ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" листопада 2021 р. Справа №5010/2403/2011-14/120

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Кордюк Г.Т.,

суддів Кравчук Н.М.,

Плотніцького Б.Д.,

секретар судового засідання Матіїшин Х.В.,

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Бучко Христини Мирославівни б/н від 25.10.2021 (вх.№01-05/3606/21 від 28.10.2021)

на ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 04.10.2021

у справі №5010/2403/2011-14/120 (суддя Неверовська Л.М.)

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» №109-08/21 від 27.08.2021 (вх. №14902/21 від 06.09.2021) про заміну стягувача у виконавчому документі у справі

за первісним позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

до відповідача Фізичної особи-підприємця Бучко Христини Мирославівни

про стягнення заборгованості за договором кредиту №187/КВ-08 від 06.08.2008 у розмірі 4 272 769,33 грн.,

за зустрічним позовом Фізичної особи-підприємця Бучко Христини Мирославівни

до відповідача Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

про припинення правовідношень за договором іпотеки від 06.08.2008

за участю представників від:

заявника - Бурдюг Т.В.

стягувача - не з`явився

боржника - Боднар Н.Я.

ВСТАНОВИВ:

06.09.2021 в Господарський суд Івано-Франківської області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» (далі по тексту - ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста») зі заявою №109-08/21 від 27.08.2021 у якій просить замінити стягувача у виконавчому документі - наказі №882 від 05.08.2015 у справі №5010/2403/2011-14/120 з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі по тексту ПАТ «Дельта Банк») на його правонаступника ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста».

Заяву обґрунтовано тим, що на підставі договору №2302/К/3 від 31.08.2020, який укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста», останнє набуло право вимоги банку до позичальника (ФОП Бучко Х.М.) про стягнення заборгованості за кредитним договором №187/КВ-08 від 06.08.2008, яка утворилась станом на 31.08.2020 у розмірі 14 335 068,73 грн.

Правовою підставою зазначено ч. 5 ст. 334 ГПК України.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 04.10.2021 у справі №5010/2403/2011-14/120 вищезазначену заяву №109-08/21 від 27.08.2021 (вх. №14902/21 від 06.09.2021) - задоволено. Замінено стягувача Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» у виконавчому документі - наказі №822 від 05.08.2015 у справі 5010/2403/2011-14/120 на виконання рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 15.01.2015 на його правонаступника - ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста».

Виходичи з презумпції правомірності договору №2302/К/3 від 31.08.2020 про відсутплення права вимоги, місцевий господарський суд дійшов до висновку, що між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» виникли взаємокореспонудючі права та обов`язки згідно з якими, заявник набув право вимоги банку до позичальника (ФОП Бучко Х.М.) про стягнення заборгованості за кредитним договором №187/КВ-08 від 06.08.2008, яка утворилась станом на 31.08.2020 у розмірі 14 335 068,73 грн. Встановивши, що загальна сума виданого за договором №187/КВ-08 від 06.08.2008 кредиту становила 396 300,00 доларів США та 100 000,00 грн., яка на момент звернення до суду відповідала гривневому еквіваленту в розмірі 3 154 548, 00 грн. та 50 000,00 грн., суд дійшов до висновку, що сума боргу, яку стягнуто з боржника згідно з судовим рішенням, входить до складу тієї суми боргу, право відступлення вимоги щодо якої передано новому кредитору (заявнику). Також суд константував, що основна сума кредиту не збільшувалася, а заборгованість за нарахованими процентами, які станом на момент звернення з позовом у гривневому еквіваленті становили 979 026,51 грн., що відповідає відступленій сумі заборгованості за процентами в доларах.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, боржник звернулась до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 04.10.2021 у справі №5010/2403/2011-14/120 та прийняти нове рішення, яким відмовити ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» у задоволенні заяви №109-08/21 від 27.08.2021 про заміну стягувача у виконавчому документі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що:

1)судом першої інстанції порушено принцип правової визначеності, оскільки не враховано обставини про те, що до ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» не перейшли матеріальні права і обов`язки ПАТ «Дельта Банк» стосовно позичальника (ФОП Бучко Х.М.) за кредитним договором №187/КВ-08 від 06.08.2008, які встановлені ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 07.12.2020, залишеною без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 19.04.2021 та постановою Верховного Суду від 14.07.2021 у даній справі за №5010/2403/2011-14/120, а відтак у силу ч. 4 ст. 75 ГПК України не доказуються під час розгляду заяви про заміну стягувача у виконавчому документі, яка задоволена оскаржуваною ухвалою суду;

2)здійснивши заміну стягувача у виконавчому документі, місцевий господарський суд змінив зміст рішення суду на виконання якого виданий такий виконавчий документ, внаслідок чого створив для боржника нові правові наслідки, які визначені договором №2302/К/3 від 31.08.2020 про відступлення права вимоги, оскільки змінено валюту грошового зобов`язання (з гривні на долар США) та його розмір (з 4 272 769,30 грн. на 14 335 068,73 грн.);

3)здійснивши заміну стягувача у виконавчому документі в частині стягнення з боржника судового збору в розмірі 36 540,00 грн., суд не врахував правовий висновок Верховного Суду, які викладені у постанові від 08.09.2019 у справі №911/1677/18 за змістом якого сплата суми судового збору не є зобов`язанням у розумінні положень статті 509 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» погодилось з висновками місцевого господарського суду, просило апеляційну скаргу боржника залишити без задоволення, ухвалу місцевого господарського суду без змін. В обгрунтування відзиву покликається на те, що доводи апелянта про неврахування судом першої інстанції преюдиційних обставин, що встановлені іншою ухвалою в даній справі, якою відмовлено у заміні сторони, грунтуються на помилковому ототожненні інститутів заміни сторони у справі (ст. 52 ГПК України) та заміни стягувача у виконавчому документі (ч. 5 ст. 334 ГПК України). Відмовляючи у задоволенні заяви про заміну сторони у даній справи суди надали правову оцінку договору №2302/К/3 від 31.08.2020 про відступлення права вимоги, а не встановили обставини, які в силу ч. 4 ст. 75 ГПК України не доказуються при вирішенні питання про заміну стягувача у виконавчому документі. Не погоджується з твердженнями апелянта про покладення на боржника нових правових наслідків, оскільки неспівпадіння суми стянення у гривневому еквіваленті, яка визначена в рішенні суду, та суми у доларовому еквіваленті, яка відступлена згідно з договором №2302/К/3 від 31.08.2020, пояснюється курсовою різницею, яка існувала на момент рішення суду та на момент відсутплення права вимоги. Оскільки ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» просило змінити його на стягувача у виконавчому документі, сума стягнення за яким вже визначена, то розмір відступленої вимоги жодним чином не змінює суми, яка стягується за цим виконавчим документом.

У судове засідання 29.11.2021 з`явились представники боржника та заявника.

Представник стягуваяча в судове засідання не з`явився, причин неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлений про час, дату та місце слухання справи, а тому в силу п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України апеляційний господарський суд ухвалив розглядати справу за його відсутності.

У судовому засіданні представник боржника підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції про заміну стягувача у виконавчому документі, прийнявши нове рішення про відмову в заміні стягувача.

Заявник заперечив проти доводів та вимог апеляційної скарги боржника, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу місцевого господарського суду про заміну стягувача у виконавчому документі залишити без змін.

Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши представників боржника та заявника, дослідивши доводи і заперечення, наведені в апеляційній скарзі та у відзиві, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

За встановленими судом першої інстанції та неоспореними обставинами, а також обставинами, встановленими судом апеляційної інстанції, і визначеними відповідно до них правовідносини вбачається, що рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 15 січня 2015 року у справі №5010/2403/2011-14/120 присуджено до стягнення з Фізичної особи-підприємця Бучко Х.М. на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором №187/КВ-08 від 06.08.2008 в розмірі 4 272 769,33 грн. та судовий збір в сумі 36 540 грн.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 25 березня 2015 року у справі №5010/2403/2011-14/120 рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 15 січня 2015 року скасовано; в задоволенні заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами відмовлено; рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 02 квітня 2012 року залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 22 липня 2015 року у справі №5010/2403/2011-14/120 скасовано постанову Львівського апеляційного господарського суду від 25 березня 2015 року, а рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 15 січня 2015 року залишено в силі.

На виконання рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 15 січня 2015 року та постанови Вищого господарського суду України від 22 липня 2015 року у справі №5010/2403/2011-14/120, 05 серпня 2015 року Господарським судом Івано-Франківської області видано наказ №822.

У статті 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до статті 18 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у Законі України «Про виконавче провадження» органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Підставою для заміни сторони виконавчого провадження, тобто процесуального правонаступництва на стадії виконання рішення суду, є правонаступництво у матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах

Таким чином, при вирішенні питання про заміну сторони у виконавчому провадженні необхідно встановити факт вибуття сторони виконавчого провадження та переходу до особи матеріальних прав і обов`язків вибулої сторони.

Тобто, процесуальне правонаступництво у виконавчому провадженні - це заміна на будь-якій стадії виконавчого провадження стягувача або боржника іншою особою у зв`язку з її вибуттям, тобто підставою заміни кредитора внаслідок правонаступництва є настання певних обставин, які мають юридичне значення і в результаті яких виникають цивільні права та обов`язки або пряма вказівка акта цивільного законодавства, що не залежить від умов та порядку здійснення виконавчого провадження органами і посадовими особами.

При вирішенні питання про заміну сторони у виконавчому провадженні суд перевіряє наявність правонаступництва у матеріальних відносинах.

У зв`язку з такою заміною кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, у зв`язку із чим припиняється її статус сторони виконавчого провадження та її заміна належним кредитором проводиться відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», статті 334 ГПК України саме за заявою заінтересованої сторони зобов`язання, якою є правонаступник у таких правовідносинах, що отримав від попереднього кредитора всі права та обов`язки в зобов`язанні, у тому числі й право бути стороною виконавчого провадження.

Наведене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 20 листопада 2013 року у справі №6-122цс13, Великої Палати Верховного Суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі №803/1273/16 (провадження №11-771ас18) та висновками Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі №2-3627/09 (провадження №61-16520сво18).

В оцінці вимог заяви ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» про заміну стягувача у виконавчому документі, апеляційний господарський суд враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03 листопада 2020 року у справі №916/617/17 (провадження № 12-48гс20), відповідно до яких на стадії виконавчого провадження як на завершальній стадії судового провадження можлива заміна сторони виконавчого провадження правонаступником за наявності відкритого виконавчого провадження. З огляду на відсутність відкритого виконавчого провадження заміна відповідної сторони виконавчого провадження правонаступником є неможливою. Відповідно до відкриття виконавчого провадження можливою є заміна боржника або стягувача у виконавчому документі.

Частиною п`ятою статті 334 ГПК України встановлено, що положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження. Тобто якщо виконавче провадження не відкрито, заміна сторони виконавчого провадження правонаступником є неможливою.

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав (ч. 2 ст. 656 ЦК України). Відповідно до частини 3 вказаної статті предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (стаття 517 ЦК України).

Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Відповідно до статті 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Отже, законодавець передбачив можливість відступлення первісним кредитором новому кредитору як повного обсягу прав та обов`язків, належних йому на момент відступлення (універсальне правонаступництво), так і можливість відступлення прав лише у певній частині, що обумовлюється сторонами в договорі відступлення права вимоги (сингулярне правонаступництво).

Таким чином, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.

Питання про заміну сторони її правонаступником вирішується виключно судом у порядку, передбаченому статтею 52 ГПК України.

Так, відповідно до статті 52 ГПК України у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу.

Процесуальне правонаступництво є похідним від матеріального та випливає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони у матеріальному правовідношенні її правонаступником). У зв`язку з цим для вирішення судом питання про процесуальну заміну сторони у справі необхідна наявність відповідних первинних документів, які підтверджують факт вибуття особи з матеріального правовідношення та перехід її прав та обов`язків до іншої особи - правонаступника.

У кожному конкретному випадку для вирішення питання про можливість правонаступництва господарському суду слід аналізувати відповідні фактичні обставини, передбачені нормами матеріального права.

Основою процесуального правонаступництва є правонаступництво у матеріальному праві, яке настало після відкриття провадження у справі. Виходячи з цього, особливості здійснення процесуального правонаступництва визначаються особливостями норм матеріального права, що регулюють перехід прав та обов`язків у матеріальних правовідносинах від особи до її правонаступника, або в інших випадках зміни сторони у правовідносинах, з яких виник спір.

Вирішуючи питання про правонаступництво, суд досліджує обставини передачі прав кредитора новому кредитору та встановлює відповідність їх підставам, визначеним законодавством. У процесі дослідження цих обставин судом може бути встановлено недійсність передання кредитором своїх прав іншій особі (наприклад, нікчемність відповідного договору відступлення права вимоги).

Отже, процесуальне правонаступництво, передбачене статтею 52 ГПК України, це перехід процесуальних прав та обов`язків сторони у справі до іншої особи у зв`язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні.

На підтвердження переходу від ПАТ "Дельта Банк" до ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" права вимоги за кредитним договором №187/КВ-08 від 06.08.2008 до позичальника - ФОП Бучко Х.М. заявник подав до суду першої інстанції: копію протоколу електронного аукціону №UA-EA-2020-07-06-000034-b від 16.07.2020; копію платіжного доручення №148 від 10.08.2020 згідно якого ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" здійснило грошовий переказ ПАТ "Дельта Банк" у розмірі 30 613 581,97 грн. з призначенням платежу «за придбаний актив згідно з протоколом №UA-EA-2020-07-06-000034-b від 16.07.2020»; копію договору №2302/К/3 про відступлення прав вимоги від 31.08.2020 та копії Додатків №1 і №2 до договору; копію актів приймання передачі правовстановлюючих документів та документів судового провадження до протоколу №UA-EA-2020-07-06-000034-b від 16.07.2020;

За умовами договору №2302/К/3 про відступлення прав вимоги від 31.08.2020 (пункт 1) ПАТ "Дельта Банк" (в тексті договору - банк) відступає ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" (в тексті договору - новий кредитор) належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників та/або заставодавців та/або поручителів та/або фізичних осіб та/або фізичних осіб-підприємців та/або юридичних осіб, зазначених у Додатку №1 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами та договорами поруки, договорами застави, з урахуванням всіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у додатку №1 до цього договору. Новий кредитор сплачує банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим договором.

Згідно з Додатками №1 та №2 до договору №2302/К/3 про відступлення прав вимоги від 31 серпня 2020 року передача права вимоги, зокрема, за кредитним договором №187/КВ-08 від 06.08.2008 до позичальника - ФОП Бучко Х.М. в загальній сумі заборгованості за договором 14 335 068,73 грн.

Отже згідно з укладеним за результатами публічних торгів договором купівлі-продажу майнових прав ПАТ «Дельта Банк» відступило ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» права вимоги за кредитним договором №187/КВ-08 від 06.08.2008, а саме: 396 300,00 доларів США основної заборгованості та 122 993,28 доларів США заборгованості за нарахованими процентами, 50 000,00 грн. основної заборгованості та 17 018,50 грн. заборгованості за нарахованими процентами.

Натомість рішенням у даній справі з боржника на користь банку стягнуто заборгованість за кредитним договором №187/КВ-08 від 06.08.2008 в розмірі 4 272 769,33 грн. без жодних вказівок на валютний еквівалент чи вказівки на те, яка частина заборгованості, яка стягнута судом першої інстанції входить у вимоги, що відступлені заявнику.

Порівняльний аналіз права вимоги, яке перейшло за договором, та грошових зобов`язань, які присуджені рішенням у даній справі, свідчить про те, що ці вимоги є різними, а тому обґрунтованими є доводи апелянта про те, що здійснивши заміну стягувача у виконавчому документі, місцевий господарський суд змінив зміст рішення суду на виконання якого виданий такий виконавчий документ, внаслідок чого створив для боржника нові правові наслідки, які визначені договором №2302/К/3 від 31.08.2020 про відступлення права вимоги, оскільки змінено валюту грошового зобов`язання (з гривні на долар США) та його розмір (з 4 272 769,30 грн. на 14 335 068,73 грн.).

Загальна сума виданого за договором №187/КВ-08 від 06.08.2008 кредиту становила 396 300,00 доларів США та 100 000,00 грн., яка на момент звернення до суду відповідала гривневому еквіваленту в розмірі 3 154 548, 00 грн. та 50 000,00 грн. не підтверджений фактичними обставинами по справі або розрахунками заявника.

Окрім того, ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 07.12.2020, залишеною без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 19.04.2021 та постановою Верховного Суду від 14.07.2021 у даній справі за №5010/2403/2011-14/120 встановлено, що до ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» не перейшли матеріальні права і обов`язки ПАТ «Дельта Банк» стосовно позичальника (ФОП Бучко Х.М.) за кредитним договором №187/КВ-08 від 06.08.2008 оскільки не відбулось оплати відступлених прав вимоги.

Незважаючи на те, що до заяви про заміну стягувача у виконавчому документі ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» додано копію платіжного доручення №148 від 10.08.2020 згідно якого ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" здійснило грошовий переказ ПАТ "Дельта Банк" у розмірі 30 613 581,97 грн. з призначенням платежу «за придбаний актив згідно з протоколом №UA-EA-2020-07-06-000034-b від 16.07.2020», яка не додавалась під час попереднього розгляду про заміну сторони у справі, місцевий господарський суд не звернув увагу на принцип правової визначеності, який передбачений ч. 4 ст. 75 ГПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційний зв`язок між розглядуваною судовою справою та попередніми судовими справами є різним. Він залежить від характеру судових справ, в межах яких встановлювалися обставини та осіб, стосовно яких вони встановлювались. В цьому плані можна виявити різні межі преюдиційного зв`язку.

Якщо господарська справа базується на попередньо розглянутій іншій цивільній, господарській чи адміністративній справі, обставини будуть преюдиційними, якщо у ній беруть участь ті же самі особи або особа. Обсяг обставин, які будуть мати преюдиційне значення буде залежати від того, хто саме бере участь у новій справі. Якщо участь беруть всі особи з попередньо розглянутої справи, преюдиційне значення будуть мати всі обставини справи. Якщо з даних осіб, бере участь тільки одна частина, преюдиційне значення будуть мати тільки ті факти, які були встановлені щодо цієї частини осіб.

Преюдиційний зв`язок між розглядуваною справою та іншими судовими справами, що вже розглянуті не є абсолютним. Відповідно до ч. 5 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Безпосередність дослідження та встановлення судом обставин як умова надання їм преюдиціального значення в іншій справі була і залишається нечіткою вимогою. Формальні, зовнішні ознаки її виконання (формулювання, якими суд описує встановлення певних обставин, і навіть посилання на докази, оцінені судом для встановлення цих обставин) самі собою не є достатнім критерієм для визначення того, чи може бути надане преюдиціальне значення викладеним у судовому рішенні фактам.

За загальнотеоретичним правилом преюдиція стосується тих фактів, які (1)були істотними для вирішення справи, у якій вони були встановлені, (2)були фактично встановлені (actually litigated and determined) чинним та остаточним судовим рішенням. Отже не має надаватись преюдиціального значення обставинам, які були неважливими або не стосувались першої справи, або були встановлені у зв`язку з розглядом позову, який був цілковито відмінний або мав неістотне значення, оскільки несправедливим видається покладати на сторону негативні наслідки встановлення обставин, стосовно яких у першій справі ця сторона не мала зацікавленості у їх енергійному доведенні.

Отже умова преюдиційності щодо істотності обставин, які встановлені в іншій справі вважається виконаною у тому випадку, якщо обставина, встановлена у першій справі, належала до предмета доведення, тобто її встановлення було необхідне для вирішення тієї справи. Оскільки предмет доведення спочатку визначається підставами позову, а потім обґрунтовується нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору, то питання про те, чи належав певний факт до предмета доведення, є питанням права, а не факту. З огляду на це у наступній справі, у якій сторона посилається на преюдиціальне значення факту, встановленого у рішенні з першої справи, суд ex officio встановлює, чи належав цей факт до предмета доведення при вирішенні першої справи, зважаючи на те, якої категорії спір було розглянуто у першій справі, які норми права застосовано і встановлення яких обставин потребувало застосування цих норм.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що учасники процесу, а також предмет доказування під час розгляду заяви ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» про заміну сторони у справі, ідентничні тим, що й при розгляді заяви про заміну стягувача у виконавчому документі.

З огляду на це обґрунтованими є доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не враховано обставини про те, що, які встановлені ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 07.12.2020, залишеною без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 19.04.2021 та постановою Верховного Суду від 14.07.2021 у даній справі за №5010/2403/2011-14/120, а відтак у силу ч. 4 ст. 75 ГПК України не доказуються під час розгляду заяви про заміну стягувача у виконавчому документі, яка задоволена оскаржуваною ухвалою суду, з огляду на наступне.

Більше того, статтею 3 ЦК України визначено, що однією із основних засад цивільного законодавства є добросовісність.

За приписами ч. 4 ст.13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип добросовісної поведінки лежить в основі доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Доктрина venire contra factum proprium базується на принципі добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

За таких обставин заявник втрачає можливість покликатися на нові докази щодо оплати права вимоги, які ним не надавались в попередньому судовому провадженні, яке є преюдиційним по-відношенню до даного, з огляду на принцип «естопель», який широко використовується в практиці Європейського суду з прав людини. Термін «естопель» означає категоричне заперечення такої поведінки сторони в процесі, якою вона перекреслює те, що попередньо було нею визнано в цьому та/або іншому судовому процесі.

Принцип «естопель», зокрема, застосовано в практиці Європейського суду з прав людини (Хохліч проти України (Заява № 41707/98); «Рефаг парті зі (Партія добробуту) Туреччини та інші проти Туреччини» (Заяви №№ 41340/98, 41342/98, 41344/98), такий принцип підлягає застосуванню українським судом і при розгляді даної справи.

Застосування цього принципу відображено й у постанові Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 17.11.2018 у справі №911/205/18 та постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №390/34/17.

Заперечення ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» (заявник), які викладені у відзиві на апеляційну скаргу не відповідають фактичним обставинам справи, а тому визнаються судом апеляційної інстанції необгрунтованими.

Ураховуючи вищенаведене суд апеляційної інстанції доходить до висновку, що апелянтом доведено обґрунтованість аргументів, які заявлені в апеляційній скарзі, щодо наявності визначених у ст. 277 ГПК України підстав для скасування ухвали суду першої інстанції. Відповідно апеляційна скарга боржника підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала місцевого господарського суду скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні заяви ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» в заміні стягувача у виконавчому документі.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду ухвалу суду першої інстанції скасовано, то виходячи зі ст. 129 ГПК України апеляційний господарський суд доходить до висновку про зобов`язання ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста», як ініціатора судового провадження про заміну стягувача у виконавчому документі в даній справі, відшкодувати апелянту (боржник) витрати у розмірі 2270,00 грн., які пов`язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 277, 281-284, 334 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ФОП Бучко Христини Мирославівни - задоволити.

2.Ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 04.10.2021 - скасувати.

3.У задоволенні заяви ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» за №109-08/21 від 27.08.2021 про заміну стягувача у виконавчому документі - відмовити.

4.Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста». Стягнути з ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» на користь фізичної особи- підприємця Бучко Христини Мирославівни 2270,00 грн судових витрат.

5.Місцевому господарському суду видати наказ.

6.Постанова набирає законної сили з моменту її прийнятття.

7.Порядок та строки оскарження встановлені ст.ст. 288, 289 ГПК України.

Головуючий суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Кравчук Н.М.

Суддя Плотніцький Б.Д.

Повний текст постанови виготовлено 06.12.2021.