ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" грудня 2021 р. Справа№ 372/266/15-ц

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Агрикової О.В.

Козир Т.П.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Заступника керівника Київської обласної прокуратури

на ухвалу Господарського суду Київської області від 23.09.2021

у справі № 372/266/15-ц (суддя Лилак Т.Д.)

за первісним позовом Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Київське лісове господарство»

до: 1. Обухівської районної державної адміністрації Київської області;

2. Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області;

3. Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Стратег»,

треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору:

1. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бєлломі Олена Віталіївна;

2. ОСОБА_1 ;

3. ОСОБА_2 ;

4. ОСОБА_3 ;

5. ОСОБА_4 ;

6. ОСОБА_5 ;

7. ОСОБА_6 ;

8. ОСОБА_7 ;

9. ОСОБА_8 ;

10. ОСОБА_9 ;

11. Національний банк України;

12. ОСОБА_10 ;

13. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання недійсними рішень органів державної влади та місцевого самоврядування, скасування рішення про державну реєстрацію права власності, визнання недійсним договору іпотеки та витребування земельної ділянки

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Стратег»

до: 1. ДП «Київське лісове господарство»;

2. Кабінету Міністрів України,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:

1. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб;

2. ОСОБА_1 ;

3. ОСОБА_2 ;

4. ОСОБА_3 ;

5. ОСОБА_4 ;

6. ОСОБА_5 ;

7. ОСОБА_6 ;

8. ОСОБА_7 ;

9. ОСОБА_8 ;

10. ОСОБА_9 ;

11. Національний банк України;

12. ОСОБА_10 ;

13. Обухівської районної державної адміністрації Київської області;

14. Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області

про визнання права власності на земельні ділянки

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ

15.01.2015 перший заступник прокурора Київської області (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України (далі - КМУ, позивач-1), Державного підприємства «Київське лісове господарство» (далі - ДП «Київський лісгосп», позивач-2) звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом до Обухівської районної державної адміністрації Київської області (далі - Обухівської РДА, відповідач-1) та ОСОБА_10 (далі - ОСОБА_10 ) про:

- визнання недійсним розпорядження Обухівської РДА від 29.12.2003 №746 «Про передачу земельних ділянок у власність», в частині передачі

у власність земельних ділянок загальною площею 9,0030 га;

- визнання недійсним підпункту 2 додатка до пунктів 1 - 3 рішення Старобезрадичівської сільської ради від 18.08.2006 №93 «Про затвердження проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельних ділянок громадянам (згідно додатку) на території села Старі Безрадичі Старобезрадичівської сільської ради»;

- визнання недійсним державного акту серії ЯД № 658672 від 25.10.2006, виданого на ім`я ОСОБА_10 , кадастровий номер :12:028:0026;

- витребування на користь ДП «Київський лісгосп» з незаконного володіння ОСОБА_10 земельної ділянки площею 9,0030 га, що розташована в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області, кадастровий номер :12:028:0026, вартістю 958 500,00 грн;

- визнання за ДП «Київський лісгосп» права постійного користування на земельну ділянку площею 9,0030 га, кадастровий номер :12:028:0026.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 03.06.2015 у справі № 372/266/15-ц, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 12.08.2015, позов задоволено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.02.2016 рішення Обухівського районного суду Київської області від 03.06.2015 та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12.08.2015 в частині вирішення позову про визнання недійсним державного акта та витребування спірної земельної ділянки із чужого незаконного володіння скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині (щодо визнання недійсними розпорядження Обухівської РДА від 29.12.2003 №746 та підпункту 2 додатка до пунктів 1-3 рішення Старобезрадичівської сільської ради від 18.08.2006 №93, та про визнання за ДП «Київський лісгосп» права постійного користування спірною земельною ділянкою) вказані судові рішення залишено без змін.

Під час нового розгляду справи, 23.05.2016 прокурор звернувся до Обухівського районного суду Київської області із заявою № 05/1-1649вих від 19.05.2016 про залучення співвідповідачів та уточнення позовних вимог, в якій просив залучити до участі у справі співвідповідачами Публічне акціонерне товариство «Європейський газовий банк» (далі - ПАТ «Єврогазбанк») та Старобезрадичівську сільську раду Обухівського району Київської області (далі - Старобезрадичівська сільрада, відповідач-2), а також виклав позовні вимоги в наступній редакції:

- визнати недійсним розпорядження Обухівської РДА від 29.12.2003 №746 «Про передачу земельних ділянок у власність», в частині передачі

у власність земельних ділянок загальною площею 9,0030 га;

- визнати недійсним підпункт 2 додатка до пунктів 1 - 3 рішення Старобезрадичівської сільської ради від 18.08.2006 №93 «Про затвердження проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельних ділянок громадянам (згідно додатку) на території села Старі Безрадичі Старобезрадичівської сільської ради»;

- скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бєлломі О.В. від 22.02.2016 № 28417332 про реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за ПАТ «Єврогазбанк»;

- визнати недійсним договір іпотеки від 30.09.2013 № 2270, укладений між ОСОБА_10 та ПАТ «Єврогазбанк»;

- витребувати на користь держави в особі КМУ та ДП «Київський лісгосп» з незаконного володіння ПАТ «Єврогазбанк» земельну ділянку площею 9,0030 га, що розташована в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області, кадастровий номер :12:028:0026, вартістю 958 500,00 грн.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 10.04.2017 позов задоволено частково, визнано недійсним договір іпотеки, скасовано рішення нотаріуса та витребувано спірну земельну ділянку на користь держави в особі КМУ та ДП «Київський лісгосп». У задоволенні інших позовних вимог (визнання недійсними розпорядження Обухівської РДА від 29.12.2003 №746 та підпункту 2 додатка до пунктів 1-3 рішення Старобезрадичівської сільради від 18.08.2006 №93) відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 20.06.2017 скасовано рішення Обухівського районного суду Київської області від 10.04.2017, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 26.08.2020 у справі №372/266/15-ц рішення Обухівського районного суду Київської області від 10.04.2017 та рішення Апеляційного суду Київської області від 20.06.2017 скасовано, провадження у справі закрито у частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним розпорядження Обухівської РДА від 29.12.2003 №746, про визнання недійсним підпункту 2 додатка до пунктів 1-3 рішення Старобезрадичівської сільради від 18.08.2006 №93, про скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бєлломі О.В. від 22.02.2016 № 28417332, про витребування спірної земельної ділянки на користь держави в особі КМУ та ДП «Київський лісгосп» з незаконного володіння ПАТ «Єврогазбанк»; рішення Апеляційного суду Київської області від 20.06.2017 у частині відмови у задоволенні вимоги про визнання недійсним договору іпотеки від 30.09.2013 № 2270 залишено без змін.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 26.08.2020 у справі №372/266/15-ц заяву першого заступника прокурора Київської області про направлення справи в частині за встановленою юрисдикцією задоволено. Справу № 372/266/15-ц у частині позовних вимог про скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бєлломі О.В. від 22.02.2016 № 28417332 про державну реєстрацію права власності на розташовану в адміністративних межах Старобезрадичівської сільради земельну ділянку з кадастровим номером :12:028:0026, загальною площею 9,0030 га за ПАТ «Єврогазбанк» та про витребування цієї земельної ділянки на користь держави в особі КМУ та ДП «Київський лісгосп» з незаконного володіння ПАТ «Єврогазбанк» передано до Господарського суду Київської області для продовження розгляду.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 28.01.2021 постановлено розгляд справи почати спочатку зі стадії підготовчого провадження, замінено ПАТ «Єврогазбанк» на належного відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Стратег» (далі - ТОВ «ФК «Стратег», відповідач-3), виключено ОСОБА_10 з числа співвідповідачів по справі та залучено його до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

24.02.2021 ТОВ «ФК «Стратег» (далі також - позивач за зустрічним позовом) звернулося до Господарського суду Київської області із зустрічним позовом до ДП «Київський лісгосп» та КМУ про визнання права власності на земельні ділянки.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 10.03.2021 прийнято зустрічну позовну заяву ТОВ «ФК «Стратег» для спільного розгляду з первісним позовом.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 23.09.2021 у справі №372/266/15-ц первісний та зустрічний позови залишені без розгляду.

Залишаючи первісний позов без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що прокурор у первинному позові взагалі не обґрунтовував наявність підстав для представництва інтересів держави в особі КМУ за вимогою про витребування земельних ділянок, оскільки першопочатково визначив позивачем за цією вимогою іншого суб`єкта - ДП «Київський лісгосп»; вимога про скасування рішення приватного нотаріуса про реєстрацію права власності за ПАТ «Єврогазбанк» вперше була заявлена у 2016 році, відтак прокурор не міг виконати вимоги закону та обґрунтувати наявність підстав для представництва держави в особі КМУ та ДП «Київський лісгосп» за такою вимогою у тексті позовної заяви в 2015 році; на новий розгляд також були направлені вимоги, яких не було заявлено прокурором у тексті первинного позову 15.01.2015, і вперше вони були заявлені у формі заяви № 05/1-1649вих від 19.05.2016 про залучення співвідповідачів та уточнення позовних вимог, у зв`язку з чим до розгляду цих вимог підлягає застосуванню редакція Закону України «Про прокуратуру», яка була чинною на дату подачі відповідної заяви до суду та якою передбачено, що представництво в суді інтересів держави в особі КМУ може здійснюватися прокурором Генеральної прокуратури України або регіональної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора України або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції; у матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують отримання прокурором вказаних письмової вказівки чи наказу, а відтак, підстави для подальшого представництва прокурором інтересів держави в особі КМУ відсутні; прокурор не обґрунтував підстави для представництва інтересів держави, зокрема, не зазначив у чому полягає порушення інтересів держави, та який орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист цих інтересів, що є підставою для залишення позову прокурора без розгляду відповідно до п. 2 ч. 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Залишаючи зустрічний позов без розгляду, місцевий господарський суд виходив з того, що позивачем за зустрічним позовом до початку розгляду справи по суті було подано відповідну заяву про залишення його позову без розгляду, що є безумовним правом особи, яка звернулася до суду, і підстави для відмови у задоволенні поданої заяви законодавством не передбачені, у зв`язку з чим вказана заява підлягає задоволенню, а зустрічний позов ТОВ «ФК «Стратег» - залишенню без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 226 ГПК України.

Не погоджуючись із вищезазначеною ухвалою, Заступник керівника Київської обласної прокуратури звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що оскаржувана ухвала є незаконною, необґрунтованою та такою, що прийнята судом з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Як зазначає скаржник, судом не було враховано, що станом на час звернення прокурора з даним позовом до суду Законом України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 не було передбачено, що представництво в суді інтересів держави в особі КМУ може здійснюватися прокурором Генеральної прокуратури України або регіональної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора України або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції, як це передбачено ч. 3 ст. 23 вказаного Закону в редакції від 14.10.2014, яка набрала чинності 15.07.2015; правова позиція щодо неможливості застосування вказаної норми до позовів прокурора, поданих на підставі положень Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991, викладена у постановах Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №2-5633/11, від 23.07.2020 у справі №902/862/15, від 17.09.2020 у справі №922/1699/15 та від 01.09.2021 у справі №904/4933/15; суд безпідставно посилається в оскаржуваному рішенні на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 та у постановах Верховного Суду від 31.10.2019 у справі №923/35/19, від 23.07.2021 у справі № 925/383/18, оскільки такі стосуються застосування ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» у поєднанні зі ст. 53 ГПК України в редакціях, які набули чинності після подання позову у даній справі; вказуючи на одночасну зміну прокурором предмета і підстав позову шляхом подання заяви № 05/1-1649вих від 19.05.2016, суд фактично вдався до перегляду та спростування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 16.06.2020 у справі №372/266/15-ц, якою передано для подальшого розгляду до суду першої інстанції позовні вимоги у даній справі саме в редакції вказаної заяви.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.11.2021 поновлено Заступнику керівника Київської обласної прокуратури пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду Київської області від 23.09.2021 у справі № 372/266/15-ц, відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, призначено її до розгляду на 15.12.2021, учасникам справи встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу, витребувано з Господарського суду Київської області матеріали справи № 372/266/15-ц.

Відповідач-3 скористався правом, наданим статтею 263 ГПК України, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу Заступника керівника Київської обласної прокуратури залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, відповідач-3 вказував на те, що прокурор, як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так ї в апеляційній скарзі не обґрунтував наявність у нього підстав для представництва ним інтересів держави окремо в особі суб`єкта владних повноважень - КМУ та в особі державного підприємства, яке не є суб`єктом владних повноважень - ДП «Київський лісгосп») за кожною позовною вимогою в залежності від часу її заявлення; дана обставина має вирішальне значення для правильного вирішення питання щодо залишення позову прокурора без розгляду, оскільки усі позовні вимоги, направлені ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 26.08.2020 у даній справі для продовження розгляду, не заявлялися прокурором під час звернення ним з позовом у 2015 році; провадження у даній справі зупинялося за клопотанням ДП «Київський лісгосп», яке було підтримано прокурором, до вирішення Великою Палатою Верховного Суду справи № 911/2169/20, однак, після одержання постанови від 06.07.2021 у вказаній справі, в якій Верховний Суд підтвердив позицію відповідно до якої суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень незалежно від наявності статусу юридичної особи, сторона позивача почала заявляти про те, що цей висновок не може враховуватися під час розгляду даної справи, що свідчить про непослідовну процесуальну поведінку зі сторони позивача; судом правильно встановлено, що позовна вимога в інтересах держави в особі КМУ у тексті первинного позову прокурором не заявлялася та вперше була заявлена шляхом подання заяви № 05/1-1649вих від 19.05.2016; посилання прокурора на висновки Верховного Суду у наведених ним постановах не підлягають застосуванню у даній справі, оскільки у даній справі мають місце інші фактичні обставини, зокрема, заявлення прокурором нових позовних вимог, шляхом одночасної зміни як предмету, так і підстав позову, вже після набрання чинності новою редакцією Закону України «Про прокуратуру»; усі позовні вимоги в межах справ, на які посилається прокурор, заявлялися та не змінювалися протягом дії старої редакції вказаного Закону, а тому остання і застосовувалася при розгляді відповідних справ; водночас, судова практика, на яку посилався суд в оскаржуваній ухвалі підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки в межах даної справи нові вимоги (новий позов) було заявлено саме після набрання чинності новою редакцією Закону України «Про прокуратуру».

01.12.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Обухівської РДА надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача-1.

Позивачі-1, 2, відповідачі-1, 2 та треті особи явку своїх уповноважених представників у судове засідання не забезпечили, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялись належним чином.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 202 ГПК України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відповідно до частини 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Частиною 2 статті 273 ГПК України визначено, що апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції розглядається протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Водночас, колегія звертає увагу на те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представників позивачів-1, 2, відповідачів-1, 2 та третіх осіб, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, заслухавши думку прокурора та представника відповідача-3, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги за відсутності вказаних учасників справи.

У судовому засіданні прокурор підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Представник відповідача-3 вимоги апеляційної скарги не визнав, доводи, на яких вона ґрунтується вважає безпідставними, а ухвалу суду - законною, у зв`язку з чим просив оскаржувану ухвалу залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

15.12.2021 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи межі перегляду справи судом апеляційної інстанції, з огляду на те, що апелянтом не наведено жодного доводу щодо безпідставності залишення без розгляду зустрічного позову у даній справі, колегія суддів зазначає, що предметом апеляційного перегляду у даній справі є ухвала Господарського суду Київської області від 23.09.2021 у справі №372/266/15-ц в частині залишення без розгляду первісного позову.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення прокурора та представника відповідача-3, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваної ухвали норм процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до п.14 частини 1 статті 255 ГПК України окремо від рішення суду першої інстанції може бути оскаржена в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції про залишення позову (заяви) без розгляду.

Колегія суддів зазначає, що станом на час звернення прокурора до суду з позовом у даній справі (15.01.2015) правовий статус органів прокуратури було визначено статтями 121-123 Конституції України та Законом України «Про прокуратуру» №1789-XII від 05.11.1991.

Так, відповідно до пункту 2 статті 121 Конституції України (в редакції, чинній на час подання позову) на прокуратуру покладається, зокрема, представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Представництво прокуратурою інтересів держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів держави у випадках, передбачених законом (ч. 1 ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній на час звернення прокурора до суду).

Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави. За наявності зазначеної підстави з метою представництва держави прокурор має, зокрема, право в порядку, передбаченому процесуальним законом, звертатися до суду з позовами (ч. 3, п. 1 ч. 5 ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній на час звернення прокурора до суду).

Разом з тим, як було зазначено вище, ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 26.08.2020 у справі №372/266/15-ц до Господарського суду Київської області передано для продовження розгляду вказану справу у частині позовних вимог про скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бєлломі О.В. від 22.02.2016 №28417332 про державну реєстрацію права власності на розташовану в адміністративних межах Старобезрадичівської сільради земельну ділянку з кадастровим номером :12:028:0026, загальною площею 9,0030 га за ПАТ «Єврогазбанк» та про витребування вказаної земельної ділянки на користь держави в особі КМУ та ДП «Київський лісгосп» з незаконного володіння ПАТ «Єврогазбанк».

З матеріалів справи вбачається, що вказані вимоги не були заявлені прокурором під час звернення з позовом до суду 15.01.2015, а викладені останнім у заяві № 05/1-1649вих від 19.05.2016 про залучення співвідповідачів та уточнення позовних вимог, поданій до суду 23.05.2016.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що при зверненні з позовом до суду 15.01.2015 прокурором була заявлена вимога про витребування на користь ДП «Київське лісове господарство» з незаконного володіння ОСОБА_10 земельної ділянки площею 9,0030 га, що розташована в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області, кадастровий номер :12:028:0026 вартістю 958 500,00 грн.

Однак, як правильно встановлено судом першої інстанції, позовна вимога про витребування земельної ділянки була заявлена не в порядку представництва КМУ, оскільки у ній безпосередньо вказувалось про витребування землі на користь іншого позивача - ДП «Київський лісгосп» та прокурор у первинному позові жодним чином не обґрунтовував наявність підстав для представництва інтересів держави в особі КМУ за вимогою про витребування земельної ділянки.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді станом на час звернення прокурора до суду із заявою № 05/1-1649вих від 19.05.2016 про залучення співвідповідачів та уточнення позовних вимог (23.05.2016) врегульовано статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII, який набрав чинності 15.07.2015.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в редакції, чинній на дату пред`явлення нових позовних вимог, прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, чинній станом на дату пред`явлення нових позовних вимог) представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України може здійснюватися прокурором Генеральної прокуратури України або регіональної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора України або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.

З огляду на вказану норму закону, місцевий господарський суд правомірно зауважив, що прокурор для звернення до суду з новими позовними вимогами мав отримати зазначену вказівку чи наказ, однак, як вбачається з матеріалів справи, прокурором не було надано жодних доказів, які підтверджують отримання ним таких письмової вказівки чи наказу в порядку передбаченому Законом, а відтак, підстави для подальшого представництва прокурором інтересів держави в особі КМУ відсутні.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, яка була чинною станом на дату пред`явлення нових позовних вимог і є чинною після передачі справи на новий розгляд), прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно з ч. 4 ст. 23 «Про прокуратуру» (в цій же редакції), наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Однак, прокурор не обґрунтував підстави для представництва інтересів держави, зокрема, не зазначив у чому полягає порушення інтересів держави, та який орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист цих інтересів.

Відповідно до висновку, який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, з метою забезпечення єдності судової практики у питанні застосування положень ГПК України у справах за позовами прокурорів Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати, і в таких справах виникають підстави для застосування положень п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України (залишення позову без розгляду).

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України суд залишає позов без розгляду, якщо позовну заяву не підписано або підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано.

З урахуванням викладеного, висновок суду першої інстанції про залишення первісного позову прокурора в інтересах держави в особі КМУ та ДП «Київське лісове господарство» у даній справі без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України у зв`язку тим, що позовна заява підписана особою, яка не має права її підписувати, є обґрунтованим та таким, що ґрунтується на приписах чинного законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.10.2019 у справі №923/35/19.

Доводи апеляційної скарги про неправомірність застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 14.10.2014, яка набрала чинності 15.07.2015, та порушення у зв`язку з цим принципу незворотності дії законів в часі, колегія суддів відхиляє з огляду на те, що на новий розгляд були направлені вимоги, яких не було заявлено прокурором у тексті первинного позову 15.01.2015, і вперше такі були заявлені шляхом подання прокурором заяви № 05/1-1649вих від 19.05.2016 про залучення співвідповідачів та уточнення позовних вимог, а тому до розгляду таких вимог підлягає застосуванню редакція Закону України «Про прокуратуру», яка була чинною на дату подачі відповідної заяви до суду.

Посилання апелянта на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 19.02.2020 у справі № 2-5633/11, від 23.07.2020 у справі № 902/862/15, від 17.09.2020 у справі № 922/1699/15 та від 01.09.2021 у справі № 904/4933/15 також не можна взяти до уваги, оскільки висновки суду першої інстанції про залишення позову прокурора без розгляду у даній справі зроблені на підставі встановлених судом обставин та оцінки зібраних доказів і не суперечать висновкам у зазначених справах, які стосуються застосування норм права у справах з іншими фактичними обставинами.

Так, у жодній із зазначених справ судами не було встановлено, що прокурором заявлялися нові позовні вимоги шляхом одночасної зміни як предмету, так і підстав позову вже після набрання чинності новою редакцією Закону України «Про прокуратуру». Позовні вимоги в межах наведених справ заявлялися та не змінювалися протягом дії старої редакції вказаного Закону, а тому остання підлягала застосуванню при розгляді відповідних справ.

При цьому, колегія суддів погоджується з доводами, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу, про те, що з системного аналізу норм Закону України «Про прокуратуру» щодо представництва (зокрема, ст. 36-1 старої редакції та ст. 23 нової редакції Закону), в яких міститься пряме відсилання до процесуального законодавства, можна зробити висновок, що відповідні положення цього закону є за своїм характером процесуальними та, відповідно, наслідки їх недотримання - процесуальні та визначені у відповідних процесуальних кодексах. Таким чином, норми Закону України «Про прокуратуру» щодо представництва мають застосовуватися судом у тій редакції, яка є чинною станом на дату вчинення прокурором відповідної процесуальної дії.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на правильність прийняття судом оскаржуваної ухвали у даній справі.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що ухвала Господарським судом Київської області від 23.09.2021 у справі №372/266/15-ц прийнята з правильним застосуванням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала має бути залишена без змін, а апеляційна скарга Заступника керівника Київської обласної прокуратури - без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 129 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 253-255, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника керівника Київської обласної прокуратури на ухвалу Господарського суду Київської області від 23.09.2021 у справі №372/266/15-ц залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Київської області від 23.09.2021 у справі №372/266/15-ц залишити без змін.

3. Матеріали справи №372/266/15-ц повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 16.12.2021.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді О.В. Агрикова

Т.П. Козир