РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08.12.2021Справа № 910/5171/21
Господарський суд міста Києва у складі судді Полякової К.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "ПНП"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Експерт-МК"

про стягнення 90025,05 грн.

без виклику представників сторін (без проведення судового засідання).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "ПНП" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Експерт-МК" про стягнення 90025,05 грн. заборгованості за поставлений за договором поставки нафтопродуктів від 01.01.2017 № 20-МО товар, а саме: 50000 грн. основного боргу, 7509,61 грн. інфляційних втрат, 4802,78 грн. трьох процентів річних та 27712,66 грн. пені.

Ухвалою суду від 05.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

У відзиві на позов відповідач зазначив, що за усними домовленостями між директорами досягнуто домовленості щодо надання директору позивача в заставу 30000 грн., яку після повної оплати відповідачем заборгованості директор позивача зобов`язався повернути. Також відповідач заявив про пропуск позивачем строку позовної давності до вимог про стягнення пені та надав зауваження до розрахунку інфляційних втрат.

У відповіді на відзив позивач наголосив, що надані відповідачем докази у вигляді переписки в Viber не є належними доказами та між сторонами не велося перемовин щодо надання в заставу 30000 грн. При цьому, сторонами в договорі погоджено нарахування пені за весь період прострочення, у зв`язку з чим заява про застосування строку позовної давності не підлягає застосуванню.

При розгляді справи судом враховано частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка визначає право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

01.01.2017 між позивачем, як постачальником, та відповідачем, як покупцем, укладено договір поставки нафтопродуктів № 20-МО, за умовами якого постачальник зобов`язується передати у власність, а покупець - прийняти та вчасно оплатити вартість нафтопродуктів.

Відповідно до пунктів 3.1, 3.2 договору форма оплати за цим договором - безготівковий розрахунок. Покупець зобов`язаний оплатити загальну вартість поставленого (відвантаженого) товару згідно накладної або рахунку протягом 1 календарного дня з моменту отримання товару.

У разі наявності простроченої заборгованості за отриманий товар, відпуск наступної партії товару здійснюється після повного погашення простроченої заборгованості з урахуванням штрафних санкцій, передбачених пунктами 6.2-6.4 цього договору, якщо подовження строків оплати попередньо не було погоджено між сторонами в письмовій формі (пункт 4.2 договору).

Згідно з пунктом 5.1 договору право власності на товар виникає у покупця в момент передачі йому товару згідно товарно-транспортних або видаткових накладних.

Пунктом 7.1 договору встановлено, що останній набуває чинності з моменту його укладення і діє до 31.12.2017, а в частині грошових розрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань згідно умов цього договору. Якщо за 20 календарних днів до закінчення строку дії цього договору жодна зі сторін у письмовій формі не повідомить іншу сторону про припинення дії цього договору, він вважається пролонгованим на 1 календарний рік на тих же умовах.

30.12.2019 сторонами укладено додаткову угоду до договору, за якою внесено зміни щодо строку дії договору до 31.12.2020 року.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 804015,66 грн., що підтверджується наступними видатковими накладними, підписаними обома сторонами: від 06.01.2020 № РН-0000003 на суму 118745,16 грн., № РН-0000004 на суму 327474 грн., від 09.01.2020 № РН-0000006 на суму 167790 грн., від 04.02.2020 № РН-0000059 на суму 65586 грн., від 18.02.2020 № РН-0000090 на суму 62692,50 грн., від 27.02.2020 № РН-0000107 на суму 61728 грн.

У той же час, відповідно до наданих до матеріалів справи платіжних доручень, відповідач оплатив поставлений товар частково, на суму 754015,66 грн., у зв`язку з чим залишок заборгованості відповідача за товар склав 50000 грн.

Відповідно до акту звірки взаємних розрахунків, підписаного обома сторонами та скріпленого печатками, станом на 31.12.2020 заборгованість відповідача за договором від 01.01.2017 № 20-МО становить 50000 грн.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 ЦК України).

Виходячи зі змісту статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (частина 1 статті 692 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до наявних у матеріалах справи доказів відповідач за поставлений позивачем товар на суму 804015,66 грн. сплатив лише 754015,66 грн., у зв`язку з чим залишок заборгованості відповідача за товар склав 50000 грн.

Щодо заперечень відповідача з приводу того, що між директорами досягнуто усної домовленості про передачу директором відповідача в заставу позивача 30000 грн., які мають бути повернуті після погашення відповідачем заборгованості, суд зауважує наступне.

На підтвердження даних обставин відповідачем надано скріншоти переписки у програмі Viber.

У той же час, відповідно до частин 2, 3 статті 96 ГПК України електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги". Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Разом із цим, із наданих скріншотів переписки у програмі Viber неможливо дійти переконливого висновку про приналежність даних повідомлень та номерів телефонів директорам позивача та відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 ГПК України).

При цьому, матеріали справи не містять доказів передання директором відповідача директору позивача грошових коштів у розмірі 30000 грн. у рахунок застави за договором від 01.01.2017 № 20-МО (розписки про отримання готівкою грошових коштів, банківських виписок, платіжних доручень щодо безготівкового переказу грошових коштів тощо).

Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку про недоведеність відповідачем наявності іншої суми боргу за договором від 01.01.2017 № 20-МО, ніж підтверджена видатковими накладними та платіжними дорученнями на їх оплату сума боргу в розмірі 50000 грн.

Також позивачем за несвоєчасну оплату товару нараховані 27712,66 грн. пені за період з 06.01.2020 по 30.03.2021 на сукупну суму боргу.

Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 ЦК України).

Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до пункту 6.2 договору за порушення строків оплати, передбачених цим договором, покупець сплачує постачальнику суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення платежу, а також пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення та за весь період існування заборгованості до дати остаточного її погашення.

Таким чином, сторонами в договорі досягнуто згоди щодо збільшення періоду нарахування пені, що передбачено частиною 6 статті 232 ГК України.

У свою чергу, відповідач просив застосувати спеціальний строк позовної давності до вимог про стягнення пені.

Частина 2 статті 258 ЦК Україна передбачає, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Як слідує з наданого позивачем розрахунку, останній здійснив нарахування пені за період з 06.01.2020 по 30.03.2021 на всю суму боргу, з урахуванням часткового погашення заборгованості відповідачем.

Суд зауважує, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Відтак, строк позовної давності спливає через рік від дня, за який нараховано санкцію.

Зважаючи на надані позивачем заперечення щодо застосування строку позовної давності до вимог про стягнення пені, суд наголошує на тому, що пунктом 6.2 договору сторонами погоджено саме збільшення строку нарахування пені, а не збільшення позовної давності на стягнення штрафних санкцій.

Також при здійснені судом арифметичного перерахунку пені суд встановив, що позивачем помилково здійснено нарахування пені з 06.01.2020, оскільки прострочення оплати за видатковими накладними від 06.01.2020 № РН-0000003, № РН-0000004 згідно з умовами пункту 3.2 договору мало місце з 07.01.2020 року.

Крім того, позивачем не вірно визначено періоди утворення заборгованості та її розмір, виходячи з проведених відповідачем часткових оплат. Так, згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Разом із цим, оскільки позивач звернувся до суду з позовом 30.03.2021, стягнення пені обмежується в даному випадку останніми 12 місяцями перед зверненням до суду, ураховуючи збільшений сторонами період нарахування пені.

Отже, за арифметичним перерахунком суду пеня підлягає стягненню з відповідача в загальному розмірі 14576,12 грн., а саме: за 30.03.2020 - 119,19 грн., з 31.03.2020 по 12.04.2020 - 1478,41 грн., з 13.04.2020 по 25.04.2020 - 1364,07 грн., з 26.04.2020 по 29.04.2020 - 337,49 грн., з 30.04.2020 по 19.05.2020 - 1643, 72 грн., з 20.05.2020 по 27.05.2020 - 640 грн., за 28.05.2020 - 76,50 грн., з 29.05.2020 по 09.06.2020 - 891,80 грн., з 10.06.2020 по 17.06.2020 - 469,42 грн., з 18.06.2020 по 25.06.2020 - 420,20 грн., з 26.06.2020 по 30.06.2020 - 246,23 грн., з 01.07.2020 по 07.07.2020 - 333,25 грн., з 08.07.2020 по 21.07.2020 - 643,54 грн., з 22.07.2020 по 30.07.2020 - 401,90 грн., з 31.07.2020 по 06.08.2020 - 278,16 грн., з 07.08.2020 по 25.08.2020 - 723,87 грн., з 26.08.2020 по 30.08.2020 - 174,10 грн., з 31.08.2020 по 17.09.2020 - 567,74 грн., з 18.09.2020 по 29.10.2020 - 1101,64 грн., з 30.10.2020 по 12.11.2020 - 344,26 грн., з 13.11.2020 по 18.11.2020 - 118,03 грн., з 19.11.2020 по 30.03.2021 - 2202,60 грн.

До того ж, позивач просив стягнути з відповідача 7509,61 грн. інфляційних втрат та 4802,78 грн. трьох процентів річних.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений за договором або законом.

Здійснивши арифметичний перерахунок заявлених компенсаційних виплат, з урахуванням встановлених судом вище обставин щодо неврахування позивачем вимог статті 253 ЦК України, суд дійшов висновку про те, що з відповідача підлягає стягненню 4754,74 грн. трьох процентів річних та 5452,69 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Понесені позивачем витрати по оплаті судового збору та на професійну правничу допомогу адвоката відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому, судом прийнято до уваги відсутність відповідного клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката в порядку частин 5, 6 статті 126 ГПК України.

Відсутність клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу від іншої сторони виключає можливість суду самостійно (без указаного клопотання) зменшувати розмір витрат на професійну правничу допомогу. Дана правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 18.12.2018 у справі №910/4881/18.

Щодо заявлених відповідачем у попередньому (орієнтовному) розрахунку витрат на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 10000 грн., то суд наразі відповідний розподіл даних судових витрат за відсутності передбачених частиною 2 статті 126, частиною 8 статті 129 ГПК України доказів не здійснює.

У той же час, за положеннями частини 8 статті 129 ГПК України, такі докази подаються протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (у разі розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження).

Керуючись статтями 86, 129, 232, 236-241, 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "ПНП" задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Експерт-МК" (04074, м. Київ, вул. Лугова, 12, оф.3.13; ідентифікаційний код 38983074) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "ПНП" (01010, м. Київ, вул. Мазепи Івана, 12, оф. 5; ідентифікаційний код 36386596) 50000 (п`ятдесят тисяч) грн. основного боргу, 14576 (чотирнадцять тисяч п`ятсот сімдесят шість) грн. 12 коп. пені, 4754 (чотири тисячі сімсот п`ятдесят чотири) грн. 74 коп. трьох процентів річних, 5452 (п`ять тисяч чотириста п`ятдесят дві) грн. 69 коп. інфляційних втрат, 9968 (дев`ять тисяч дев`ятсот шістдесят вісім) грн. 37 коп. витрат на професійну правничу допомогу адвоката, а також 1885 (одну тисячу вісімсот вісімдесят п`ять) грн. 68 коп. витрат зі сплати судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя К.В. Полякова