ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2021 р. м. Рівне Справа № 918/931/21

Господарський суд Рівненської області у складі судді А.Качура,

розглянув матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Донбас"

до відповідача: Фермерського господарства "П`ятигірське"

про: стягнення 419 478,76 грн.

секретар судового засідання: Коваль С.М.;

представники:

від позивача: Колісник Б.О.;

від відповідача: не з`явився;

ОПИС СПОРУ

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Донбас" звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до Фермерського господарства "П`ятигірське" про стягнення 419 478,76 грн., з яких: 23 676,17 грн. інфляційні втрати, 96 060,88 грн. 48% річних, 72 045,65 грн. пені та 227 676,17 грн. штраф.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Донбас" та Фермерським господарством "П`ятигірське" було укладено договір поставки №КС58/18, за умовами якого в терміни, визначені договором, постачальник зобов`язується передати у власність покупця продукцію виробничо-технічного призначення, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього грошову суму (вартість, ціну), визначену договором.

Однак всупереч умовам договору відповідачем здійснено оплату вказаних товарів з порушенням строків оплати, визначених договором.

У зв`язку з цим позивач вважає, що відповідно до статті 7 договору, відповідач зобов`язаний сплатити позивачу: пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми боргу за кожний день прострочення (п.7.1.1. договору) в розмірі 72 045,65 грн.; штрафи (п.7.8 договору) в розмірі 227 676,17 грн.; 48% річних від простроченої суми (п.7.7 договору) в розмірі 96 060,88 грн.; суму інфляційних втрат (інфляційної складової) (ч.2 ст.625 ЦК України) 23 696,06 грн.

Відзиву з відображенням своєї правової позиції відповідач суду не надав.

Процесуальні дії у справі

Ухвалою суду від 26 жовтня 2021 року клопотання позивача задоволено, спір визнано малозначним, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, справу призначено до слухання в засіданні на 23 листопада 2021 року.

В судовому засіданні 23 листопада 2021 року оголошено перерву до 09 грудня 2021 року, крім того суд вирішив продовжити відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву до 09 грудня 2021 року.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов.

В судове засідання представник відповідача не з`явився, відзиву на позов у встановлені судом строки не надав, причин неявки суду не повідомив. Суд вважає за необхідне відзначити, що про хід розгляду справи відповідач був обізнаний, оскільки в процесі розгляду справи відповідач подав клопотання про відкладення розгляду справи та продовження строку на подання відзиву, які судом були задоволенні. Ухвали суду про відкриття провадження у справі та продовження строку на подання відзиву та повідомлення про місце дату та час наступного судового засідання направлені відповідачу на адресою, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Водночас, з огляду на законодавче обмеження строків розгляду даного спору (ст. 248 ГПК України) та відсутність підстав для відкладення розгляду справи, суд не вважає за необхідне відкладати судовий розгляд цієї справи.

Водночас суд зауважує, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Законодавство України, в тому числі Господарський процесуальний кодекс України (далі - ГПК України), не зобов`язує й сторону у справі, зокрема позивача, з`ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно із статтею 93 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження учасника судового процесу з якихось причин не відповідає його місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю особу.

Згідно з положеннями статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Як унормовано пунктом сьомим статті 120 ГПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Згідно з Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень (затверджено Наказом Міністерства інфраструктури України 28.11.2013 № 958), нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку (без урахування вихідних днів об`єктів поштового зв`язку) у межах області та між обласними центрами України (у тому числі для міст Києва, Сімферополя, Севастополя) - Д+3, пріоритетної - Д+2, де Д - день подання поштового відправлення до пересилання в об`єкті поштового зв`язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання.

Таким чином, суд вважає, що було вжито належних та необхідних заходів для повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду справи.

МОТИВИ СУДУ ПРИ ПРИЙНЯТТІ РІШЕННЯ

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.

06 липня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Донбас" (позивач, постачальник) та Фермерським господарством "П`ятигірське" (покупець, відповідач), було укладено договір поставки №КС58/18 (далі - договір), відповідно до предмету якого в терміни, визначені договором, постачальник зобов`язується передати у власність покупця продукцію виробничо-технічного призначення (надалі - товар), а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього грошову суму (вартість, ціну), визначену договором.

Згідно з умовами пункту 2.1. договору, за договором постачається виключно оригінальна продукція, виробництва провідних компаній світу, асортимент, кількість, ціна якої визначаються додатками та/або накладними, що є невід`ємною частиною цього договору.

За змістом пункту 2.2. договору, ціна продукції, що поставляється за цим договором, вказується у додатках в національній валюті та визначається, в залежності від виду товару (Засоби Захисту Рослин (ЗЗР), Насіння, Міндобрива та Мікродобрива). Для Товару (ЗЗР, Насіння та Мікродобрив) сторони встановлюють ціну та його вартість у гривнях, а також визначають їх еквівалент у доларах США або Євро.

Відповідно до пункту 3.1. договору, порядок розрахунків за поставлений товар визначається в додатках до договору.

Пунктом 6.1. договору передбачено, що поставка продукції здійснюється на умовах визначених у додатках до цього договору.

Як слідує з матеріалів справи, 06 липня 2018 року позивачем та відповідачем було укладено додаток №1 до договору, згідно з яким позивач зобов`язався поставити товари загальною вартістю 56 818,55 грн. Водночас, відповідач зобов`язався сплатити 100% вартості товару до 15 вересня 2018 року.

Як видно з видаткової накладної №6432 від 09 липня 2018 року, на виконання умов договору позивачем поставлено відповідачу товари загальною вартістю 56 818,55 грн.

26 липня 2018 року позивач та відповідач уклали додаток №2 до договору, згідно з яким позивач зобов`язався поставити товари загальною вартістю 319 536,68 грн. Натомість відповідач зобов`язався здійснити оплату вартості товарів в наступному порядку: 20% вартості товару (63 907,33 грн.) в строк до 15 вересня 2018 року; 80% вартості товару (255 629,34 грн.) в строк до 15 жовтня 2018 року.

Відповідно до видаткової накладної №6915 від 26 липня 2018 року, на виконання умов договору позивач поставив відповідачу товари загальною вартістю 319 536,68 грн.

08 серпня 2018 року позивачем та відповідач уклали додаток №3 до договору, згідно з яким позивач зобов`язався поставити товари загальною вартістю 377 704,07 грн., а відповідач зобов`язався здійснити оплату 100% вартості оплату вартості в строк до 15 жовтня 2018 року.

Як видно з видаткової накладної №7353 від 09 серпня 2018 року, на виконання умов договору позивачем поставлено відповідачу товари загальною вартістю 377 704,07 грн.

24 вересня 2018 року позивач та відповідач уклали додаток №4 до договору, згідно з яким позивач зобов`язався поставити товари загальною вартістю 384 321,66 грн., водночас, відповідач зобов`язався здійснити оплату 100% вартості товарів в строк до 15 жовтня 2018 року.

Як видно з видаткової накладної №8576 від 24 вересня 2018 року, на виконання умов договору позивачем поставлено відповідачу товари загальною вартістю 384 321,66 грн.

Таким чином, на виконання умов договору позивачем було поставлено, а відповідачем отримано, товарів на загальну суму 1 138 380,96 грн.

Позивач вказує, що всупереч умовам договору відповідач здійснив оплату вказаних товарів з порушенням строків оплати, визначених договором.

Як слідує з наявних в матеріалах справи доказів, відповідачем здійснено наступні проплати: 08 листопада 2018 року 56 181,66 грн., та 56 818,55 грн., 11 грудня 2018 року 125 000,00 грн., 21 грудня 2018 року 500 000,00 грн., 22 грудня 2018 року 400 380,75 грн.

Згідно з умовами пункту 7.1.1. договору за порушення передбачених договором зобов`язань встановлено, що покупець за несвоєчасну оплату продукції сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми боргу за кожний день прострочення.

Згідно з умовами пункту 7.8. договору, в разі прострочення покупцем платежу, визначеного окремим додатком більше ніж на 10 днів, покупець сплачує додаткового штраф у розмірі 20% від суми несвоєчасно сплаченого товару.

Згідно з умовами пункту 7.7. договору, в разі невиконання покупцем зобов`язань щодо оплати товару та невиконання зобов`язань, передбачених розділом 3 договору покупець, відповідно до ст.625 ЦК України, сплачує на користь постачальника, крім суми заборгованості, 48% річних. Річні нараховуються на загальну суму простроченої заборгованості.

Пунктом 7.9. договору передбачено, що стягнення штрафних санкцій (пені, штрафу, процентів) за договором відповідно до п.6 ст.232 ГК України не обмежується строком нарахування та припиняється в день виконання стороною зобов`язання, а строк позовної давності щодо їх стягнення, у відповідності до ст.259 ЦК України, продовжується до 3-х років.

Враховуючи вищезазначені умови договору позивачем нараховано відповідачу наступні штрафні санкції, інфляційні втрати та відсотки річних.

За прострочення оплати поставленого згідно з додатком №1 до договору позивач нарахував відповідачу з 16 вересня 2018 року по 07 листопада 2018 року 965,92 грн. інфляційних втрат, 2 970,13 грн. пені, 3 960,18 грн. 48% річних, 11 363,71 грн. штрафу.

За прострочення оплати поставленого згідно з додатком №2 до договору позивач нарахував відповідачу з 16 вересня 2018 року по 20 грудня 2018 року 5 880,23 грн. інфляційних втрат, 19 075,88 грн. пені, 25 434,52 грн. 48% річних, 63 907,32 грн. штрафу.

За прострочення оплати поставленого згідно з додатком №3 до договору позивач нарахував відповідачу з 16 жовтня 2018 року по 21 грудня 2018 року 8 351,79 грн. інфляційних втрат, 24 602,82 грн. пені, 32 803,76 грн. 48% річних, 75 540,81 грн. штрафу.

За прострочення оплати поставленого згідно з додатком №4 до договору позивач нарахував відповідачу з 16 жовтня 2018 року по 21 грудня 2018 року 8 498,12 грн. інфляційних втрат, 25 396,82грн. пені, 33 862,42 грн. 48% річних, 76 864,33 грн. штрафу.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів сторін

З наведених обставин видно, що спірні правовідносини є за своїм змістом майновими, заснованими на договорі, та стосуються прав та обов`язків щодо поставки товару. Спірний характер правовідносин базується на тому, що позивач вважає свої вимоги про стягнення неустойки, інфляційних та річних законними, оскільки відповідачем порушено умови договору.

Як унормовано положеннями статті 11 ЦК України та статті 174 Господарського кодексу України (далі ГК України) договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов`язків (господарських зобов`язань).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Згідно з визначеннями статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з правилами статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до положень статті 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Згідно з положеннями статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з положеннями статті 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України врегульовано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно зі статтею 662 ЦК України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з нормами статті 691 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Судом із фактичних обставин справи установлено, що відповідач свої обов`язки з оплати поставлено товару виконав з простроченням

Приписами статті 530 ЦК України унормовано, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Одним з основоположних принципів цивільного права є правова максима pacta sunt servanda (договори мають виконуватись). Цей принцип знайшов відображення в цивільному законодавстві: договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Також pacta sunt servanda, як один з основоположних цивільно-правових принципів, становить основу норм, що регулюють виконання господарських зобов`язань.

Так, у силу вимог положень статті 193 ГК України, які кореспондуються зі статтями 525, 526 ЦК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно з визначенням статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Предметом цього спору є вимога про стягнення 23 676,17 грн. інфляційних втрат, 96 060,88 грн. 48% річних, 72 045,65 грн. пені та 227 676,17 грн. штрафу.

Судом встановлено, що за товар поставлений згідно додатку №1 строк оплати встановлений до 15 вересня 2018 року.

За товар поставлений згідно додатку №2 строк оплати встановлений: до 15 вересня 2018 року 20% вартості, до 15 жовтня 2018 року 80% вартості.

За товар поставлений згідно додатку №3 строк оплати встановлений до 15 жовтня 2018 року.

За товар поставлений згідно додатку №4 строк оплати встановлений до 24 вересня 2018 року.

Як слідує з наявних в матеріалах справи доказів, відповідачем здійснено наступні проплати: 08 листопада 2018 року 56 181,66 грн., та 56 818,55 грн., 11 грудня 2018 року 125 000,00 грн., 21 грудня 2018 року 500 000,00 грн., 22 грудня 2018 року 400 380,75 грн.

Відповідно до статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

Статтею 193 ГК України встановлено, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Як зазначено в статті 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За змістом частини 2 статті 9 ЦК України законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Тож до правовідносин сторін договору щодо забезпечення належного виконання господарського договору штрафними санкціями (штраф, пеня) слід застосовувати положення глави 26 ГК України.

Згідно зі статтею 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частина 1 статті 173 ГК України містить визначення господарського зобов`язання, яким визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Тобто в розумінні статей 173, 230 ГК України неустойка (штраф, пеня) є різновидами господарських санкцій за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, суть якого може полягати як в зобов`язанні сплатити гроші (грошове зобов`язання), так і в зобов`язанні виконати роботу, передати майно, надати послугу (негрошове зобов`язання).

Відповідно до статті 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Отже, застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання, штрафних санкцій у вигляді пені або штрафу, передбачених частиною 4 статті 231 ГК України, є можливим, оскільки суб`єкти господарських відносин наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом встановлення при укладанні договору санкції за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань і пеня та штраф застосовуються за порушення будь-яких господарських зобов`язань, а не тільки за невиконання грошового зобов`язання. Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19.09.2019 року у справі №904/5770/18.

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлений частиною 3 статті 549 ЦК України, частиною 6 статті 231 ГК України, а право визначити у договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 ГК України. Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 статті 231 ГК України. При цьому в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, передбаченою статтею 627 ЦК України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За таких обставин одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19.09.2019 року у справі №904/5770/18, від 27.09.2019 року у справі №923/760/16, від 02.04.2019 року у справі №917/194/18, від 25.05.2018 року у справі №922/1720/17, від 09.02.2018 року у справі №911/2813/17, від 22.03.2018 року у справі №911/1351/17).

Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а в разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов`язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов`язання.

Відповідно до пунктів 7.1.1., 7.8. договору позивач нарахував відповідачу за прострочення оплати поставленого згідно з додатком №1 до договору з 16 вересня 2018 року по 07 листопада 2018 року 2 970,13 грн. пені та 11 363,71 грн. штрафу.

За прострочення оплати поставленого згідно з додатком №2 до договору позивач нарахував відповідачу з 16 вересня 2018 року по 20 грудня 2018 року 19 075,88 грн. пені та 63 907,32 грн. штрафу.

За прострочення оплати поставленого згідно з додатком №3 до договору позивач нарахував відповідачу з 16 жовтня 2018 року по 21 грудня 2018 року 24 602,82 грн. пені та 75 540,81 грн. штрафу.

За прострочення оплати поставленого згідно з додатком №4 до договору позивач нарахував відповідачу з 16 жовтня 2018 року по 21 грудня 2018 року 25 396,82грн. пені та 76 864,33 грн. штрафу.

Суд, здійснивши перерахунок пені та штрафу приходить до висновку, що вказаний розрахунок є законним та обґрунтованим.

За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з умовами пункту 7.7. договору сторонами погоджено інший розмір процентів річних, що відповідає вимогам статті 625 ЦК України, а саме: 48 процентів річних.

За прострочення оплати поставленого згідно з додатком №1 до договору позивач нарахував відповідачу з 16 вересня 2018 року по 07 листопада 2018 року 965,92 грн. інфляційних втрат, та 3 960,18 грн. процентів річних.

За прострочення оплати поставленого згідно з додатком №2 до договору позивач нарахував відповідачу з 16 вересня 2018 року по 20 грудня 2018 року 5 880,23 грн. інфляційних втрат, 25 434,52 грн. процентів річних.

За прострочення оплати поставленого згідно з додатком №3 до договору позивач нарахував відповідачу з 16 жовтня 2018 року по 21 грудня 2018 року 8 351,79 грн. інфляційних втрат та 32 803,76 грн. процентів річних.

За прострочення оплати поставленого згідно з додатком №4 до договору позивач нарахував відповідачу з 16 жовтня 2018 року по 21 грудня 2018 року 8 498,12 грн. інфляційних втрат та 33 862,42 грн. 48% річних.

Здійснивши перевірку наданих позивачем розрахунків інфляційних втрат та відсотків річних, суд приходить до висновку, що вказаний розрахунок є арифметично вірним, відповідає умовам договору та статті 625 ЦК України.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд робить висновок, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 419 478,76 грн., з яких: 23 676,17 грн. інфляційні втрати, 96 060,88 грн. 48% річних, 72 045,65 грн. пені та 227 676,17 грн. штраф є законними та обґрунтованими, поряд з тим суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Господарським кодексом України закріплено право сторін на власний розсуд формулювати умову договору про штрафні санкції (з дотриманням правил ч. 1 ст. 231 ГК України), їх розмір, спосіб обчислення, підстави застосування, співвідношення із збитками.

За частиною третьою статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.

Так, зокрема, неустойка спрямована на забезпечення компенсації майнових втрат постраждалої сторони. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.

За частиною другою статті 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 та постанові Верховного Суду від 26.01.2021 у справі №922/4294/19.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18.

Конституційний Суд України в рішенні від 11.07.2014 р. № 7-рп/2013 у справі №1-12/2013 сформував правову позицію, що наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Вказаний правовий висновок Конституційного Суду України знаходить своє відображення і в практиці Верховного Суду. Зокрема, в постанові від 16.03.2021 р. у справі №922/266/20 Верховний Суд зазначає, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним із принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Неустойка спрямована на забезпечення компенсації майнових втрат постраждалої сторони. Для того, щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило ч. 3 ст. 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було би передбачити.

Разом з цим, відповідно до статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно із частиною 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За таких умов, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суд повинен забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (пені) до її розумного розміру.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.03.2021 р. у справі №902/538/18.

Згідно висновків викладених у пункті 8.38. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 слідує, що Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Разом з тим, як слідує з вказаної постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року, під час розгляду справи встановлено, що сторони договору дійшли згоди щодо зміни розміру процентної ставки, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, і встановили її в розмірі сорока відсотків річних від несплаченої загальної вартості товару.

Таким чином, оскільки в даній справі сторонами збільшено відсоток річних (нарахований згідно статті 625 ЦК України), суд вважає за необхідне застосувати практику Великої Палати Верховного Суду що відображена у постанові від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18.

Враховуючи викладені обставини та виходячи із загальних засад, встановлених у статті 3 Цивільного кодексу України, а саме, справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи інтереси обох сторін, беручи до уваги значний розмір штрафних санкцій, заявлених до стягнення позивачем, а також відсутність доказів понесення позивачем збитків, приймаючи до уваги ті обставини що відповідачем здійснено повну оплату поставленого товару, а прострочення такої оплати не було триваючим, суд дійшов висновку про можливість зменшення розміру штрафних санкцій (пені, штрафу) а також 48 відсотків річних) до 50 % (п`ятдесят) відсотків.

В даному конкретному випадку суд також враховує, що основний борг відповідач повністю оплатив ще у грудні 2018 року. Заборгованість за отриманий від позивача товар мала місце не більше трьох місяців та була добровільно оплачена відпоідачем. Позивач заявив вимогу про стягнення 419 478,76 грн. неустойки та інших нарахувань, що становить понад третину у порівнянні із загальною вартістю отриманого відповідачем товару (1 138 380,96 грн.).

Відповідно до приписів частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до положень статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Також, згідно з нормами статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Правилами статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Висновки суду

За висновком суду, були встановлені обставини щодо обґрунтованості позовних вимог про стягнення з відповідача 419 478,76 грн., з яких: 23 676,17 грн. інфляційні втрати, 96 060,88 грн. 48% річних, 72 045,65 грн. пені та 227 676,17 грн. штраф. Водночас суд встановив наявність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій (пені, штрафу) а також 48 відсотків річних) до 50 % (п`ятдесят) відсотків.

Враховуючи вищевикладене, суд робить висновок про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 23 696 грн. 06 коп. інфляційних втрат, 48 030 грн. 44 коп. 48 відсотків річних, 36 022 грн. 82 коп. пені та 113 838 грн. 08 коп. штрафу.

Відтак в задоволенні вимог про стягнення 48 030 грн. 44 коп. 48 відсотків річних, 36 022 грн. 82 коп. пені, 113 838 грн. 08 коп. штрафу суд відмовляє.

Розподіл судових витрат

Згідно з положеннями статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з правилами частини 9 статті 129 ГПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Оскільки спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача, суд вважає за необхідне покласти на відповідача судові витрати в розмірі сплаченого позивачем судового збору.

Керуючись статтями 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 233, 238, 241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Фермерського господарства "П`ятигірське" (35764, Рівненська область, Здолбунівський район, с.П`ятигори, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Донбас" (08162, Київська область, Києво-Святошинський район, смт. Чабани, вул. Машинобудівників 4В, ) 23 696 (двадцять три тисячі шістсот дев`яносто шість) грн. 06 коп. інфляційних втрат, 48 030 (сорок вісім тисяч тридцять) грн. 44 коп. 48 відсотків річних, 36 022 (тридцять шість тисяч двадцять два) грн. 82 коп. пені, 113 838 (сто тринадцять вісімсот тридцять вісім) грн. 08 коп. штрафу, та 6 292 (шість тисяч двісті дев`яносто два) грн. 19 коп. судового збору.

3. В задоволенні позовних вимог про стягнення 48 030 грн. 44 коп. 48 відсотків річних, 36 022 грн. 82 коп. пені, 113 838 грн. 08 коп. штрафу відмовити.

Позивач (Стягувач): Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Донбас" (08162, Київська область, Києво-Святошинський район, смт. Чабани, вул. Машинобудівників 4В, ).

Відповідач (Боржник): Фермерське господарство "П`ятигірське" (35764, Рівненська область, Здолбунівський район, с.П`ятигори, ).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).

Повний текст рішення складено та підписано 10 грудня 2021 року.

Суддя А.Качур