ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" грудня 2021 р. Справа №907/454/17

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Кордюк Г.Т.

суддів Кравчук Н.М.

Плотніцького Б.Д.

секретар судового засідання Матіїшин Х.В.,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Вастон за №104 від 25.10.2021 (вх.№01-05/3607/21 від 28.10.2021)

на ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 09.09.2021

у справі № 907/454/17 (суддя Пригуза П.Д.)

за заявою Комунальної організації «Київмедспецтранс» про зміну способу виконання судового рішення від 15.09.2017

за позовом: Комунальної організації «Київмедспецтранс», м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Вастон», м. Ужгород

про зобов`язання виконати умови договору в натурі та стягнення штрафу в розмірі 121684,48 грн.,

за участю представників від:

позивача Бахуринський І.М., Шкурай Н.М.,

відповідача Голубок В.А., Твердохліб І.Ю.,

ВСТАНОВИВ:

31.08.2021 в Господарський суд Закарпатської області звернулась комунальна організація «Київмедспецтранс» (далі по тексту - КО «Київмедспецтранс») із заявою в якій просить змінити спосіб виконання рішення Господарського суду Закарпатської області від 15.09.2017 у справі №907/454/17 із зобов`язання ТОВ «Вастон» повернути КО «Київмедспецтранс» 621 літрів бензину А-92 ДСТУ 7687:2015 (загальна вартість на день укладення договору відповідального зберігання 12 326,85 грн.) на стягнення з ТОВ «Вастон» на користь КО «Київмедспецтранс» загальної вартості 621 літрів бензину А-92 ДСТУ 7687:2015 у розмірі 19 518,03 грн.

Вказану заяву мотивує об`єктивною неможливістю повернення бензину, який присуджений згідно рішення Господарського суду Закарпатської області від 15.09.2017 у справі №907/454/17, оскільки постановою державного виконавця стягувачу повернуто виконавчий документ виданий на виконання рішення в даній справі у зв`язку з тим, що резервуари в яких знаходився бензин, який згідно рішення суду підлягав поверненню, опломбований та визнаний речовим доказом у межах кримінального провадження.

Окрім того покликається на те, що у зв`язку з виведенням бензину А-92 ДСТУ 7687:2015 з обороту на підставі того, що він перестав відповідати вимогам закону, оскільки закінчився термін його зберігання та втратив чинність сертифікат відповідності, наявні об`єктивні обставини неможливості виконання рішення суду в даній справі.

Правовими підставами зазначає ч. 1, 3 ст. 331 ГПК України.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 09.09.2021 вищезазначену заяву задоволено. Змінено спосіб виконання рішення Господарського суду Закарпатської області від 15.09.2017 у справі №907/454/17 про зобов`язання ТОВ «Вастон» повернути КО «Київмедспецтранс» 621 літрів бензину А-92 ДСТУ 7687:2015 (загальна вартість на день укладення договору відповідального зберігання 12 326,85 грн.) на стягнення його вартості. Стягнуто з ТОВ «Вастон» повернути КО «Київмедспецтранс» загальну вартість 621 літрів бензину А-95 ДСТУ 7687:2015 у розмірі 19 518,03 грн.

Вказана ухвала мотивована тим, що суд встановив відсутність у боржника присудженого майна в натурі, а тому дійшов до висновку про можливість зміни способу виконання рішення шляхом стягнення його вартості за закупівельною ціною на момент розгляду заяви.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, боржник звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 09.09.2021 у справі №907/454/17 скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні заяви стягувача про зміну способу виконання рішення суду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що:

1)звертаючись із заявою про зміну способу виконання рішення, стягувач не клопотав про поновлення пропущеного строку на пред`явлення виконавчого документа до виконання, а тому суд дійшов до помилкового висновку щодо відсутності підстав, визначених ст.ст. 118 та 119 ГПК України, для її повернення без розгляду у зв`язку зі спливом строків;

2)судом першої інстанції порушено приписи ч. 4 ст. 120 та ч. 1 ст. 331 ГПК України, оскільки належним чином не повідомлено боржника про час, дату та місце слухання справи, а сам боржник незважаючи на моніторинг справ об`єктивно не міг дізнатись про ухвалу суду, якою призначено до розгляду, так як така відсутня в Єдиному державному реєстрі судових рішень;

3)місцевий господарський суд не врахував преюдиційну обставину неможливості альтернативного виконня обов`язку в грошовому виразі, яка встановлена в рішенні суду в даній справі, спосіб виконання якого стягувач просить змінити, та в силу ч. 4 ст. 75 ГПК України не підлягає доказування при розгляді даної заяви стягувача про зміну способу виконання рішення суду;

4)змінивши спосіб виконання рішення, суд не врахував, що боржником сплачено вартість бензину;

5)змінивши спосіб виконання рішення, місцевий господарський суд змінив зміст рішення суду, спосіб виконання якого стягувач просить змінити, внаслідок чого створив для боржника додаткові правові наслідки, які визначені цим рішенням, оскільки змінено вартість бензину, який підлягає поверненню (з 12 326,85 грн. на 19 518,03 грн.);

У відзиві на апеляційну скаргу стягувач просить залишити без задоволення апеляційну скаргу боржника, а ухвалу місцевого господарського суду залишити без змін. Аргументи відповідача аналогічні тим мотивам з яких виходив суд першої інстанції. Зокрема заперечив проти доводів апелянта стосовно того, що стягувач звернувся до суду зі заявою про зміну способу виконання рішення після спливу строку на пред`явлення виконавчого документа до виконання, оскільки вважає, що такі твердження не узгоджуються з вимогами ч. 1, 4, 5 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», якими регламентовано переривання строку на пред`явлення виконавчого документа до виконання. Стверджує, що суд першої інстанції вжив всіх необхідних заходів, які визначені процесуальним законом для належного повідомлення боржника про час, дату та місце слухання справи, а тому його необізнаність про розгляд спірної заяви не є обов`язковою підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, враховуючи, що суд не визнав явку сторін обов`язковою. Більше того, стягувач стверджує, що поштове відправлення у якому містилась заява стягувача про зміну способу виконання рішення, вручена апелянту до проголошення оскаржуваної ухвали. Спростовує покликання апелянта на те, що боржником сплачено вартість бензину, який підлягає поверненню за рішенням суду в даній справі, оскільки ці грошові перекази були повернуті апелянтом, як безпідставно отримані грошові кошти.

В судове засідання 06.12.2021 представники учасників справи з`явились.

Представник апелянта (боржника) підтримав доводи та вимоги, які викладені в апеляційній скарзі, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви стягувача про зміну способу виконання рішення суду.

Представник стягувача у судовому засіданні заперечив проти доводів та вимог апеляційної скарги боржника, просив залишити без задоволення апеляційну скаргу боржника, а ухвалу місцевого господарського суду залишити без змін.

Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши учасників справи, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи і заперечення, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала місцевого господарського суду - скасуванню з прийняттям нового про відмову в задоволенні заяви стягувача про зміну способу виконання.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається, що предметом апеляційного оскарження є ухвала суду першої інстанції про зміну способу виконання рішення суду, а предметом апеляційного розгляду наявність або відстуність правових підстав для зміни способу виконання рішення суду.

Пунктом 2 рішенням Господарського суду Закарпатської області від 15.09.2017 у справі №907/454/17 зобов`язано ТОВ «Вастон» повернути КО «Київмедспецтранс» 621 літрів бензину А-95 (ДСТУ 7687:2015).

Згідно ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до ст. 18 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Вирішення справи в суді без невиправданого і необґрунтованого зволікання є запорукою ефективного захисту особою своїх прав. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвим, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням. Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру. У справі "Горнсбі проти Греції" Європейський суд зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Крім того, слід наголосити, що невиконання рішення є втручанням у право на мирне володіння майном, гарантоване ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін.

Слід зауважити, що у справі "Півень проти України" Європейський суд констатував порушення ст. 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може бути виправдане недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання.

Згідно статті 160 ГПК України, суд може змінити спосіб чи порядок виконання наказу суду в порядку, встановленому статтею 331 цього Кодексу.

В силу ч.ч. 1, 3 ст. 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

В силу частини 3 статті 33 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

Оскільки згадана стаття не обмежує відповідне право господарського суду певним строком, воно може бути реалізоване у будь-який час після набрання рішенням законної сили і до його фактичного повного виконання, в межах строку пред`явлення наказу до виконання. Також не обмежується право заявника на повторне звернення з відповідною заявою, якщо вона вже розглядалася судом.

Апелянт стверджує, що звертаючись із заявою про зміну способу виконання рішення, стягувач не клопотав про поновлення пропущеного строку на пред`явлення виконавчого документа до виконання, а тому суд дійшов до помилкового висновку щодо відсутності підстав, визначених ст.ст. 118 та 119 ГПК України, для її повернення без розгляду у зв`язку зі спливом строків.

Однак суд відхиляє ці твердження апелянта, оскільки такі не відповідають фактичним обставинам по справі. Так, на виконання рішення Господарського суду Закарпатської області від 15.09.2017 у справі №907/454/17 видано наказ від 17.10.2017, строк пред`явлення якого до виконання становив до 11.10.2020.

Постановою головного державного виконавця Бориспільського міськрайонного відділу ДВС ГУТЮ у Київській області від 23.06.2018 відкрито виконавче провадження №56077186 щодо виконання зазначеного вище наказу.

Постановою головного державного виконавця Бориспільського міськрайонного відділу ДВС ГУТЮ у Київській області за №56077186 від 17.06.2020 вищезазначений наказ повернуто стягувачу на підставі п. 6 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки за наслідками виходу за адресою: м. Бориспіль, Соцмістечко, І, ПММ-2 встановлено, що резервуари, наявні на складі ПММ, опломбовано у зв`язку з кримінальним провадженням №0000096 та визнано речовими доказами. З цими доводами погодився і суд першої інстанції.

Тобто у період з 23.06.2018 по 17.06.2020 спірний наказ перебував на виконанні у державного виконавця.

Частинами четвертою та п`ятою статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.

З огляду на це обгрунтованими є заперечення стягувача про те, що у зв`язку з перебуванням спірного наказу на виконанні у період з 23.06.2018 по 17.06.2020 строк пред`явлення такого документа до виконання перервався та в силу ч. 4 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» встановився з дня його повернення. Відтак суд відхиляє доводи апеляційної скарги в цій частині.

Аналіз норм чинного законодавства свідчить про те, що під зміною способу і порядку виконання рішення суду слід розуміти прийняття господарським судом нових заходів для реалізації такого рішення в разі неможливості його виконання у порядку та у спосіб, що раніше встановлені. Підставою для зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або у спосіб, встановлений господарським судом.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. Спосіб виконання рішення визначається на підставі встановлених у ст. 16 ЦК України способів захисту цивільних прав.

Зміна способу і порядку виконання рішення полягає у заміні одного заходу примусового виконання іншим. Вирішуючи питання про зміну способу виконання рішення, суд повинен з`ясувати обставини, що свідчать про абсолютну неможливість такого виконання рішення суду.

Поняття «спосіб» і «порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, встановленого статтею 16 Цивільного кодексу України. Для зміни способу виконання судового рішення необхідним є з`ясування питання чи не призведе така зміна способу виконання до зміни первісно обраного позивачем способу захисту своїх прав та інтересів, оскільки змінюючи спосіб виконання судового рішення, суд не може змінювати останнє по суті, про що зазначено у постанові Верховного Суду України від 25.11.2015 року у справі №6-1829цс15.

Зміна способу виконання рішення можлива шляхом видозмінення зазначеної у рішенні форми (грошової чи майнової) виконання, тобто за відсутності у боржника присудженого позивачеві майна в натурі або грошових коштів, достатніх для покриття заборгованості.

За відсутності у відповідача присудженого позивачеві майна в натурі, засвідченої державним виконавцем, господарський суд може змінити спосіб виконання рішення і видати наказ про стягнення вартості цього майна.

Суттю рішення Господарського суду Закарпатської області від 15.09.2017 у справі №907/454/17 є стягнення з боржника бензину в натурі, тобто в примусовому порядку виконати свої майнові зобов`язання за договором відповідального зберігання перед позивачем щодо повернення зі зберігання бензину, який має вартісну оцінку. Отже, спір у справі є майновим.

Здійснивши оцінку вимог позову, стосовно якого було ухвалено відповідне судове рішення, яке перебуває на примусовому виконанні, апеляційним судом встановлено, що позовні вимоги стягувача стосувалися повернення речі в натурі, як способу захисту порушеного права позивача.

Заява позивача про встановлення способу виконання рішення суду у вигляді стягнення з відповідача на користь позивача вартості майна в розмірі 19 518,03 грн. є зміною способу виконання рішення суду.

Питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача вартості неповернутого майна не вирішувалось судом, не було предметом його розгляду і резолютивна частина рішення не містить в собі посилання на будь-які перешкоди, які могли б бути усунуті.

При цьому апеляційний господарський суд погоджується з твердженнями апелянта про те, що в мотивувальній частині рішення Господарського суду Закарпатської області від 12.12.2019 у справі №907/454/17 зазначено, що: «Задовольняючи вимогу про виконання договірного обовязку відповідача в натурі, судом піддано аналіз його дій, направлених на відшкодування вартості недоповернутого бензину по ціні, що діяла на момент передачі. Поряд з цим, як вбачається із матеріалів справи, договір зберігання не містить альтернативного зобовязання, оскільки можливість відшкодування вартості товару, що не повернутий, згідно з умовами цього договору зберігання, не є альтернативним зобовязанням зберігача (відповідача у справі), а мірою відповідальності за втрату, яка може мати місце тільки на вимогу субєкта права (позивача у справі), відповідно до п.2.1.9. Договору зберігання.». Отже, саме рішення суду мотивується неможливістю його виконання в інший спосіб, аніж той, що визначений у його резолютивній частині.

Відтак обгрунтованими є доводи апелянта про те, що місцевий господарський суд не врахував преюдиційну обставину неможливості альтернативного виконня обов`язку в грошовому виразі, яка встановлена в рішенні суду в даній справі, спосіб виконання якого стягувач просить змінити, та в силу ч. 4 ст. 75 ГПК України не підлягає доказування при розгляді даної заяви стягувача про зміну способу виконання рішення суду.

Додатковим рішенням Господарського суду Закарпатської області від 12.12.2019 у справі №907/454/17 пункт 2 вищезазначеного рішення викладено в наступній редакції: «Зобов`язати ТОВ «Вастон» повернути КО «Київмедспецтранс» 621 літрів бензину А-95 ДСТУ 7687:2015 (загальна вартість на день укладення договору відповідального зберігання 12 326,85 грн.)». Дане додатке рішення є невід`ємною частиною самого рішення.

Натомість змісту наведеного додаткового рішення суд першої інстанції не врахував, помилково задоволив заяву стягувача, змінивши зміст рішення суду, внаслідок чого створив для боржника додаткові правові наслідки, які визначені цим рішенням, оскільки змінено вартість бензину, який підлягає поверненню (з 12 326,85 грн. на 19 518,03 грн.).

Таким чином, звертаючись до суду із заявою про встановлення способу виконання рішення, позивач просив змінити спосіб виконання та резолютивну частину судового рішення за яким передбачалося фактично повернути бензин, який перебуває на зберіганні у відповідача.

Доводи апелянта про те, що змінивши спосіб виконання рішення, суд не врахував, що боржником сплачено вартість бензину, не аналізуються судом, оскільки рішенням суду передбачено виконання обов`язку щодо передачі речі в натурі, а не сплати його вартості, а відтак не стосуються предмета доказування в даній справі.

На підставу встановлення способу виконання судового рішення позивач посилається на постанову головним державним виконавцем Бориспільського міськрайонного відділу ДВС ГУТЮ у Київській області за №56077186 від 17.06.2020 згідно з якою виконавчий документ, який виданий на виконання рішення суду в даній справі, повернуто стягувачу на підставі п. 6 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки за наслідками виходу за адресою: м. Бориспіль, Соцмістечко, І, ПММ-2 встановлено, що резервуари, наявні на складі ПММ, опломбовано у зв`язку з кримінальним провадженням №0000096 та визнано речовими доказами. З цими доводами погодився і суд першої інстанції.

Згідно з ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Згідно з ст. 60 Закону під час виконання рішень про передачу стягувачу предметів, зазначених у виконавчому документі, виконавець вилучає такі предмети у боржника і передає їх стягувачу, про що складає акт передачі. У разі знищення предмета, що мав бути переданий стягувачу в натурі, виконавець складає акт про неможливість виконання рішення, що є підставою для закінчення виконавчого провадження,а в разі встановлення факту відсутності предмета, що мав бути переданий стягувачу, повертає виконавчий документ стягувачу. У разі письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про їх передачу стягувачу, виконавець повертає зазначені предмети боржникові, про що складає акт, і виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. При цьому внесений стягувачем авансовий внесок поверненню не підлягає.

Водночас, стягувачем не доведено, що згідно ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем вчинено дії, щодо встановлення факту відсутності майна, яке мало бути передано стягувачу, та не повернуто виконавчий документ стягувачу.

Зокрема, як заявником (стягувач), так і судом першої інстанції не досліджено зміст постанови державного виконавця за №56077186 від 17.06.2020 про повернення виконавчого документа, оскільки така містить вказівку на те, що резервуари, наявні на складі ПММ, опломбовано у зв`язку з кримінальним провадженням №0000096 та визнано речовими доказами, однак не містить жодної вказівки на зв`язок цих резервуварів із бензином, який є об`єктом звернення стягнення за виконавчим провадженням.

Апеляційний господарський суд вважає, що сам факт можливого перебування у цих опломбованих резервуарах спірного бензиту, не виключає його відсутність у них, або того факту, що бензин, який знаходиться в опломбованих резервуарах також обтяжений в межах кримінального провадження. Також, не виключається наявність такого бензину в інших резервуарах, які належні боржнику, однак не є опломбовані та не визнані речовими доказами.

Постанова державного виконавця за №56077186 від 17.06.2020 про повернення виконавчого документа не може вважатися доказом про відсутність майна для передачі, оскільки лише засвідчує факт опломбування резервуарів, а не відсутність бензину, який підлягає поверненню.

Тому, відсутні підстави вважати, що майно, яке має бути передано згідно рішення суду, відсутнє у боржника, а тому в спосіб встановлений судом його виконання неможливо.

Відтак постанова державного виконавця за №56077186 від 17.06.2020 про повернення виконавчого документа не є тією обставиною в розумінні статті 331 ГПК України, з якою пов`язана можливість зміни способу виконання рішення суду, а також констатовано недоведеність неможливості виконання рішення по справі у порядку і спосіб, встановленими у судовому акті.

Отже, при поданні заяви про зміну способу виконання рішення стягувачем не надано доказів, які б підтверджували або спростовували зазначені вище обставини, що свідчить про недоведеність вимоги стягувача про зміну способу виконання рішення суду. Більше того заходи, які вжиті в межах кримінального провадження не мають абсолютного характеру та є тимчасовими, а тому стягувачем не обгрунтовано яким чином, ці заходи об`єктивно унеможливлюють виконання рішення суду в даній справі.

Статтею 75 Закону України "Про виконавче провадження» передбачений обов`язок держаного виконавця накласти на боржника штраф у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії.

Аргументи заявника щодо тривалого невиконання рішення суду та свідоме ігнорування приписів судового рішення боржником, яке залишається без реагування державною виконавчою службою, не доводять підстав, необхідних для застосування процедури зміни способу виконання рішення, оскільки не є належними доказами неможливості його виконання у порядку та спосіб, встановлений судом. Зволікання та нереагування державним виконавцем на дії боржника мужуть бути підставами для оскарження бездіяльності органу ДВС.

А відтак, аргументи відповідача про неможливість виконання рішення суду, не відповідають встановленим обставинам по справі, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами у розумінні ст.ст. 76, 77 ГПК України.

Отже, апеляційним господарським судом не встановлено жодних обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим і ці обставини не впливають на можливість державного виконавця вжити усіх необхідних заходів для виконання рішення суду, що набрало законної сили.

Посилання апелянта на порушення місцевим господарським судом норм процесуального права, а саме неналежне повідомлення ТОВ «Вастон» про час, дату та місце слухання справи, як наслідок, прийняття спірного судового рішення за відсутності представників боржника, є обгрунтованими з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвала Господарського суду Закарпатської області від 01.09.2021 про прийняття до розгляду заяви стягувача про зміну способу виконання рішення та призначення справи в судовому засіданні, скерована на адресу боржника згідно з поштовим відправленням №318.

Згідно відстеження цього поштового відправлення на веб-сайті Укрпошти вбачається, що таке здане на пошту 03.09.2021, а вручене боржнику 13.10.2021, тобто після постановлення оскаржуваної ухвали в даній справі.

З огляду на це не зважаючи на те, що суд першої інстанції хоча і належним чином виконав вимоги процесуального закону щодо направлення поштової кореспонденції, однак не пересвідчився в тому, що боржнику вручена ухвала суду про призначення справи до розгляду, а відтак і про його належне повідомлення. Матеріали справии не містять доказів того, що на момент постановлення оскаржуваної ухвали суд мав у своєму розпорядженні належні докази повідомлення боржника про судове засідання.

Заперечення стягувача про те, що до постановлення оскаржуваної ухвали боржнику вручено заяву про зміну способу виконання рішення, а тому він обізнаний про розгляд справи, відхиляються апеляційним господарським судом, оскільки сам факт вручення заяви стягувача не є безумовним свідченням того, що провадження за цією заявою відкрито, а розгляд справи призначено. Більше того матеріалами справи підтверджено, що ухвала Господарського суду Закарпатської області від 01.09.2021 про прийняття до розгляду заяви стягувача про зміну способу виконання рішення та призначення справи в судовому засіданні, не опублікована в Єдиному державному реєстрі судових рішень, а тому боржник об`єктивно не міг дізнатись про стан розгляду заяви стягувача, яка ним отримана.

Заперечення стягувача, які викладені у відзиві на апеляційну скаргу не відповідають фактичним обставинам справи, а тому визнаються судом апеляційної інстанції необгрунтованими.

Ураховуючи вищенаведене суд апеляційної інстанції доходить до висновку, що апелянтом доведено обґрунтованість аргументів, які заявлені в апеляційній скарзі, щодо наявності визначених у ст. 277 ГПК України підстав для скасування ухвали суду першої інстанції. Відповідно апеляційна скарга боржника підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала місцевого господарського суду скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні заяви стягувача про зміну способу виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи зі змсту ст. 129 ГПК України, враховуючи задоволення апеляційної скарги, суд дійшов до висновку про необхідність стягнення з стягувача на користь боржника (апелянт) 3405,00 грн., які сплачені при поданні апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 277, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Вастон за №104 від 25.10.2021 (вх.№01-05/3607/21 від 28.10.2021) задоволити.

2.Ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 09.09.2021 в справі №907/454/17 скасувати.

3.Відмовити в задоволенні заяви Комунальної організації «Київмедспецтранс» від 15.09.2017 про зміну способу виконання судового рішення.

4.Стягнути з Комунальної організації «Київмедспецтранс» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вастон» 3405,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

5.Місцевому господарському суду видати наказ.

6.Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції в порядку та строки встановлені ст.ст. 288-289 ГПК України.

Головуючий суддя: Г.Т. Кордюк

Судді: Н.М. Кравчук

Б.Д. Плотніцький

Повний текст постанови складено 06.12.2021.