ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" жовтня 2021 р. Справа№ 920/777/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Копитової О.С.

Хрипуна О.О.

при секретарі Токаревій А.Г.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 19.10.2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Державного підприємства «Конотопське лісове господарство»

на ухвалу Господарського суду Сумської області від 20.07.2021 у справі №920/777/21 (суддя Резніченко О.Ю., ухвала підписана 20.07.2021)

за позовом Державного підприємства «Конотопське лісове господарство»

до відповідачів:

1. Конотопської районної державної адміністрації Сумської області;

2. Комунального закладу Сумської обласної ради «Державний історико-культурний заповідник у м. Путивлі»;

про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним державного акту, повернення земельної ділянки

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Господарського суду Сумської області з позовною заявою до відповідачів, у якій просив:

- визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Путивльської районної державної адміністрації Сумської області від 31.03.2005 за №92 Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок по Путивльському державному історико - культурному заповіднику;

- визнати недійсним та скасувати державний акт серії ЯЯ №293841 від 06.12.2005 на право постійного користування земельною ділянкою площею 2,0321 га, що надана у постійне користування Путивльському державному історико - культурному заповіднику;

- зобов`язати Комунальний заклад Сумської обласної ради Державний історико-культурний заповідник у м. Путивлі повернути Державному підприємству «Конотопське лісове господарство» земельну ділянку площею 2,0321 га, що складається з кадастрових номерів, зазначених у прохальній частині позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 20.07.2021 у справі №920/777/21 відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом Державного підприємства «Конотопське лісове господарство» до Конотопської районної державної адміністрації Сумської області та Комунального закладу Сумської обласної ради «Державний історико-культурний заповідник у м. Путивлі» про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним державного акту, повернення земельної ділянки.

Суд першої інстанції, дослідивши позовні вимоги, дійшов висновку, що позовна заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, а тому на підставі п.1 ч.1 ст. 175 ГПК України відмовив у відкритті провадження у справі.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, Державне підприємство «Конотопське лісове господарство» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Господарського суду Сумської області від 20.07.2021 у справі №920/777/21 скасувати та направити справу для продовження розгляду судом першої інстанції позовної заяви Державного підприємства «Конотопське лісове господарство».

Також скаржником заявлено клопотання про поновлення строку для подання апеляційної скарги.

Скаржник вважає, що оскаржувана ухвала є незаконною та підлягає скасуванню, посилаючись на те, що оскільки позовні вимоги обґрунтовуються тим, що земельна ділянка знаходиться в державній власності та перебуває у постійному користуванні ДП «Конотопське лісове господарство», то предметом спору є речове право на майно, право постійного користування землею та визнання недійсним акту, а тому відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України позовна заява підлягає розгляду за правилами саме господарського судочинства.

11.08.2021 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою, надійшли до Північного апеляційного господарського суду та згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями передані на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Хрипун О.О., Копитова О.С.

На час надходження апеляційної скарги матеріали справи №920/777/21 на адресу Північного апеляційного господарського суду не надходили, у зв`язку з чим ухвалою від 16.08.2021 відкладено вирішення питання щодо апеляційної скарги Державного підприємства «Конотопське лісове господарство» на ухвалу Господарського суду Сумської області від 20.07.2021 у справі №920/777/21 до надходження матеріалів справи на адресу Північного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду Сумської області надіслати матеріали справи №920/777/21 на адресу Північного апеляційного господарського суду.

14.09.2021 до суду апеляційної інстанції надійшли матеріали вказаної справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2021 поновлено Державному підприємству «Конотопське лісове господарство» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду Сумської області від 20.07.2021 у справі №920/777/21 та відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою.

Учасникам справи повідомлено про право подати відзив на апеляційну скаргу, відповідь на відзив, заяви, клопотання, заперечення та встановлено строки на їх подання.

Розгляд апеляційної скарги призначено на 19.10.2021.

07.10.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Конотопської районної державної адміністрації Сумської області надійшла заява, у якій заявник просить розгляд справи проводити без участі його представника та зазначає, що при розгляді апеляційної скарги покладається на розсуд суду.

08.10.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника Державного підприємства «Конотопське лісове господарство» надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.10.2021 відмовлено в задоволенні клопотання представника Державного підприємства «Конотопське лісове господарство» про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

18.10.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Комунального закладу Сумської обласної ради Державний історико-культурний заповідник у м. Путивлі надійшло клопотання, у якому заявник просить здійснити розгляд справи без його участі.

Учасники справи своїм процесуальним правом на подання відзиву не скористалися.

19.10.2021 в судове засідання представники учасників справи не з`явилися.

Судом враховано, що у своїх рішеннях Європейський суд неодноразово наголошував, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Суд апеляційної інстанції враховує також правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Згідно з ч. 2 ст. 2 ГПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (пункти 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Оскільки явка учасників апеляційного провадження в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, беручи до уваги строки розгляду апеляційної скарги, встановлені Господарським процесуальним кодексом України, з огляду на подані відповідачами заяви про розгляд апеляційної скарги без їх участі, суд апеляційної інстанції вбачає за можливе розглядати дану апеляційну скаргу за відсутності представників учасників за наявними у справі матеріалами.

За змістом ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Згідно з частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, дослідивши надані до матеріалів справи докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з позовної заяви, звертаючись до суду з даним позовом, позивачем заявлено наступні вимоги:

- визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Путивльської районної державної адміністрації Сумської області від 31.03.2005 за №92 Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок по Путивльському державному історико - культурному заповіднику;

- визнати недійсним та скасувати державний акт серії ЯЯ №293841 від 06.12.2005 на право постійного користування земельною ділянкою площею 2,0321 га, що надана у постійне користування Путивльському державному історико - культурному заповіднику;

- зобов`язати Комунальний заклад Сумської обласної ради Державний історико-культурний заповідник у м. Путивлі повернути Державному підприємству «Конотопське лісове господарство» земельну ділянку площею 2,0321 га, що складається з кадастрових номерів, зазначених у прохальній частині позовної заяви (п.4).

Відмовляючи у відкритті провадження у даній справі, суд першої інстанції зазначив, що позовна заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, що в силу вимог п.1 ч. 1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України є підставою для відмови у відкритті провадження. Також суд на виконання вимог ч. 6 ст. 175 ГПК України роз`яснив позивачу, що вказані вимоги підлягають розгляду в порядку різного судочинства і вимога про повернення земельної ділянки є похідною та може бути подана до господарського суду після вирішення спору про незаконність рішення першого відповідача.

З наведеним висновком Господарського суду Сумської області колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Так, з аналізу заявлених позовних вимог вбачається, що перша вимога є основною, а друга та третя - похідними від неї.

Стосовно вимоги про визнання незаконним та скасувати розпорядження голови Путивльської районної державної адміністрації Сумської області від 31.03.2005 за №92 Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок по Путивльському державному історико - культурному заповіднику.

Обґрунтовуючи вказану вимогу, позивач посилається на те, що оскаржуване розпорядження прийнято головою Путивльської районної державної адміністрації Сумської області без належних повноважень.

Суд першої інстанції у свою чергу вказав, що за приписами пункту 10 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди не розглядають справи у спорах про оскарження актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій. Із наведеного слідує, що предметом спору є саме правомірність прийнятого рішення.

Відтак, за висновком суду першої інстанції, спір фактично виник безпосередньо між головою районної державної адміністрації, як суб`єктом владних повноважень та позивачем, а їх правовідносини є публічно-правовими, тому що захист прав та інтересів заявника від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, якщо ці порушення полягають, наприклад, у перевищенні повноважень, недотриманні процедури, умов та інших визначених законом особливостей вчинення реєстраційних дій, є завданням адміністративного судочинства та має відбуватись у відповідному порядку.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що зважаючи на положення ГПК України, спір у даній справі не належить до юрисдикції господарських судів, а в даному випадку не можна говорити про приватно-правовий спір, оскільки рішення стосується земельних ділянок лісового фонду.

Відповідно до п.6 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

За наслідками розгляду справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування щодо оскарження (визнання незаконними) прийнятих ними актів з питань, пов`язаних з наданням земельних ділянок у власність чи в користування суб`єктам господарської діяльності (про відмову у передачі земельної ділянки у власність чи в користування, у продажу земельної ділянки, у наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо) господарський суд залежно від характеру спору може зобов`язати названі органи виконати певні дії, як цього вимагають приписи чинного законодавства, зокрема розглянути в установленому для даного органу порядку питання, яке стосується предмета спору.

Водночас суд не вправі приймати рішення з питань, віднесених до виключної компетенції цих органів, наприклад, про надання земельних ділянок у власність або в користування, укладення договорів купівлі-продажу або оренди земельних ділянок, а також зазначати, яке конкретно рішення повинно бути прийнято.

Так, відповідно до правових висновків, викладених у Постанові Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 921/158/18 публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

Натомість приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило, майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позовні вимоги обґрунтовуються тим, що земельна ділянка знаходиться в державній власності та перебуває у постійному користуванні ДП «Конотопське лісове господарство».

З урахуванням вказаного слід звернути увагу на те, порушення своїх прав позивач вбачає у наслідках, спричинених на його думку неправомірними діями суб`єкта владних повноважень, а ці наслідки пов`язані з порушенням його речового права на майно, а тому такий спір має приватноправовий характер, що унеможливлює розгляд цієї справи в порядку адміністративного судочинства, а в силу положень п.6 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України такий спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Водночас, слід наголосити, що згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та № 29465/04).

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Юрисдикційність конкретного спору чи категорії спорів може бути прямо визначена в законі.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою ЄСПЛ.

За приписами частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Суд, здійснюючи правосуддя, забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави. Тому в контексті статті 55 Конституції України органи судової влади здійснюють функцію захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних або юридичних осіб у сфері цивільних, господарських, адміністративних правовідносин.

У статті 6 Конвенції, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових або публічно-правових питань до суду.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04.12.1995 у справі «Белле проти Франції»).

Слід зазначити, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992).

Положеннями ст. 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Отже, враховуючи право позивача на вільний доступ до правосуддя відповідно до вимог п. 1 ст. 6 Конвенції, колегія суддів з урахуванням вищенаведеного дійшла висновку, що даний спір має розглядатись за правилами господарського судочинства.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів визнає обґрунтованими доводи апелянта про те, що подана ним позовна заява підлягає розгляду за правилами саме господарського судочинства.

Вказане стосується також позовних вимог про визнання недійсним та скасування державного акту серії ЯЯ № 293841 від 06 грудня 2005 року на право постійного користування земельною ділянкою площею 2, 0321 га, що надана у постійне користування Путивльському державному історико-культурному заповіднику та про зобов`язання другого відповідача повернути позивачу земельну ділянку площею 2, 0321 га (кадастрові номери зазначені у прохальній частині позовної заяви), які є похідними від основної, а тому також мають розглядатись за правилами господарського судочинства.

Водночас, суд звертає увагу, що в оскаржуваній ухвалі щодо вимоги про зобов`язання повернути земельну ділянку місцевий господарський суд зазначив, що вона повинна розглядатись у порядку господарського судочинства.

Таким чином, з огляду на викладене в сукупності, судова колегія дійшла до переконання про передчасність висновків суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження, а тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, а справа - передачі до суду першої інстанції.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть перешкоджати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Ашінгдан проти Сполученого Королівства», від 28.05.1985, пункт 57, Серія А, N 93, та рішення Європейського суду з прав людини від 18.11.2010 у справі «Мушта проти України»).

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 280 ГПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Частиною 3 ст. 271 ГПК України встановлено, що у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі або заяви про відкриття справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про відкриття справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

З огляду на вищевикладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, а висновки, викладені в ухвалі місцевого господарського суду, не відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала суду - скасуванню, при цьому справа підлягає передачі на розгляд Господарського суду Сумської області.

У зв`язку зі скасуванням ухвали місцевого господарського з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, розподіл сум судового збору повинен бути здійснений судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи, згідно із загальними правилами ст. 129 ГПК України.

керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 271, 275, 277, 281-284, ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства «Конотопське лісове господарство» на ухвалу Господарського суду Сумської області від 20.07.2021 у справі №920/777/21 - задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду Сумської області від 20.07.2021 у справі №920/777/21 - скасувати.

3. Матеріали справи № 920/777/21 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 22.11.2021 після виходу суддів з відпустки та лікарняного.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді О.С. Копитова

О.О. Хрипун