ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" грудня 2021 р. Справа№ 910/13847/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ходаківської І.П.

суддів: Попікової О.В.

Євсікова О.О.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Комунального підприємства «Головний інформаційно-обчислювальний центр»

на ухвалу господарського суду міста Києва від 30.08.2021 (про передачу справи на розгляд іншого суду)

у справі № 910/13847/21 (суддя Ващенко Т.М.)

за позовом Комунального підприємства «Головний інформаційно-обчислювальний центр»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Герц»

про стягнення 601 936, 00 грн

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог.

В серпні 2021 року Комунальне підприємство «Головний інформаційно-обчислювальний центр» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Герц» про стягнення 601 936,00 грн безпідставно набутих грошових коштів.

Позов обґрунтований тим, що відповідач відповідно до умов укладеного з позивачем договору від 02.03.2016 надавав фінансові послуги - здійснював перерахування грошових коштів, які надійшли від пасажирів в якості плати за придбання разових квитків з QR кодом для проїзду в міському пасажирському транспорті міста Києва. Однак, у зв`язку з невикористанням платниками (пасажирами) разових квитків на суму 601 936, 00 грн, строк використання яких сплив, та неповерненням зазначеної суми, позивач вважає, що зазначені кошти є безпідставно набутими відповідачем.

Короткий зміст ухвали місцевого господарського суду та мотиви її постановлення.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.08.2021 позовну заяву передано за територіальною підсудністю до господарського суду Одеської області на підставі частини 1 статті 27, пункту 1 частини 1 статті 31 Господарського процесуального кодексу України.

Постановляючи ухвалу місцевий суд послався на те, що предметом даного позову є стягнення безпідставно набутих грошових коштів. Сплата грошових коштів, як їх прийом та перерахування на/з рахунки/ів у фінансових установах, не містить прив`язки до певного конкретного місця, а договір № б/н від 02.03.2016 не містить місця його виконання, а пред`явлені грошові кошти, за наявності достатніх правових підстав для їх стягнення, будуть оплачені відповідачем в добровільному порядку шляхом переказу коштів на рахунок позивача, або будуть стягнуті виконавцем (державним чи приватним) в примусовому порядку.

Короткий зміст апеляційної скарги та її доводів.

Не погоджуючись з ухвалою господарського суду міста Києва від 30.08.2021, Комунальне підприємство «Головний інформаційно-обчислювальний центр» звернулося до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу суду як таку, що постановлена з неправильним застосуванням норм процесуального права (ст. 29 ГПК України) та незастосуванням норм матеріального права (ст. 532 ЦК України), а матеріали справи №910/13847/21 повернути до господарського суду міста Києва для продовження розгляду.

Причиною подання апеляційної скарги стала незгода відповідача із висновком суду першої інстанції про визначення підсудності справи за загальними правилами, тобто за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцезнаходженням відповідача. Апеляційна скарга обґрунтована посиланням на те, що укладений сторонами договір виконується в місті Києві, в тому числі зобов`язання з надання відповідачем фінансових послуг.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.10.2021 справу № 910/13847/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Ходаківська І.П., судді: Демидова А.М., Владимиренко С.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.10.2021 витребувано у господарському суді міста Києва матеріали справи №910/13847/21 та відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Головний інформаційно-обчислювальний центр» на ухвалу господарського суду міста Києва від 30.08.2021 по справі № 910/13847/21 до надходження даної справи з суду першої інстанції.

03.11.2021 матеріали зазначеної справи надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.11.2021 відмовлено у задоволенні клопотання Комунального підприємства «Головний інформаційно-обчислювальний центр» про розгляд апеляційної скарги за участю його представника з повідомленням про дату та час судового розгляду; задоволено клопотання Комунального підприємства «Головний інформаційно-обчислювальний центр» та поновлено строк на апеляційне оскарження ухвали господарського суду міста Києва від 30.08.2021 та відкрито апеляційне провадження у справі № 910/13847/21; розгляд апеляційної скарги постановлено здійснювати у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи відповідно до ст.ст. 255, 270 ГПК України.

У зв`язку з перебуванням суддів Демидової А.М. та Владимиренко С.В. у відпустках за розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/6219/21 від 01.12.2021 був призначений та проведений повторний автоматизований розподіл судової справи №910/13847/21.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.12.2021 для розгляду справи визначений склад колегії суддів: Ходаківська І. П. - головуючий (суддя-доповідач), судді: Попікова О.В., Євсіков О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.12.2021 апеляційну скаргу Комунального підприємства «Головний інформаційно-обчислювальний центр» на ухвалу господарського суду міста Києва від 30.08.2021 у справі № 910/13847/21 прийнято визначеним складом суду до свого провадження.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

В силу частини першої статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Відповідно до частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Юридично обґрунтоване розмежування повноважень кожної ланки судової системи, а також однойменних судів однієї ланки щодо розгляду і вирішення господарських справ гарантує безпомилковість діяльності всієї судової системи, здійснення покладених на неї завдань та є однією з юридичних гарантій належного та справедливого здійснення судочинства.

Під територіальною підсудністю розуміється властивість певної справи належати до відання одного з однорідних судів в залежності від просторових меж його юрисдикції, або, простіше, - просторова компетенція однорідних судів.

Отже, територіальна підсудність господарських справ фактично зумовлює відмежування компетенції із розгляду цих справ однорідними судами за просторовою характеристикою, тобто залежно від території, на яку поширюється їх юрисдикція.

Згідно з частинами першою, другою статті 27 Господарського процесуального кодексу України позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом . Для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи-підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Зазначений припис поширює свою дію абсолютно на всі випадках, коли процесуальне законодавство не обумовлює будь-якого відмінного варіанту стосовно конкретного виду справ, а тому іменується загальним, адже діє як загальне правило, на відміну від інших видів підсудності, що застосовуються як спеціальне правило підсудності.

Вищевказане обумовлене тим, що на противагу іншим правовим положенням про підсудність норма статті 27 Господарського процесуального кодексу України не обмежується директивою про певну категорію справ, які необхідно розглядати за цим правилом підсудності, у той час як всі інші правові норми кореспондуються із характеристиками справи за предметною або суб`єктною ознакою, а тому підлягають застосуванню виключно у випадку кореляції конкретної справи з цими ознаками.

Водночас за умовами частини першої статті 29 Господарського процесуального кодексу України право вибору між господарськими судами, яким відповідно до цієї статті підсудна справа, належить позивачу, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

У всіх передбачених приписами статті 29 Господарського процесуального кодексу України випадках альтернатива загальному правилу підсудності для позивача є факультативною, оскільки позивач самостійно та на власний розсуд може обирати між використанням як загального правила підсудності, так і застосуванням передбаченого законом альтернативного (одного або декількох).

Позови у спорах, що виникають з договорів, в яких визначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів (частина п`ята статті 29 Господарського процесуального кодексу України).

Аналіз зазначеного положення процесуального закону свідчить про те, що останнім передбачено дві окремі підстави для застосування правил альтернативної територіальної підсудності, а саме: якщо спір виник з договору, в якому визначено місце виконання, або якщо спір виник з договору, в якому не визначено місце його виконання, проте, з огляду на специфіку регламентованих ним договірних правовідносин, виконувати такий договір можливо лише в певному місці.

Вказані вимоги є вичерпними, жодних інших вимог для визначення підсудності за вибором позивача, у тому числі щодо заявлення позовних вимог, безпосередньо пов`язаних з місцем виконання цього договору, господарське процесуальне законодавство не встановлює.

Правила визначення місця виконання зобов`язання передбачені статтею 532 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною першою статті 532 Цивільного кодексу України місце виконання зобов`язання встановлюється у договорі. Пунктом 4 частини першої цієї статті передбачено, що якщо місце виконання зобов`язання не встановлено у договорі, виконання за грошовим зобов`язанням провадиться за місцем проживання кредитора, а якщо кредитором є юридична особа, ? за її місцезнаходженням на момент виникнення зобов`язання. Якщо кредитор на момент виконання зобов`язання змінив місце проживання (місцезнаходження) і сповістив про це боржника, зобов`язання виконується за новим місцем проживання (місцезнаходженням) кредитора з віднесенням на кредитора всіх витрат, пов`язаних із зміною місця виконання.

Правила статті 532 Цивільного кодексу України застосовуються до зобов`язань, виконання яких з урахуванням їх особливостей можливе лише у певному місці. У разі якщо така особливість не визначена (наприклад, пункт 4 частини першої статті 532 ЦК України) і не вбачається зі специфіки спірних відносин, то підсудність справи визначається за загальними правилами підсудності.

В силу частини першої статті 197 Господарського кодексу України господарське зобов`язання підлягає виконанню за місцем, визначеним законом, господарським договором або місцем, яке визначено змістом зобов`язання.

Поняття "місце виконання зобов`язання" за своїм змістом відображає певну просторову характеристику зобов`язальних правовідносин, при цьому таке відображення може відбуватися не тільки за допомогою формулювання "місце виконання зобов`язання", але й іншими словосполученнями.

З матеріалів справи вбачається, що 02.03.2016 між Комунальним підприємством «Головний інформаційно-обчислювальний центр» (КП «ГІОЦ») та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Герц» (ФК «ГЕРЦ») укладено договір б/н, за умовами якого КП «ГІОЦ» (позивач) зобов`язався створити технічну можливість, а ФК «ГЕРЦ» (відповідач) - надавати фінансові послуги з приймання та переказу коштів, сплачених Платниками через «АСОКП» за послуги підприємств, що надають житлово-комунальні послуги в м. Києві, на рахунки цих підприємств та/або розподільчий рахунок КП «ГІОЦ» для їх подальшої обробки та розщеплення (з урахуванням підписаної сторонами додаткової угоди № 10 від 20.11.2020).

В пункті 1.5 цього договору також визначено, що ФК «ГЕРЦ», відповідно до отриманих дозволів та ліцензій, здійснює виключний вид діяльності - прийом платежів та переказ коштів. ФК «ГЕРЦ» не здійснює послуг, що надаються отримувачем платежу (виконавцем житлово-комунальних послуг та інших послуг) платнику.

Предметом позову у даному спорі є вимога про стягнення безпідставно набутих грошових коштів в сумі 601 936, 00 грн.

Позов у справі обґрунтований тим, що відповідач відповідно до умов укладеного з позивачем договору від 02.03.2016 надавав фінансові послуги - здійснював перерахування грошових коштів, які надійшли від пасажирів як плата за придбання разових квитків з QR кодом для проїзду в міському пасажирському транспорті міста Києва. Однак, у зв`язку з невикористанням платниками (пасажирами) разових квитків на суму 601 936, 00 грн, строк використання яких слив, та неповерненням зазначеної суми, позивач вважає, що зазначені кошти є безпідставно набутими відповідачем.

Виходячи із аналізу положень умов договору від 02.03.2016 колегія суддів дійшла висновку, що сторонами не визначено місце виконання спірного зобов`язання, при цьому специфіка правовідносин щодо повернення грошових коштів не свідчить про те, що їх виконання можливе лише тільки в певному місці. Тобто фінансові послуги, які надає відповідач за укладеним із позивачем договором не потребують конкретного місця виконання та здійснюється у безготівковій формі.

Водночас слід зауважити, що матеріально-правовою підставою свого позову позивач визначив норми статті 1212 ЦК України.

Відповідно до статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Загальна умова частини 1 статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Отже, у господарських спорах, що виникають із позадоговірних зобов`язань, з підстав передбачених ст. 1212 ЦК України, виключається можливість застосування положення ч. 5 ст. 29 ГПК України при поданні відповідних позовів.

Виходячи із вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач, скориставшись своїм правом на пред`явлення позову, не дотримався правил визначення підсудності, передбачених ГПК України.

За таких обставин, правомірним є висновок місцевого господарського суду, що для визначення територіальної підсудності спору у даній справі слід керуватися положеннями ст. 27 ГПК України «Пред`явлення позову за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача».

Отже з огляду на те, що зобов`язання з повернення безпідставно набутих коштів не є такими, що можуть виконуватись лише в певному місці (ч. 5 ст. 29 ГПК України), а також враховуючи те, що місцезнаходженням відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Герц» згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є: вул. Єврейська, 2А, м. Одеса, 65014, місцевим судом обґрунтовано направлено справу №910/13847/21 за територіальною підсудністю до господарського суду Одеської області, у порядку, визначеному п. 1 ч. 1 ст. 31 ГПК України.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд апеляційної інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд дає вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Щодо решти аргументів скаржника, окрім викладених у мотивувальній частині даної постанови, суд визнає їх такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у суді апеляційної інстанції, дійшла висновку про те, що ухвала господарського суду міста Києва від 30.08.021 у справі №910/13847/21 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Комунального підприємства «Головний інформаційно-обчислювальний центр» - без задоволення.

Судові витрати.

З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, згідно з ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Головний інформаційно-обчислювальний центр» залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду міста Києва від 30.08.021 у справі №910/13847/21 залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Комунальне підприємство «Головний інформаційно-обчислювальний центр».

Матеріали справи № 910/13847/21 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 ГПК України.

Головуючий суддя І.П. Ходаківська

Судді О.В. Попікова

О.О. Євсіков