відповідач звертає увагу суду на відсутність детального опису робіт (наданих послуг) адвоката, із зазначенням витраченого часу на відповідні види робіт та відсутність у договорі про надання правової допомоги, укладеним між позивачем та його представником, повноважень адвоката (таких як сплата судового збору від імені клієнта; направлення позовної заяви до суду, а копії стороні у справі; виготовлення копій документів), які у свою чергу були вказані адвокатом в акті приймання-передачі виконаних робіт. Зазначені обставини та, на думку відповідача, нескладність предмета спору є підставами для відмови у задоволенні вимоги позивача про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн.

До відзиву додано: докази відправки відзиву позивачу, платіжні доручення № 6016 від 21.10.2021 на суму 15000,00 грн. та №5994 від 20.10.2021 на суму 15000,00 грн., копії яких долучено до справи.

У встановлений судом строк відповіді на відзив від позивача не надходило.

Згідно з положеннями ст. 248 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Частинною 3 ст. 252 ГПК України передбачено, що якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог ч. 1 ст. 120 ГПК України.

Враховуючи належне повідомлення сторін про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику їх уповноважених представників, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи у повному обсязі, дослідивши та надавши оцінку кожному доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивачем, як постачальником, та відповідачем, як покупцем, було укладено Договір поставки № 0104/2/294 від 01.04.2016 (далі Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору постачальник зобов`язаний передати покупцю у власність товар у кількості, за номенклатурою, цінами, та у термін, передбачені видатковими накладними, а покупець зобов`язаний прийняти й оплатити вартість Товару у термін, який передбачено цим Договором.

Положеннями розділу 3 Договору визначено, що ціна за кожну партію товару встановлюється згідно договірних цін з урахування ПДВ, діючих на момент поставки (п. 3.1).

Розрахунки за товар здійснюються шляхом перерахування грошових коштів з р/рахунку Покупця на р/рахунок Постачальника на умовах відстрочки платежу 14 (чотирнадцяти) календарних днів з моменту отримання товару (п. 3.2).

За несвоєчасну оплату поставленого товару покупець має сплатити постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє на момент виникнення заборгованості, від суми заборгованості за кожен день прострочки (п. 3.3).

Згідно з п. 4.4 Договору передача (приймання-здача) товару здійснюється в пункті поставки, що вказано в п. 4.2 даного Договору та проводиться уповноваженими представниками постачальника і покупця та оформлюється шляхом підписання накладних. Датою поставки партії товару вказується дата в накладній.

Згідно з п. 8.1 Договір набирає чинності з моменту з моменту підписання його сторонами і діє до 31 грудня 2016 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань. У випадку, якщо жодна із сторін за 30 днів до закінчення терміну дії Договору не попередить про намір розірвати Договір, термін дії договору автоматично продовжується на наступний календарний рік.

Договір підписаний повноважними представниками сторін та скріплений печатками.

Доказів розірвання договору матеріали справи не містять.

За змістом ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори, що укладаються між суб`єктами цивільних правовідносин, до яких законодавцем віднесено договір поставки (ст. 712 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Положеннями ст. 509 ЦК України визначено поняття зобов`язання - правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Поняття господарського зобов`язання визначено в ст. 173 Господарського кодексу України (далі ГК України), а саме господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Згідно зі ст. 193 ГПК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Матеріали справи свідчать, що за видатковою накладною № 364 від 31.05.2021 та товаро-транспортною накладною № 371 від 31.05.2021, відповідач (покупець) отримав від позивача товар на загальну суму 91410,00 грн. Вказані документи підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені їх печатками.

На виконання умов договору позивачем виставлений відповідачу рахунок на оплату №364 від 31.05.2021 за поставлений товар за видатковою накладною № 371 від 31.05.2021 на суму 91510,00 грн. Копія зазначеного документа міститься в матеріалах справи.

Доказів повернення повністю чи частково товару позивачу в матеріалах справи відсутні, як відсутні і докази пред`явлення відповідачем позивачу будь-яких претензій щодо якості, кількості, комплектності товару тощо.

З огляду на умови договору та норми чинного законодавства строк виконання зобов`язань з оплати отриманого товару у відповідача наступив 14.06.2021.

Як вказує позивач, всупереч умовам договору поставки № 0104/2/294 від 01.04.2016, відповідач зобов`язання щодо своєчасної оплати за отриманий товар виконав не в повному обсязі та здійснив часткову оплату за поставлений товар у сумі 61409,44 грн. наступним чином:

- 19.07.2021р. 30905,56 грн. (відповідно до платіжного доручення № 4237 від 19.07.2021; призначення платежу: «оплата за пленку п/э счет № 321 от 14.05.2021, сч. № 364 от 31.05.2021 ,сч.№ 360 от 28.05.2021»);

- 13.08.2021р. 10000,00 грн. (відповідно до платіжного доручення № 6653 від 13.08.2021; призначення платежу: «оплата за пленку сч.№ 364 от 31.05.2021»);

- 16.08.2021р. 5000,00 грн. (відповідно до платіжного доручення № 4663 від 16.08.2021; призначення платежу: «оплата за пленку сч.№ 364 от 31.05.2021»);

- 16.09.2021р. 15504,44 грн. (відповідно до платіжного доручення № 5418 від 16.09.2021; призначення платежу: «оплата за пленку сч.№ 364 от 31.05.2021»).

У зв`язку з цим, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за поставлений товар у розмірі 30000,00 грн. згідно позовної заяви, що розглядається.

Відповідно до наданих відповідачем разом з відзивом доказів, останнім було здійснено перерахування грошових кошів на рахунок позивача у розмірі 30000,00 грн., а саме:

- 20.10.2021р. 15000,00 грн. (відповідно до платіжного доручення № 5994; призначення платежу: «оплата за пленку п/э счет №364 от 31.05.2021»);

- 21.10.2021р. 15000,00 грн. (відповідно до платіжного доручення № 6016 від 21.10.2021; призначення платежу: «оплата за пленку п/э счет №364 от 31.05.2021».

Відповідач просить суд відмовити у задоволенні вимог позивача, зокрема, про стягнення основного боргу розмірі 30000,00 грн., обґрунтовуючи це тим, що останнім вищевказаними платіжними дорученнями № 5994 та № 6016 здійснено повний розрахунок з позивачем, при цьому зазначаючи, що позивачем такі платіжні доручення до позовної заяви долучені не були.

Суд відхиляє такі аргументи відповідача з наступних підстав.

Господарський суд звертає увагу відповідача на те, що днем подання заяви до суду є день відправлення заяви на адресу суду поштою та, як вбачається з поштового конверту, а також з інформації, що міститься на офіційному сайті «Укрпошта», оформлення відправлення позовної заяви у відділенні поштового зв`язку датоване 12.10.2021, у той же час погашення заборгованості за поставку товару за товаро-транспортною накладною № 371 від 31.05.2021 відповідачем було здійснено 20.10.2021 та 21.10.2021 відповідно.

Відтак, сума основного боргу у розмірі 30000,00 грн. за договором поставки № 0104/2/294 від 01.04.2016 згідно видаткової накладної № 364 від 31.05.2021 існувала на час звернення позивача до суду з цим позовом.

Положеннями п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України передбачено, що господарський суд закриває провадження у справі, у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору.

Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми Кодексу можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Таким чином, відповідач повністю оплатив суму основного боргу після звернення позивача до суду. Вказані обставини зумовлюють саме закриття провадження у справі, а не відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині, оскільки відмова у задоволенні позову може мати місце лише у випадку, якщо заборгованість була погашена боржником до звернення кредитора із відповідним позовом до суду, тобто фактично не існувала на момент такого звернення.

Згідно ч. 1-4 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 3036,91 грн., 3% річних у розмір 581,06 грн., інфляційних втрат у розмірі 153,22 грн.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 ст. 624 ЦК України встановлено: якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 217 ГК України вбачається, що одним із видів господарських санкцій у сфері господарювання є штрафні санкції, які згідно з ч. 1 ст. 230 ГК України визначаються у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України встановлюється законом. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі.

Законодавець пов`язує можливість застосування штрафних санкцій за порушення строків виконання зобов`язань саме з умовами їх встановлення у договорі за відсутності законодавчого врегулювання розміру таких санкцій.

У пункті 3.3 Договору сторони обумовили, що за несвоєчасну оплату поставленого товару покупець має сплатити постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє на момент виникнення заборгованості, від суми заборгованості за кожен день прострочки.

Враховуючи вищевикладене, у зв`язку з простроченням відповідачем виконання договірних зобов`язань, позивачем на суми заборгованості було здійснено нарахування пені у розмірі 3036,91 грн., 3% річних у розмір 581,06 грн., які розраховані наступним чином (розрахунок додається до позовної заяви):

- на борг у розмірі 91410,00 грн. за період 15.06.2021 19.07.2021: пеня у розмірі 314,80 грн.; 3% річних у розмірі 262,96;

- на борг у розмірі 60504,44 грн. за період 20.07.2021 13.08.2021: пеня у розмірі 658,08 грн.; 3% річних у розмірі 124,32 грн.;

- на борг у розмірі 50504,44 грн. за період 14.08.2021 16.08.2021: пеня у розмірі 66,42 грн.; 3% річних у розмірі 12,44 грн.;

- на борг у розмірі 45504,44 грн. за період 17.08.2021 17.09.2021: пеня у розмірі 648,28 грн.; 3% річних у розмірі 119,68 грн.;

- на борг у розмірі 30000,00 грн. за період 18.09.2021 12.10.2021: пеня у розмірі 349,32 грн.; 3% річних у розмірі 61,64 грн.

Здійснивши перевірку розрахунку позивача, господарським судом встановлена помилка щодо розрахункового періоду « 17.08.2021 17.09.2021», оскільки згідно з платіжним дорученням № 5418 погашення основної заборгованості було здійснено відповідачем 16.09.2021 (правильний розрахунковий період 17.08.2021 16.09.2021), отже відповідно наступний розрахунковий період починається з 17.09.2021 та закінчується датою подання позовної заяви 12.10.2021.

Господарським судом, з урахуванням правильно визначених періодів, застосувавши межі періоду, що визначені позивачем у розрахунку, здійснено перевірку за допомогою програми інформаційно-пошукової системи «ЛІГА Закон» та встановлено, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягають загальний розмір пені - 3029,69 грн. та загальний розмір 3% річних - 579,78 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 153,22 грн., суд виходить з наступного.

Інфляційні втрати розраховані позивачем наступним чином: на борг у розмірі 91410,00 грн. за період червень 2021липень 2021 року інфляційні склали 274,23 грн., на борг у розмірі 60504,44 грн. за період серпень 2021 серпень 2021 року - 121,01 грн.

Господарський суд враховує, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення становить місяць.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При цьому індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 20.10.2020 у справі № 910/13071/19 роз`яснила, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Подальший розрахунок інфляційних збитків здійснюється з урахуванням саме проіндексованого залишку основного боргу за попередній місяць у тій же послідовності (шляхом перемножування на індекс інфляції за наступний місяць та віднімання конкретної суми погашення боргу у новому розрахунковому місяці).

Господарський суд враховує висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладені в постанові від 25.08 2020 у справі №924/534/19 щодо розрахунку інфляційних втрат у разі часткового погашення суми боргу.

Так, ст. 625 ЦК України передбачено розрахунок індексу інфляції не за окремі інтервали часу, а в цілому за весь період прострочення і якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику «дефляція», то це не змінює його правової природи та не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення.

Встановлення компетентним органом (Кабінетом Міністрів України) механізму перемножування індексів інфляції за певний період для обрахування інфляційних збитків означає, що «вартість грошей з індексом інфляції за попередній період» є визначальною при індексації грошової суми за кожний наступний період. У математиці це називається «послідовність, утворена за певною закономірністю».

Касаційний суд роз`яснює, що при зменшенні суми боргу у конкретному місяці "А" на певну суму (до прикладу 100 грн.) до уваги береться сума боргу на початок розрахункового періоду "Х", помножена на індекс інфляції у цьому місяці (до прикладу, " і-1"), і від зазначеного добутку необхідно віднімати суму погашення (100 грн.) Отже, у математичному викладі це можна відобразити такою формулою: "Х" * "і-1" - 100 грн. = "ЗБ", де "Х" - залишок боргу на початок розрахункового періоду, "і-1" - офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці та 100 грн. - умовна сума погашення боргу у цьому місяці, а "ЗБ" - залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці та часткового погашення боргу у цьому ж місяці).

А за наступний місяць базовою сумою для розрахунку індексу інфляції буде залишок боргу разом з інфляційною складовою за попередній місяць ("ЗБ" відповідно до наведеної формули), який перемножується на індекс інфляції за цей місяць, і від зазначеного добутку має відніматися сума погашення боржником своєї заборгованості у поточному місяці (якщо таке погашення відбувалося).

Суд зазначає, що такий спосіб розрахунку інфляції за статтею 625 ЦК України з точки зору математичного підходу не є єдиним, але вбачається найбільш простим для застосування юристами.

Подальший розрахунок інфляційних збитків здійснюється з урахуванням саме проіндексованого залишку основного боргу за попередній місяць у тій же послідовності (шляхом перемножування на індекс інфляції за наступний місяць та віднімання конкретної суми погашення боргу у новому розрахунковому місяці).

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі об`єднаної палати касаційного господарського суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19 та від 25.08.2020 по справі №924/534/19.

Враховуючи вищевказані правові позиції та здійснивши перевірку за допомогою програми інформаційно-пошукової системи «ЛІГА Закон», судом встановлено, що за вказані позивачем періоди розмір інфляційних втрат становить 172,67 грн.

Згідно ч.2 ст.237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Відтак, інфляційні втрати підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача у пред`явленому розмірі 153,22 грн.

Щодо тверджень відповідача про неправильність зарахування грошових коштів позивачем, а саме здійснений останнім розподіл грошових коштів за платіжним дорученням №4237 від 19.07.2021, господарський суд зазначає таке.

Як встановлено вище, позивачем виставлений відповідачу рахунок на оплату № 364 від 31.05.2021 за поставлений товар за спірною видатковою накладною № 371 від 31.05.2021 на суму 91510,00 грн.

За платіжним дорученням №4237 від 19.07.2021 відповідачем перераховано позивачу 50000,00 грн. з призначенням платежу: «оплата за пленку п/э счет №321 от 14.05.2021, сч. 364 от 31.05.2021 ,сч.№ 360 от 28.05.2021»

Обґрунтовуючи розподіл грошових коштів за вказаним платіжним дорученням, позивач зазначає, що фактично з 50000,00 грн., які були перераховані 19.07.2021 на рахунок останнього, в рахунок сплати за товар за спірною видатковою накладною № 371 від 31.05.2021 зараховано 30905,56 грн. Інша частина грошових коштів зарахована як сплата за поставку товару, здійсненого до 31.05.2021.

Досліджуючи платіжне доручення № 4237 від 19.07.2021 на суму 50000,00 грн. встановлено, що відповідачем здійснена оплата за декількома рахунками (№№ 321,364,360) які були виставлені позивачем, без зазначення конкретних сум зараховування по кожному з цих рахунків.

Постановою Правління Національного банку України № 22 від 21.01.2004 затверджена Інструкція про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті (далі - Інструкція), якою встановлені загальні правила, види і стандарти розрахунків клієнтів банків та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків. Нормами Інструкції встановлені вимоги щодо заповнення розрахункових документів.

Відповідно до пункту 3.1. Інструкції платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 3 до цієї Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 9 до цієї Інструкції, та подається до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків.

З додатків 3, 9 до Інструкції вбачається, що одним із реквізитів платіжного доручення є "Призначення платежу", який заповнюється з урахуванням вимог, установлених главою 3 Інструкції.

Пунктом 3.7. Інструкції визначено, що реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу".

Тобто, враховуючи вищевказаний припис, саме на відповідача покладався обов`язок щодо правильності заповнення графи «призначення платежу». Натомість, останнім було вказано лише рахунки, за якими позивач повинен здійснити зарахування, без визначення розміру погашення за кожним з них.

Доказів внесення змін у призначення платежу за платіжним дорученням № 4237 від 19.07.2021 матеріали справи не містять.

Водночас, будь-яких доказів на підтвердження того, що позивачем здійснено неправильне зарахування грошових коштів за платіжним дорученням № 4237 від 19.07.2021 відповідачем не надано.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі (Постанова Верховного Суду від 10.04.2020 у справі № 522/22023/16-ц).

Господарський суд враховує висновки Верховного Суду у справі № 911/2630/18 щодо правил виконання грошового зобов`язання стосовно алгоритму розподілу коштів у випадку не конкретизації платежу у господарському зобов`язанні.

З приводу наведеного Верховний суд зауважував, що у разі наявності заборгованості платежі мають відноситись на погашення заборгованості в хронологічному порядку: починаючи з тієї, що виникла у найдавніший період, до повного її погашення.

Вказане цілком відповідає позиції Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, який у постанові від 12.04.2018 по справі № 910/5475/17 вказав, що у випадку, коли в графі платіжного доручення «призначення платежу» відсутні, зокрема, посилання на період, дату, номер договору, згідно якого здійснюється платіж, тощо, такий період має визначатись одержувачем відповідно до умов договору між платником та одержувачем коштів. Якщо відповідні застереження у договорі відсутні, у разі наявності заборгованості платежі мають відноситись на погашення заборгованості в хронологічному порядку: починаючи з тієї, що виникла у найдавніший період, до повного її погашення.

Аналогічна позиція міститься також в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.12. 2019 у справі № 911/2630/18, від 26.09 2019 у справі № 910/12934/18, від 18.04.2018 у справі № 904/12527/16.

Таким чином платежі, здійснені відповідачем з призначенням платежу, яке містить посилання на декілька рахунків на оплату, без конкретизації розміру погашення по кожному з них, зараховувалися позивачем на погашення заборгованості за товар в хронологічному порядку. Відповідачем не доведено, що позивач здійснив невірно зарахування сум, отриманих за платіжним дорученням № 4237 від 19.07.2021.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення пені, інфляційних втрат, 3% річних підлягають задоволенню частково, а саме: сума пені 3029, 69 грн., сума 3% річних 579,78 грн., сума інфляційних втрат 153,22 грн.

Щодо розподілу судових витрат між сторонами за наслідками розгляду справи.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ст.123 ГПК України).

За приписами статті 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Як убачається, позивач у прохальній частині позовної заяви просить суд, зокрема, стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Судом встановлено, що представник позивача Луценко С.О. є адвокатом, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру адвокатів, повноваження підтверджено ордером АЕ № 1096517 від 12.10.2021 на надання правничої (правової) допомоги, свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю серія ДП №2949 від 10.08.2015 та посвідченням адвоката №0296.

До позовної заяви на підтвердження понесених судових витрат позивача на професійну правничу допомогу надано: Договір-доручення про надання правової допомоги б/н від 20.09.2021; акт приймання-передачі виконаних робіт б/н від 12.10.2021 за Договором доручення про надання правової допомоги від 20.09.2020 на суму 5000,00 грн., прибутковий касовий ордер серії 01АААГ № 002078 на суму 5000,00 грн.

Відповідно до п. 4.1 Договору-доручення про надання правової допомоги б/н від 20.09.2021 гонорар адвоката за цим Договором складає 5000,00 грн. до вартості якого входить: надання юридичної консультації клієнту та формування, його подальшої правової поведінки з юридичних питань, складання переліку документів та виготовлення їх копій з метою подальшого долучених до матеріалів позовної заяви (з подальшим завіренням даних копій), складання позовної заяви та формування потрібного пакету документів, що долучаються до неї, сплата судового збору від імені клієнта та направлення позовної заяви до суду, а копії стороні у справі. Підтвердженням надання зазначеного переліку (об`єму) правничої допомоги є підписаний Сторонами Акту приймання-передачі виконаних робіт.

З наданих матеріалів вбачається, що у відзиві на позовну заяву відповідач вказує на відсутність детального опису робіт (наданих послуг) адвоката, із зазначенням витраченого часу на відповідні види робіт та відсутність у договорі про надання правової допомоги, укладеним між позивачем та його представником, повноважень адвоката (таких як сплата судового збору від імені клієнта; направлення позовної заяви до суду, а копії стороні у справі; виготовлення копій документів), які у свою чергу були вказані адвокатом в акті приймання-передачі виконаних робіт. Зазначені обставини та, на думку відповідача, нескладність предмета спору є підставами для відмови у задоволенні вимоги позивача про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 126 ГПК України здійснені стороною у справі судові витрати на правничу допомогу визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Частиною 8 ст. 129 ГПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом установленого строку така заява залишається без розгляду. При цьому розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою (постанова Об`єднаної палати КГС ВС від 03.10.2019 у справі № 922/445/19).

Верховний Суд у постанові від 20.11.2018 у справі № 910/23210/17 зазначив, що види робіт або послуг адвоката, витрат, про відшкодування яких у справі заявлено вимогу, мають відповідати умовам договору про надання правової допомоги, положенням Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» і ГПК України.

Згідно із ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У постановах від 18.06.2019 у справі № 922/3787/17, від 01.08.2019 у справі № 915/237/18 Верховний Суд зазначив, що під час визначення розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Частиною 4 ст. 126 ГПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Верховний Суд у своїх позиціях (постанови КГС ВС від 07.08.2018 у справі № 916/1283/17, від 30.07.2019 у справі № 902/519/18), щодо застосування критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката, зазначає, що суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у ч. 4 ст. 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат.

Крім того, Верховний Суд у своїх рішеннях зазначив, що для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (постанови КГС ВС від 10.10.2018 у справі № 910/21570/17, від 14.11.2018 у справі № 921/2/18, додаткова постанова КГС ВС від 11.12.2018 у справі № 910/2170/18, від 10.10.2019 у справі № 909/116/19, від 18.03.2021 у справі № 910/15621/19, постанова ВП ВС від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Верховний Суд дотримується позиції, що необхідною умовою для вирішення питання розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують здійснення таких витрат учасником справи (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.01.2019 у справі № 19/64/2012/5003, від 05.02.2019 у справі № 906/194/18).

Відповідно до ч.ч. 5-6 ст. 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, у розумінні положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, є можливим лише на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт.

Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (постанова ОП КГС ВС від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, постанови КГС ВС від 27.11.2020 у справі № 911/4242/15, від 12.11.2020 у справі № 910/3233/18). Як убачається з аналізу судової практики Верховного Суду (постанови КГС ВС від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17, від 19.02.2019 у справі № 917/1071/18), якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу.

На переконання суду, відповідачем, який зазначає про неспівмірність витрат, не подано доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат зі складністю справи, наданим адвокатом позивача обсягом послуг, що види робіт або послуг адвоката не відповідають умовам договору про надання правової допомоги, не подано доказів невідповідності критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та що їх стягнення становить надмірний тягар для відповідача.

Подані позивачем документи, суд визнає належними та допустимими доказами понесення ним витрат на професійну правничу допомогу адвоката в загальній сумі 5000,00грн., суд визнає таку суму співмірною, зокрема позовним вимогам, строку розгляду справи, наданими послугами адвокатом, а тому такі витрати підлягають стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 13, 74, 76, 86, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Закрити провадження у справі № 905/1985/21 в частині стягнення з відповідача суми основного боргу за Договором поставки № 0104/2/294 від 01.04.2016 у розмірі 30000,00 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Екоіллічпродукт» (, місцезнаходження: 87506, Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Свободи, буд. 20) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "І-ПАК" (, місцезнаходження: 49000, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Святослава Хороброго, буд. 12; адреса для листування: 52520, Дніпровська обл., Синельниківський р-н, смт. Іларіонове, вул. Чехова, буд. 2) суму пені 3029,69 грн. (три тисячі двадцять дев`ять гривень 69 копійок), суму 3% річних 579,78 грн. (п`ятсот сімдесят дев`ять гривень 78 копійок), суму інфляційної збитків 153,22 грн. (сто п`ятдесят гривень 22 копійки.); відшкодування витрат зі сплати судового збору в сумі 2269,44 грн. (дві тисячі двісті шістдесят дев`ять гривень 44 копійки) та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4998,00 грн. (чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто вісім гривень 00 копійок).

В іншій частині вимог - відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

Згідно із ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів (ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення підписано 13.12.2021.

Суддя Н.В. Величко