ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

16.12.2021р. Справа №905/694/21 (905/1809/21)

за позовом ОСОБА_1 , м.Маріуполь

до Товариства з обмеженою відповідальністю "СРЗ", м.Маріуполь

про стягнення заборгованості із заробітної плати в сумі 82771,33 грн., моральної шкоди в сумі 200000,00 грн. та компенсації за порушення виплати заробітної плати

Суддя Левшина Г.В.

без виклику сторін

Ухвалою суду від 28.04.2021р. відкрите провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "СРЗ", м.Маріуполь (); введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; введено процедуру розпорядження майном Товариства з обмеженою відповідальністю "СРЗ", м.Маріуполь () строком на сто сімдесят календарних днів; призначено розпорядником майна арбітражного керуючого Кучака Юрія Федоровича.

ОСОБА_1 , м.Маріуполь, позивач, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "СРЗ", м.Маріуполь, про стягнення заборгованості із заробітної плати за період з вересня 2021 року по червень 2021 року в сумі 82771,33 грн., моральної шкоди в сумі 200000,00 грн. та компенсації за прострочення виплати заробітної плати на дату виплати суми заборгованості із заробітної плати.

Згідно витягу з протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 21.09.2021р. встановлений єдиний унікальний номер судової справи №905/694/21 (905/1809/21), справу передано до провадження судді Левшиної Г.В. на підставі ст.7 Кодексу України з процедур банкрутства, у зв`язку з перебуванням у провадженні судді Левшиної Г.В. справи №905/694/21 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "СРЗ", м.Маріуполь ().

Ухвалою суду від 28.09.2021р. позовну заяву ОСОБА_1 , м.Маріуполь залишено без руху; надано ОСОБА_1 , м.Маріуполь строк для усунення недоліків його позовної заяви протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали про залишення її без руху шляхом надання доказів до суду про направлення позовної заяви з додатками на адресу відповідача та доказів сплати судового збору в сумі 3000,00 грн.

18.10.2021р. до суду позивачем надано опис вкладення щодо направлення позову на адресу відповідача та квитанцію про сплату судового збору №35321.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 26.10.2021р. прийнято до провадження в межах справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "СРЗ", м.Маріуполь справу №905/694/21 (905/1809/21) за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "СРЗ" () про стягнення заборгованості по заробітній платі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

07.12.2021р. через підсистему "Електронний суд" надійшов відзив №80000/10010-11-1112 від 06.12.2021р., за змістом якого наявна заборгованість перед позивачем в сумі 82771,33 грн.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані документи, за результатами оцінки матеріалів справи, суд встановив:

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За приписом ст.21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа "Суханов та Ільченко проти України") "майно" може являти собою "існуюче майно" або засоби, включаючи "право вимоги" відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні "законне сподівання"/"правомірне очікування" стосовно ефективного здійснення права власності.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Згідно ст.ст.115, 116 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Як встановлено, ОСОБА_1 працював в Товаристві з обмеженою відповідальністю "СРЗ" слюсарем-судноремонтником 5 разряду.

Згідно з розрахунковим листком таб.№17435 за червень 2021р. сума заборгованості із заробітної плати перед позивачем на кінець місяця становить 82771,33 грн. (у тому числі оплата простоїв, компенсація відпустки, матеріальна вихідна допомога).

Згідно з відзивом відповідача станом на момент звільнення заборгованість із заробітної плати перед позивачем також дорівнює 82771,33 грн.

Частиною 2 ст.233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "СРЗ" заборгованості із заробітної плати в сумі 82771,33 грн. підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 200000,00 грн. суд виходить з наступного:

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема завдання моральної шкоди іншій особі (п.3 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України).

У пунктах 3, 4, 10 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, якою передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма права містить перелік юридичних фактів, що є підставою виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а статтею 237-1 цього Кодексу передбачено право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення порушених прав, зокрема погашенням заборгованості з виплати заробітної плати, а має самостійне юридичне значення. Таких висновків дійшов Верховний Суд у Постанові від 19.02.2020р. у справі №591/4825/17.

За приписами п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995р., зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди необхідно з`ясувати: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Аналогічні висновки містить і Постанова Верховного Суду від 24.06.2020р. в справі №455/1076/16-ц, в якій зазначено, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Тобто моральна шкода, як і будь-яка інша позовна вимога, є предметом доказування, а тому обов`язок доказування моральної шкоди покладається саме на ту сторону, яка просить про її стягнення. Аналогічна правова позиція щодо покладення обов`язку доказування моральної шкоди на позивача викладена у постановах Верховного Суду від 16.10.2019р. у справі №815/6107/17 і від 04.03.2020р. у справі №815/2215/15.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, - посилається на те, що у зв`язку із значною затримкою зі сплати заробітної плати останній відчував моральні та фізичні страждання, змушений був економити на харчуванні, втратив престиж та ділову репутацію серед знайомих, друзів та родичів.

При цьому, позивачем у позові при розрахунку суми моральної шкоди не зазначено, з якого саме періоду розпочалася затримка виплати заробітної плати з боку відповідача та в яких розмірах.

За наданими до справи документами, відповідна невиплата заробітної плати в сумі 82771,33 грн. відбулася в момент звільнення, а саме на кінець червня 2021р.

Таким чином, суд зауважує, що в результаті затримки з виплатою заробітної плати позивач поніс моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів на проживання на протязі певного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе, що визнається судом моральною шкодою.

Проте, суд не може погодитися з розміром моральної шкоди, визначеним позивачем в сумі 200000,00 грн. з огляду на таке. Із позовної заяви не вбачається, чому саме позивач обрахував свою моральну шкоду у даному розмірі, жодних доказів на підтвердження такого розміру моральної шкоди позивачем суду не надано.

Визначаючи розмір такого відшкодування, суд, враховує фактичні обставини справи, в тому числі тривалість порушення прав позивача, характер порушення прав позивача, обсяг душевних страждань, ступінь тяжкості вимушених змін у житті позивача, здійснення ним додаткових зусиль для організації власного життя, зусиль, вжитих для відновлення порушених прав, а також вимоги розумності, виваженості і справедливості.

За обставин справи, що розглядається, а також враховуючи неподання позивачем достатніх доказів на підтвердження належного обґрунтування розміру моральної шкоди, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода у сумі 30000,00 грн.

Вимоги про стягнення компенсації за прострочення виплати заробітної плати, за висновками суду, підлягають залишенню без задоволення з огляду на таке:

Відповідно до ст.34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться).

Отже, на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсації підлягають виключно суми, які були нараховані, проте своєчасно не виплачені.

Як встановлено, виходячи зі змісту позовної заяви, позивачем зазначено про наявне нерегулярне отримання заробітної плати у період з 2019р. по червень 2021р., внаслідок чого утворилася заборгованість із заробітної плати в сумі 56240,97 грн.

Проте, як встановлено судом вище, станом на червень 2021р. заборгованість із заробітної плати становить 82771,33 грн.

Позивачем всупереч вимог ст.ст.13, 73, 74, 80 Господарського процесуального кодексу України до матеріалів справи не надано документів, згідно яких розраховується відповідна компенсація, не зазначено чіткого періоду розрахунку (зокрема, в матеріалах справи відсутні розрахункові листки за період 2019р.-червень 2021р.), не визначено розмір даної суми та порядок її нарахування.

Наявності обставин, які б перешкоджали позивачу додати вказані документи до справи, судом не встановлено. Одночасно, відповідного клопотання про витребування розрахункових листів за період, зазначений позивачем, останнім не заявлено.

Таким чином, враховуючи відсутність у суду повноважень самостійно визначати період нарахування боргу з визначенням розміру щомісячної заборгованості, позов в частині вимог про стягнення з відповідача компенсації за прострочення виплати заробітної плати підлягає залишенню без задоволення за недоведеністю.

Судовий збір, від сплати якого позивач був звільнений, підлягає стягненню з відповідача на користь державного бюджету України.

Судовий збір за вимогами про стягнення моральної шкоди підлягає розподілу між сторонами пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись ст.ст.2, 7 Кодексу України з процедур банкрутства, ст.ст.13, 46, 74, 76-79, 86, 91, 120, 129, 165, 210, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , м.Маріуполь до Товариства з обмеженою відповідальністю "СРЗ", м.Маріуполь про стягнення заборгованості із заробітної плати в сумі 82771,33 грн., моральної шкоди в сумі 200000,00 грн. та компенсації за прострочення виплати заробітної плати задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "СРЗ" (87510, м.Маріуполь, пр.Луніна, буд.2, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 , код НОМЕР_1 ) заборгованість із заробітної плати в сумі 82771,33 грн., моральну шкоду в сумі 30000,00 грн., судовий збір в сумі 450,00 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "СРЗ" (87510, м.Маріуполь, пр.Луніна, буд.2, ) на користь державного бюджету України судовий збір в сумі 2270,00 грн.

Видати накази після набрання рішенням суду законної сили.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 16.12.2021р.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду згідно ст.257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Г.В. Левшина