ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року Справа № 906/1526/20

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Демидюк О.О. , суддя Савченко Г.І.

секретар судового засідання Кушнірук Р.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Луценко Р.О.

від відповідача: Черних І.В., Чалов О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства "СІТ"

на рішення Господарського суду Житомирської області, ухваленого 25.03.21р. суддею Тимошенком О.М. о 10:30 год. у м.Житомирі, повний текст складено 26.03.21р.

у справі № 906/1526/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Славресурс"

до Приватного підприємства "СІТ"

про стягнення 388745,84 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 25.03.2021р. у справі №906/1526/20 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Славресурс" до Приватного підприємства "СІТ" про стягнення 388745,84грн. задоволено частково.

Стягнуто з Приватного підприємства "СІТ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Славресурс" 286 000,00грн. попередньої оплати, 54 699,45грн. 20% річних, 11011,00грн. інфляційних, 5275,66грн. судового збору, 8981,74грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Відмовлено в позові в частині стягнення 715,00грн. інфляційних.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Приватне підприємство "СІТ" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким повністю відмовити у задоволені позовних вимог. Також, просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Славресурс" на користь Приватного підприємства "СІТ" розмір судового збору сплаченого за подання апеляційної скарги у розмірі 8 750,00грн..

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:

- вважає, що рішення місцевого господарського суду ухвалене з порушенням норм чинного законодавства;

- стверджує, що суд першої інстанції порушив принцип офіційного з`ясування справи, зазначений у ст.2 ГПК України та не досліджував й не витребував обов`язкових доказів, а прийняв Рішення на підставі недостатніх та неналежних доказах;

- вказує, що відповідач погоджується та не заперечує того факту, що дійсно отримував від позивача передплату за поставку дерев`яних паливних гранул, загальною вартість 286 000,00грн. Однак, відповідач здійснив поставку гранул позивачу, а позивач такі гранули прийняв, що підтверджується наступними документами:

- накладна №15/12/20 від 15.12.2020р. (на загальну суму 57 200,00грн. з ПДВ);

- накладна №04/02/20 від 04.02.2020р. (на загальну суму 57 200,00грн. з ПДВ);

- накладна №26/12/19 від 26.12.2019р. (на загальну суму 57 200,00грн. з ПДВ);

- накладна №18/01/21 від 18.01.2021р. (на загальну суму 57 200,00грн. з ПДВ). Такі накладні підписані позивачем та скріплені печаткою позивача. Зазначене вже є самостійним доказом, що підтверджує здійснення відповідачем поставки на суму 228 800,00грн.;

- додає, що окрім зазначених поставок, відповідач поставляв позивачу паливні гранули також 06.04.2020р. на загальну суму 57 200,00грн з ПДВ. На підтвердження здійснення відповідної поставки позивач надає суду накладну №06/04/20 від 06.04.2020р. та товарно-транспортну накладну №6/4/20 від 06.04.2020р.. Водночас вказані документи на поставку від 06.04.2020р. не були підписані зі сторони позивача. В той же час, на підтвердження реальності такої поставки, відповідач вважає за необхідне залучити свідка, а саме Мосійчук Миколу Петровича - водія, який 06.04.2020р. поставляв від відповідача позивачу паливні гранули вартістю 57 200,00грн.. Окрім цього, реальність передачі товару на всі 286 000,00грн. за передплатою підтверджується зареєстрованими податковими накладними, які додаються до цієї скарги;

- вважає, що зазначені документи та показання свідка підтверджують реальність передачі від відповідача на користь позивача паливних гранул на суму 286 000,00грн., відповідно до передплати за договором;

- зауважує, що при цьому, з рішення вбачається, що суд першої інстанції навіть не намагався дослідити питання щодо відображення відповідних господарських операцій у податковому обліку сторін. Так само, суд першої інстанції не витребував у позивача жодних пояснень чи додаткових документів та не намагався здійснювати пошук свідків, які б надали пояснення щодо обставин справи, чим порушив норми процесуального права та дійшов неправильного висновку про наявність заборгованості у відповідача перед позивачем;

- додає, що позивач не надав жодного доказу, який би свідчив про те, що він намагався отримати товари, однак в отриманні останніх йому було відмовлено, не залучив жодних свідків, які б підтвердили відсутність факту отримання товару від відповідача. Так само, позивач навіть не надав свою податкову звітність, яка б підтверджувала, що він не відображав господарські операції з передачі йому паливних гранул згідно з передплатою у 286 000,00грн. після 26.12.2019р.;

- зауважує, що з умови договору позивач зобов`язувався забирати у відповідача товар - самостійно, самовивозом. Тобто, позивач мав би самостійно звертатися до відповідача за отриманням товару. Однак, у матеріалах справи відсутні жодні докази, які б підтверджували, що позивач намагався отримати товари у відповідача та здійснити їх самовивіз, а позивачу в такому самовивозі було відмовлено;

- констатує, що таким чином, у суду першої інстанції були відсутні належні докази для задоволення позовних вимог. В той же час, як доведено вище, відповідач надає достатньо належних доказів, які підтверджують передання ним паливних гранул позивачу за передплатою на суму 286 000,00грн..

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.05.2021р. рішення Господарського суду Житомирської області від 25.03.2021р. визнано нечинним. Провадження у справі закрито.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.09.2021р. постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.05.2021р. в частині визнання нечинним рішення Господарського суду Житомирської області від 25.03.2021р. і закриття провадження у справі №906/1526/20 щодо позовних вимог про стягнення з Приватного підприємства "СІТ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Славресурс" 57 200,00грн. попередньої оплати, 20 000,00грн. відсотків річних, 11011,00грн. інфляційних втрат скасовано.

Справу №906/1526/20 в цій частині направлено для продовження розгляду до Північно-західного апеляційного господарського суду.

У решті постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.05.2021р. у справі №906/1526/20 залишено без змін.

В подальшому до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №906/1526/20.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи №906/1526/20 у складі: головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Демидюк О.О., суддя Савченко Г.І..

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.10.2021р., враховуючи ухвалу від 26.10.2021р. про виправлення описки, прийнято апеляційну скаргу Приватного підприємства "СІТ" на рішення Господарського суду Житомирської області від 25.03.2021 у справі №906/1526/20 до провадження колегією суддів Північно-західного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Демидюк О.О., суддя Савченко Г.І. та розгляд апеляційної скарги призначено на 07.12.2021р. об 14:30год., тощо.

01.12.2021р. на електронну адресу Північно - західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Славресурс" надійшла заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №906/1526/20. В даному клопотанні просить забезпечити представнику ТОВ "Славресурс" - адвокату Луценку Роману Олександровичу можливість проведення судового засідання по справі №906/1526/20, призначеного 07.12.2021р. об 14:30год. в режимі відеоконференції поза приміщенням суду з використанням власних технічних засобів з використанням системи "EаsyCon".

Як вбачається з табелю КП "Діловодство спеціалізованого суду" головуюча суддя Павлюк І.Ю. з 08.11.2021р. по 26.11.2021р. перебувала у відпустці, а з 29.11.2021р. по 03.12.2021р. приймала участь у підвищенні кваліфікації.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 06.12.2021р. задоволено заяву ТОВ "Славресурс" про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №906/1526/20 поза приміщенням суду та забезпечено представнику ТОВ "Славресурс" - адвокату Луценку Роману Олександровичу участь в судовому засіданні у справі №906/1526/20, призначеному на 07.12.2021р. об 14:30год. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою системи відеоконференцзв`язку "EаsyCon".

07.12.2021р. до початку судового засідання на електронну адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від Приватного підприємства "СІТ" надійшли пояснення від 07.12.2021р. з додатками, зокрема, доказами про отримання документів Новою поштою. Також, додає скріншоти завірені печаткою.

Позивач не скористався своїм правом згідно ч.1 ст.263 ГПК України та не надав суду відзиву на апеляційну скаргу, що згідно ч.3 ст.263 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Також, сторони не скористалися своїм правом та не надали до Північно-західного апеляційного господарського суду письмові пояснення з врахуванням висновків викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.09.2021р. у справі №906/1526/20.

В судовому засіданні 07.12.2021р. представники скаржника підтримали доводи апеляційної скарги та надали пояснення в обґрунтування своєї позиції. Вважають рішення місцевого суду незаконним та необґрунтованим. Просять суд враховуючи висновки, які викладені у постанні Верховного Суду від 28.09.2021р., рішення Господарського суду Житомирської області від 25.03.2021 у справі №906/1526/20 скасувати в частині стягнення з Приватного підприємства "СІТ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Славресурс" 57 200,00грн. попередньої оплати, 20 000,00грн. відсотків річних, 11 011,00грн. інфляційних втрат та в цій частині прийняти нове рішення, яким в позові відмовити. Стосовно поданого до початку судового засідання пояснення по справі зазначили, що до вказаного пояснення ними були додані скріншоди отримання документів від позивача Новою поштою, що свідчать про господарські операції з позивачем у спірний період.

Представник позивача в судовому засіданні 07.12.2021р. заперечив проти доводів апеляційної скарги, вважаючи її безпідставною та необґрунтованою. Просить суд враховуючи висновки, які викладені у постанні Верховного Суду від 28.09.2021р., рішення Господарського суду Житомирської області від 25.03.2021 у справі №906/1526/20 в частині стягнення з Приватного підприємства "СІТ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Славресурс" 57200,00грн. попередньої оплати, 20 000,00грн. відсотків річних, 11 011,00грн. інфляційних втрат залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Стосовно, поданих відповідачем пояснень по справі та відповідних скріншодів про отримання документів Новою поштою зазначив, що з них не вбачається про отримання відповідачем відповідних документів, які б свідчили про господарські операції з позивачем у спірний період.

Згідно із ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, враховуючи висновки, що викладені у постанові Верховного Суду від 28.09.2021р. у даній справі, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга в частині оскарження стягнення з Приватного підприємства "СІТ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Славресурс" 57200,00грн. попередньої оплати, 20 000,00грн. відсотків річних, 11 011,00грн. інфляційних втрат підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та свідчать матеріали справи, 20.03.2019р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Славресурс" (покупець) та Приватним підприємством "СІТ" (продавець) укладено договір купівлі-продажу №20/03 (далі - договір), згідно п.1.1 якого, продавець зобов`язується передати у власність покупця деревні паливні гранули в Біг-Бегах, а покупець зобов`язується оплатити та прийняти товар на умовах цього договору.

Відповідно до п.4.2.2 договору, покупець зобов`язаний здійснити 100% передоплату товару згідно цього договору, на підставі виставленого продавцем рахунку.

24.12.2019р. продавець виставив для оплати рахунок №24/12 на суму 286000,00грн..

У відповідності до п.4.3 договору, оплата здійснюється в безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця. Датою виконання грошових зобов`язань за цим договором вважається дата зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця.

На виконання умов договору, згідно платіжного доручення №7917 від 26.12.2019р., покупець здійснив попередню оплату в розмірі 286000,00грн..

Згідно п.3.1 договору, продавець поставляє товар згідно умов цього договору у строк до 31.12.2019р. включно.

Відповідно до п.3.2 та п.3.3 договору, поставка товару здійснюється автомобільним транспортом за рахунок покупця та на умовах самовивозу зі складу продавця, який знаходиться за адресою: м.Олевськ, Житомирська область, вул.Київська, 58. Датою поставки є дата підписання сторонами видаткової накладної.

У відповідності до п.5.3 договору, у разі недопоставки з вини продавця товару покупцеві за цим договором, продавець зобов`язаний повернути покупцеві раніше отриману передоплату за частину недопоставленого товару протягом двох банківських днів з моменту недопоставки.

Однак, відповідач у передбачений у договорі строк товар не поставив, кошти не повернув.

19.11.2020р. позивачем надіслано відповідачу претензію №188 про повернення коштів, яку відповідач залишив без відповіді та задоволення.

За вказаних обставин, Товариство з обмеженою відповідальністю "Славресурс" звернулося до Господарського суду Житомирської області з позовом до Приватного підприємства "СІТ" про стягнення 388745,84грн., з яких: 286000,00грн. попередньої оплати; 28115,48грн. пені; 8204,91грн. 3% річних; 11726,00грн. інфляційних; 54699,45грн. процентів за користування коштами. Крім того, позивачем заявлено про відшкодування судового збору в розмірі 5831,19грн. та витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 29.12.2020р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №906/1526/20, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

04.03.2021р. до Господарського суду Житомирської області надійшла заява про відмову від частини позовних вимог, в якій позивач відмовляється від позовних вимог в частині стягнення 28115,48грн. пені, 8204,91грн. 3% річних.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 01.03.2021р. прийнято відмову від позову та закрито провадження у справі в цій частині, а в іншій частині позовних вимог закрито підготовче провадження та призначено справу №906/1526/20 до судового розгляду по суті.

25.03.2021р. позивачем подано до Господарського суду Житомирської області докази понесених витрат на правову допомогу.

Як вже зазначалося, рішенням Господарського суду Житомирської області від 25.03.2021р. у справі №906/1526/20 позов задоволено частково.

Не погодившись із винесеним рішенням відповідач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 25.03.2021 у справі №906/1526/20 та ухвалити нове рішення у справі №906/1526/20, яким повністю відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю "Славресурс" у задоволені позовних вимог. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Славресурс" на користь Приватного підприємства "СІТ" розмір судового збору сплаченого за подання цієї апеляційної скарги у розмірі 8 750,00грн..

Під час розгляду даної справи судом апеляційної інстанції, 25.05.2021р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Славресурс" подало заяву про відмову від частини позовних вимог. У якій, з посиланням на ст.ст.42, 46, 191, 274 ГПК України, просить прийняти заяву про відмову від позовних вимог в частині стягнення з Приватного підприємства "СІТ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Славресурс" 228800,00грн. - суми попередньої оплати, 34699,45грн. - процентів за користування чужими грошовими коштами. Вказує, що актуальними залишаються вимоги в частині стягнення: 57 200,00грн. - суми попередньої оплати; 11 011,00грн. - інфляційних втрат; 20 000,00грн. - процентів за користування чужими грошовими коштами; 2102,00грн. - сплаченого судового збору; 8 981,74грн. - витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Ухвалою Північно західного апеляційного господарського суду від 25.05.2021р. прийнято відмову Товариства з обмеженою відповідальністю "Славресурс" від позовних вимог в частині стягнення 228 800,00грн. - суми попередньої оплати, 34 699,45грн. - процентів за користування чужими грошовими коштами.

Отже, спірними залишилися вимоги про стягнення 57 200,00грн. - суми попередньої оплати; 11 011,00грн - інфляційних втрат; 20 000,00грн. - процентів за користування чужими грошовими коштами.

Також, до суду апеляційної інстанції відповідачем було подано підписані сторонами та скріплені печатками накладні: №15/12/20 від 15.12.2020р. (на загальну суму 57200,00грн. з ПДВ); №04/02/20 від 04.02.2020р. (на загальну суму 57200,00грн. з ПДВ); №26/12/19 від 26.12.2019р. (на загальну суму 57200,00грн. з ПДВ); №18/01/21 від 18.01.2021р. (на загальну суму 57200,00грн. з ПДВ) на загальну на суму 228 800,00грн, які підтверджують поставку відповідачем гранул позивачу, та відповідно їх прийняття позивачем.

До суду апеляційної інстанції відповідачем було подано накладні: від 15.12.2020р. №15/12/20 (на загальну суму 57 200,00грн. з ПДВ); від 04.02.2020р. №04/02/20 (на загальну суму 57200,00грн. з ПДВ); від 26.12.2019 №26/12/19 (на загальну суму 57 200,00грн. з ПДВ); від 18.01.2021р. №18/01/21 (на загальну суму 57 200,00грн. з ПДВ) на загальну на суму 228 800,00грн., а також накладну №06/04/20 від 06.04.2020р., товарно-транспортну накладну №6/4/20 від 06.04.2020р., податкову накладну №5 від 26.12.2019р., договір-заявку №11-2020 та платіжне доручення від 08.04.2020р. №8382.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.05.2021р. рішення Господарського суду Житомирської області від 25.03.2021 визнано нечинним. Провадження у справі закрито.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.09.2021р. постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.05.2021р. в частині визнання нечинним рішення Господарського суду Житомирської області від 25.03.2021р. і закриття провадження у справі №906/1526/20 щодо позовних вимог про стягнення з Приватного підприємства "СІТ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Славресурс" 57 200,00грн. попередньої оплати, 20 000,00грн. відсотків річних, 11011,00грн. інфляційних втрат скасовано.

Справу №906/1526/20 в цій частині направлено для продовження розгляду до Північно-західного апеляційного господарського суду.

У решті постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.05.2021 у справі №906/1526/20 залишено без змін.

Зокрема, скасовуючи постанову апеляційного господарського суду судом касаційної інстанції зазначено, що постанова суду апеляційної інстанції аргументована тим, що надані відповідачем до суду апеляційної інстанції докази, а саме: накладна від 06.04.2020р. №06/04/20, товарно-транспортна накладна від 06.04.2020р. №6/4/20, податкова накладна від 26.12.2019р. №5, договір-заявка №11-2020 та платіжне доручення від 08.04.2020р. №8382 у сукупності свідчать про здійснення відповідачем поставки позивачу за накладною від 06.04.2020р. №06/04/20 на суму 57200,00грн..

Разом з тим, апеляційний господарський суд, в порушення вимог ст.ст.80, 269 ГПК України, не дослідивши причин неподання відповідачем цих документів до суду першої інстанції, оцінив їх як докази.

Апеляційний господарський суд в порушення ст.269 ГПК України не вирішив питання щодо наявності підстав для прийняття вказаних доказів, не з`ясував чи мав відповідач можливість подати ці докази до суду першої інстанції, чи існували причини, що унеможливлювали подання відповідачем цих доказів до місцевого господарського суду, які об`єктивно не залежали від нього.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду в частині застосування приписів статей 80, 269 ГПК України, викладених у постановах від 20.11.2018р. у справі №922/3412/17, від 14.01.2020р. у справі №910/5280/19, від 21.10.2020 у справі №910/1405/19, на які посилається скаржник у касаційній скарзі.

Таким чином, висновки суду апеляційної інстанції щодо відсутності предмету спору, зокрема, в частині спірної поставки за накладною від 06.04.2020р. №06/04/20, не ґрунтуються на повному і всебічному з`ясуванні дійсних обставини справи з дотриманням норм процесуального закону.

Разом з тим, позивач заперечує отримання товару за накладною від 06.04.2020р. №06/04/20 на суму 57 200,00грн, що свідчить про наявність спору між сторонами в цій частині.

Колегія суддів апеляційного господарського суду при новому перегляді рішення Господарського суду Житомирської області від 25.03.2021р. у справі №906/1526/20, враховуючи висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.09.2021р. у справі №906/1526/20, зазначає, зокрема, наступне.

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).

Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.

За змістом п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №.№2, 4, 7 та 11 до Конвенції" кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, висловлювання "судом, встановленим законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У відповідності до ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.

Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Відповідно до п.2 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

У відповідності до п.1 ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

У статтях 3 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно ст.174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Загальні умови укладання договорів, що породжують господарські зобов`язання, наведені в ст.179 ГК України, згідно з якою майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори. Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту. Зміст договору, що укладається на підставі державного замовлення, повинен відповідати цьому замовленню. Суб`єкти господарювання, які забезпечують споживачів, зазначених у частині першій цієї статті, електроенергією, зв`язком, послугами залізничного та інших видів транспорту, а у випадках, передбачених законом, також інші суб`єкти зобов`язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг). Законодавством можуть бути передбачені обов`язкові умови таких договорів. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч.2 ст.180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

За змістом ст.655 ЦК України, передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ч.1 ст.663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу.

Відповідно до ст.692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

У відповідності до ч.2 ст.693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

За приписами ч.1 ст.598, ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст.ст.193, 202 ГК України, ст.ст.525, 526, 599 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Положеннями ст.610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст.612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За умовами ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено судом та свідчать матеріали справи, 20.03.2019р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Славресурс" (покупець) та Приватним підприємством "Сіт" (продавець) укладено договір купівлі-продажу №20/03, згідно п.1.1 якого, продавець зобов`язується передати у власність покупця деревні паливні гранули в Біг-Бегах, а покупець зобов`язується оплатити та прийняти товар на умовах цього договору.

На виконання умов договору, згідно платіжного доручення №7917 від 26.12.2019р., покупець здійснив попередню оплату в розмірі 286000,00грн..

Однак, як вказував позивач, відповідач у передбачений у договорі строк товар не поставив, кошти не повернув.

З матеріалів справи вбачається, що позивач відмовився від частини позовних вимог та між сторонами існує спір щодо поставки за накладною від 06.04.2020р. №06/04/20 на суму 57 200,00грн, а також нарахованих інфляційних втрат і відсотків річних.

Отже, вході розгляду даної справи, спірними залишилися вимоги про стягнення 57 200,00грн. - суми попередньої оплати; 11 011,00грн. - інфляційних втрат; 20 000,00грн - процентів за користування чужими грошовими коштами, а тому суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в цій частині.

З матеріалів апеляційної скарги вбачається, що скаржником до суду апеляційної інстанції відповідачем було подано накладні: від 15.12.2020р. № 15/12/20 (на загальну суму 57 200,00грн з ПДВ); від 04.02.2020р. №04/02/20 (на загальну суму 57 200,00грн. з ПДВ); від 26.12.2019р. №26/12/19 (на загальну суму 57 200,00грн. з ПДВ); від 18.01.2021р. №18/01/21 (на загальну суму 57 200,00грн. з ПДВ) на загальну на суму 228 800,00грн, а також накладну №06/04/20 від 06.04.2020р., товарно-транспортну накладну №6/4/20 від 06.04.2020р., податкову накладну №5 від 26.12.2019р., договір-заявку №11-2020 та платіжне доручення від 08.04.2020р. №8382.

Зокрема, у апеляційній скарзі скаржник обґрунтовує не подання вказаних доказів під час розгляду справи судом першої інстанції тим, що він не був присутнім під час розгляду справи та йому не вручались ні повістки про виклик, ні ухвали суду першої інстанції. Тобто, він не знав про існування судової справи та дізнався про таку лише після отримання рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду Житомирської області від 29.12.2020р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №906/1526/20, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Відповідно до наявного у матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцезнаходження юридичної особи Приватного підприємства "СІТ": 11001, Житомирська обл., Олевський р-н. м.Олевськ, Бульвар Воїнів Афганців, 17.

Вказану ухвалу суду від 29.12.2020р. було направлено на адресу Приватного підприємства "СІТ", зокрема, 11001, Житомирська обл., м.Олевськ, Бульвар Воїнів Афганців, 17. Однак, поштова кореспонденція повернулось до суду першої інстанції з довідкою підприємства поштового зв`язку про причини повернення/досилання, а саме: адресат відсутній за вказаною адресою.

Також, ухвалою Господарського суду Житомирської області від 01.03.2021р. було прийнято відмову від позову в частині вимог про стягнення 28115,48грн. пені та 8204,91грн. трьох процентів річних та закрито провадження у справі у вказаній частині, в іншій частині позовних вимог закрито підготовче провадження та призначено справу №906/1526/20 до судового розгляду по суті.

Вказану ухвалу суду від 01.03.2021р. було направлено на адресу Приватного підприємства "СІТ", зокрема, 11001, Житомирська обл., м.Олевськ, Бульвар Воїнів Афганців, 17. Однак, поштова кореспонденція повернулось до суду першої інстанції з довідкою підприємства поштового зв`язку про причини повернення/досилання, а саме: адресат відсутній за вказаною адресою.

Поряд із зазначеним, у матеріалах справи наявні рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, про отримання Приватним підприємством "СІТ", за адресою, 11001, Житомирська обл., м.Олевськ, Бульвар Воїнів Афганців, 17, поштової кореспонденції з ухвалою суду від 22.01.2021р., якою повідомлено відповідача про підготовче засідання, яке відбулось 09.02.2021р. об 10:30год., з ухвалою суду від 02.02.2021р., якою було задоволено заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Славресурс" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів від 01.02.2021р. та ухвалено провести судове засідання у справі №906/1526/20, призначене на 09.02.2021р. об 10:30год, у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою програмного забезпечення "EasyCon", а також з ухвалою суду від 09.02.2021р., якою повідомлено відповідача про підготовче засідання, яке відбулось 01.03.2021р. об 10:00год..

З огляду на викладене в даному випадку, колегія суддів апеляційної інстанції вважає суперечливими даними про обізнаність відповідача про розгляд даної справи судом першої інстанції, зокрема про відкриття провадження у справі та про призначення справи до судового розгляду по суті, та дійшла висновку про поважність причин неподання відповідачем відповідних доказів на обґрунтування своїх доводів та заперечень до суду першої інстанції, які об`єктивно не залежали від нього, та приймає і оцінює їх як докази у справі.

Згідно ст.73 ГПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

У відповідності до ч.ч.1, 3 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На даний час у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

17.10.2019р. набув чинності Закон України №132-IX від 20.09.2019р. "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву ст.79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997р. наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Згідно ст.79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Також, слід зазначити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018р. у справі №910/18036/17, від 23.10.2019р. у справі №917/1307/18, від 18.11.2019р. у справі №902/761/18, від 04.12.2019р. у справі №917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016р. у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

У відповідності до ч.4 ст.11 ГПК України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Матеріалами справи стверджується, що позивач заявив вимогу про повернення 57 200,00грн. суми попередньої оплати за накладною від 06.04.2020р. №06/04/20, яка не підписана позивачем, та як він стверджує гранули по вказаній накладній йому відповідачем не поставлялися, з приводу зазначеного колегія суддів зауважує таке.

Як встановлено судом, у матеріалах справи міститься накладна від 06.04.2020р. №06/04/20 про поставку гранули паливної з відходів деревини діаметром 6мм., в біг-бегах кількістю 22,00т, ціна з ПДВ 57200,00грн., вказана накладна не підписана позивачем.

Водночас, згідно наявної у матеріалах справи товарно-транспортної накладної від 06.04.2020р. №6/4/20 вбачається про здійснення перевезення від ПП "СІТ" (вантажовідправник, м.Олевськ, Житомирська обл.) до ТОВ "Славресурс" (вантажоодержувач, м.Хмільник, Вінницька обл.) 22 тони товару паливної гранули з відходів деревини діаметр 6мм в Біг-Бегах, водій/експедитор Мосійчук М.П..

Крім того, про здійснене перевезення свідчить укладений між ТОВ "Славресурс" та перевізником ФОП Осипчуком В.М. разового договору-заявки №11-2020, де вказано дату загрузки 07.04.2020р. м.Олевськ, Житомирська обл., дата вигрузки 08.04.2020р. м.Хмельник, Вінницька обл., груз гранули в биг-бегах, ставка за перевозку 5500,00грн. без ПДВ.

Згідно платіжного доручення від 08.04.2020р. №8382 ТОВ "Славресурс" перерахувало ФОП Осипчук В.М. 5500,00грн. оплати за транспортні послуги по Олвськ-Хмельник, по рахунку №11 від 07.04.2020р..

Також, про здійснення господарської операції на загальну суму 286 000,00грн. свідчить наявна у матеріалах справи зареєстрована податкова накладна від 26.12.2019р..

Враховуючи вище викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи відповідача та подані ним докази щодо поставки товару гранули паливної з відходів деревини діаметром 6мм., в біг-бегах кількістю 22,00т, ціна з ПДВ 57200,00грн та отримання його позивачем за накладною від 06.04.2020р. №06/04/20 є більш вірогідним ніж доводи позивача про його неотримання.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає, що поставка відбулася.

Враховуючи наведене вище, на переконання колегії суддів на момент звернення позивача із позовом до суду першої інстанції, у справі відсутній предмет спору, що є підставою для відмови у позові про стягнення з Приватного підприємства "СІТ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Славресурс" 57 200,00грн. попередньої оплати, 20 000,00грн. відсотків річних, 11 011,00грн. інфляційних втрат.

За вказаних обставин, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності та наданих доказів, виходячи із загальних засад, встановлених у ст.3 ЦК України, а саме справедливості, добросовісності та розумності, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції прийняте з порушеннями норм права при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права знайшли своє підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В силу приписів ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно до ч.1 ст.277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів Північно - західного апеляційного господарського суду вважає, що апеляційну скаргу Приватного підприємства "СІТ" в частині оскарження стягнення з Приватного підприємства "СІТ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Славресурс" 57 200,00грн. попередньої оплати, 20 000,00грн. відсотків річних, 11 011,00грн. інфляційних втрат задовольнити слід задовольнити, в свою чергу, керуючись п.3 ч.1 ст.277 Госпдарського процесуального кодексу України, рішення Господарського суду Житомирської області від 25.03.2021 у справі №906/1526/20 в частині стягнення з Приватного підприємства "СІТ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Славресурс" 57200,00грн. попередньої оплати, 20 000,00грн. відсотків річних, 11 011,00грн. інфляційних втрат слід скасувати та в цій частині прийняти нове рішення, яким в позові про стягнення з Приватного підприємства "СІТ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Славресурс" 57 200,00грн. попередньої оплати, 20 000,00грн. відсотків річних, 11 011,00грн. інфляційних втрат відмовити.

Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "СІТ" на рішення Господарського суду Житомирської області від 25.03.2021р. у справі №906/1526/20 в частині оскарження стягнення з Приватного підприємства "СІТ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Славресурс" 57200,00грн. попередньої оплати, 20 000,00грн. відсотків річних, 11 011,00грн. інфляційних втрат задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 25.03.2021р. у справі №906/1526/20 скасувати в частині стягнення з Приватного підприємства "СІТ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Славресурс" 57 200,00грн. попередньої оплати, 20 000,00грн. відсотків річних, 11 011,00грн. інфляційних втрат. В цій частині прийняти нове рішення.

В позові про стягнення з Приватного підприємства "СІТ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Славресурс" 57 200,00грн. попередньої оплати, 20 000,00грн. відсотків річних, 11 011,00грн. інфляційних втрат відмовити.

3. Справу №906/1526/20 повернути до Господарського суду Житомирської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови складений "09" грудня 2021 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Демидюк О.О.

Суддя Савченко Г.І.