ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2021м. ДніпроСправа № 904/8327/21

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, м. Дніпро

до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", м. Київ

про стягнення пені у розмірі 17,56 грн. та неустойки у розмірі 141 651,44 грн.; виселення відповідача з орендованого майна

Суддя Ніколенко М.О.

Без участі представників сторін.

РУХ СПРАВИ.

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про стягнення пені у розмірі 17,56 грн. та неустойки у розмірі 141 651,44 грн.; виселення відповідача з орендованого майна.

Ухвалою суду від 11.10.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі. Справу № 904/8327/21 ухвалено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА.

Позивач вказав, що між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській області (правонаступником якого є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях) (надалі - орендодавець) та Акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк", (надалі - орендар) було укладено договір оренди майна, що належить до державної власності, № 12/02-6014-ОД від 21.06.2016 (надалі - договір).

Відповідно до пункту 1.1 договору, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно частину нежитлового вбудованого приміщення (надалі майно) площею 4,0 кв.м., розміщене за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Ворошилова, 25 на цокольному поверсі 12-ти поверхової будівлі, що перебуває на балансі ДВНЗ «Дніпропетровський державний аграрно-економічний університет» (надалі балансоутримувач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість на 24.0.2016 і становить за незалежною оцінкою 57 612 грн.

Пунктом 1.2 договору передбачено, що майно передається в оренду з метою розміщення банкомату та терміналу самообслуговування.

За змістом пункту 2.1 договору, орендар вступає у строкове платне користування державним майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору (у разі оренди нерухомого майна на строк не менше ніж три роки не раніше дати державної реєстрації договору) та акта приймання передачі майна.

Згідно з п. 10.1 договору, цей договір укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 21.06.2016 по 20.05.2019 включно.

Позивач зазначив, що на виконання умов договору передав орендарю об`єкт оренди, що підтверджується актом приймання-передачі від 21.06.2016.

Позивач зазначив, що направив на адресу орендаря лист від 11.03.2019 № 11-02-01584 про виконання умов договору оренди та лист від 29.05.2019 № 11-02-03309 про припинення дії договору оренди.

За таких обставин позивач наполягає на тому, що відповідач мав повернути орендодавцю об`єкт оренди після закінчення строку дії договору.

Разом з цим, за твердженням позивача, орендар об`єкт оренди орендодавцю не повернув. Що і стало причиною виникнення спору.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ЗАПЕРЕЧЕНЬ ВІДПОВІДАЧА.

Відповідач у відзиві заперечив проти задоволення позовних вимог. Відповідач наполягає на тому, що не отримував листів орендодавця від 11.03.2019 № 11-02-01584 та від 29.05.2019 № 11-02-03309.

Відповідач наполягає на тому, що за відсутності заяви орендодавця про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії цього договору, спірний договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

ПЕРЕЛІК ОБСТАВИН, ЯКІ Є ПРЕДМЕТОМ ДОКАЗУВАННЯ У СПРАВІ.

Предметом цього судового розгляду є вимоги позивача про стягнення з відповідача пені за договором оренди № 12/02-6014-ОД від 21.06.2016 у розмірі 17,56 грн., неустойки у розмірі 141651,44 грн. та виселення відповідача з орендованого майна.

Для правильного вирішення цього спору необхідно встановити, які саме правовідносини склались між сторонами, які взаємні права та обов`язки виникли між сторонами (в які строки та якому розмірі орендна плата мала бути оплачена; чи був спірний договір продовжений), чи мало місце порушення будь-яких зобов`язань (чи була сплачена відповідачем орендна плата у встановлені строки та розмірі; чи було порушено відповідачем зобов`язання з повернення орендованого майна у встановлені строки), які саме зобов`язання порушені боржником, яке право чи інтерес кредитора порушено, які наслідки порушення зобов`язань боржником.

ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ.

НОРМИ ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСУВАВ СУД. ПОЗИЦІЯ СУДУ.

Між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській області (правонаступником якого є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях) (надалі - орендодавець) та Акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк", (надалі - орендар) було укладено договір оренди майна, що належить до державної власності, № 12/02-6014-ОД від 21.06.2016 (надалі - договір).

Відповідно до пункту 1.1 договору, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно частину нежитлового вбудованого приміщення (надалі майно) площею 4,0 кв.м., розміщене за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Ворошилова, 25 на цокольному поверсі 12-ти поверхової будівлі, що перебуває на балансі ДВНЗ «Дніпропетровський державний аграрно-економічний університет» (надалі балансоутримувач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість на 24.0.2016 і становить за незалежною оцінкою 57 612 грн.

Пунктом 1.2 договору передбачено, що майно передається в оренду з метою розміщення банкомату та терміналу самообслуговування.

За змістом пункту 2.1 договору, орендар вступає у строкове платне користування державним майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору (у разі оренди нерухомого майна на строк не менше ніж три роки не раніше дати державної реєстрації договору) та акта приймання передачі майна.

Згідно з п. 10.1 договору, цей договір укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 21.06.2016 по 20.05.2019 включно.

На виконання умов договору, позивач передав орендарю об`єкт оренди, що підтверджується актом приймання-передачі від 21.06.2016.

Відповідно до статті 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Згідно із частинами першою та другою статті 763 ЦК України, договір найму укладається на строк, встановлений договором. Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк.

Правові наслідки продовження користування майном після закінчення строку договору оренди також передбачені у статті 764 ЦК України, якою визначено, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Наведена норма визначає можливість продовження договору оренди на той самий термін і на тих самих умовах. При цьому, для такого автоматичного продовження договору оренди передбачена особливість - відсутність заяви (повідомлення) однієї зі сторін про припинення чи зміну умов договору протягом місяця після закінчення терміну його дії.

Станом на момент закінчення строку дії договору, організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності регулювались ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» від 10.04.1992 № 2269-XII.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону № 2269-XII термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п`ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.

За частиною третьою статті 17 Закону № 2269-XII, після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов`язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

Разом з цим, за приписами частини другою статті 17 Закону № 2269-XII (яка кореспондується з п. 10.4 договору), у разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Відсутність такого заперечення як в силу статті 764 ЦК України, так і за приписами частини другої статті 17 Закону № 2269-XII, може мати прояв у «мовчазній згоді» і в такому випадку орендар саме в силу закону (а не за власною ініціативою в порядку частини третьої статті 17 Закону № 2269-XII) може розраховувати, що договір оренди вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

У контексті наведених норм, заява орендодавця про припинення договору оренди за закінченням строку договору є одностороннім правочином, який відображає волевиявлення орендодавця у спірних правовідносинах, що не потребує узгодження з орендарем в силу прямої норми закону, і є підставою для припинення відповідних зобов`язальних правовідносин.

Повідомлення орендодавцем орендаря про припинення договору є юридично значимою дією, яка засвідчує наявність такого волевиявлення та забезпечує своєчасну обізнаність з ним іншої сторони, є передумовою для настання обумовлених таким одностороннім правочином наслідків також для іншої особи за правилами абзацу 3 частини третьої статті 202 ЦК України.

Чинне законодавство не містить спеціальних вказівок щодо того, коли орендар вважається повідомленим чи способів такого повідомлення; у договорі сторони також не передбачили будь-які домовленості щодо того, коли вважається здійсненим повідомлення сторони про припинення чи зміну договору.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19.

Згідно з частинами 1, 2, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Орендар, зі своєї сторони, 04.04.2019 надав орендодавцю нарочно заяву № 0920 від 04.04.2019 про продовження строку дії договору № 12/02-6014-ОД від 21.06.2016 на 2 роки 11 місяців.

Позивач зазначив, що направив на адресу орендаря лист від 11.03.2019 № 11-02-01584 про виконання умов договору оренди та лист від 29.05.2019 № 11-02-03309 про припинення дії договору оренди.

Разом з цим, позивачем не було надано до суду належних та допустимих доказів направлення (чи вручення нарочно) таких листі на адресу відповідача. Надані ж позивачем фіскальний чек та два списки згрупованих поштових відправлень не є такими доказами, оскільки з цих документів неможливо встановити, які саме документи направлялись на адресу відповідача.

Тобто, орендодавцем не було надано орендарю заяву про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії цього договору. А отже, мала місце «мовчазна згода» орендодавця на поновлення спірного договору на строк, який був раніше встановлений договором, тобто на 2 роки 11 місяців.

За таких обставин, договір оренди майна, що належить до державної власності, № 12/02-6014-ОД від 21.06.2016 вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором, до 20.04.2022 включно.

А отже, вимоги позивача про стягнення неустойки у розмірі 141 651,44 грн. та виселення відповідача з орендованого майна є необґрунтованими.

Щодо вимоги про стягнення пені у розмірі 17,56 грн. слід зазначити про таке.

Як зазначено вище, згідно з частинами 1, 2, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з вимогами пункту 3 частини 3 статті 162 Господарського процесуального кодексу України, позовна заява повинна містити обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 2 ГПК України, однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є диспозитивність.

Диспозитивність означає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ч. 1 ст. 14 ГПК України).

Частиною 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України визначено, що при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

З аналізу змісту наведених статей вбачається, що нарахування сум штрафних санкцій, зокрема, визначення суми заборгованості та періодів нарахування є обов`язком особи, яка звертається до суду з вимогою про стягнення таких штрафних санкцій.

Суд зобов`язаний перевірити наданий розрахунок на предмет дотримання у такому розрахунку вимог чинного законодавства та правильності арифметичних розрахунків. Однак, суд не має права самостійно замість позивача складати розрахунок штрафних санкцій, зокрема, визначати розмір суми боргу, на яку мають бути нараховані штрафні санкції, період нарахування таких штрафних санкцій тощо.

Різниця між коригуванням наданого розрахунку та складанням судом власного розрахунку полягає в тому, що у першому випадку суми боргу, місяці виникнення сум боргу (у даному випадку)/акти, за якими виникла заборгованість, періоди нарахування штрафних санкцій за кожною сумою заборгованості (як у даному випадку, коли у відповідача щомісяця виникало нове грошове зобов`язання з окремим строком виконання), розмір штрафних санкцій на кожну суму боргу тощо вже визначені позивачем. Суд коригує такі суми/дати не збільшуючи їх.

Ухвалою суду від 07.12.2020 було зобов`язано позивача надати надати до суду письмові пояснення, у яких визначити окремо по кожному місяцю розмір несвоєчасно виконаного відповідачем грошового зобов`язання та період, у який існувала заборгованість; виокремити суми пені, заявлені до стягнення, за кожним окремим розрахунковим місяцем та зазначенням окремих періодів нарахування

Із письмовими поясненнями № б/н від 26.10.2021 (надійшло до канцелярії суду 26.10.2021) позивачем надано розрахунок пені.

По-перше слід звернути увагу, що позивач вказав у цих поясненнях, що сума 17,56 грн. є не пенею, а загальною сумою пені та інфляційної складової. Однак, вимоги про стягнення з відповідача інфляційної складової позивачем заявлено не було.

При цьому, розрахунки 17,56 грн. виконані позивачем за формулою нарахування саме пені (на основі ставки НБУ).

Позивачем ані в тексті позову, ані в письмових поясненнях не вказано, що у відповідача обліковувалась заборгованість зі сплати орендних платежів за спірним договором, не вказано місяців, за якими така заборгованість утворилась. Наданий позивачем розрахунок не також містить відомостей щодо місяців, за якими у відповідача обліковувалась заборгованість з орендної плати.

Вказані дані є основоположними для розрахунків штрафних санкцій. За відсутності яких перевірити правильність нарахованих позивачем сум пені є неможливим.

Крім того, позивачем надано розрахунки пені у розмірах 0,41 грн. та 1,23 грн. Щодо пені у розмірі 12,45 грн. позивачем вказано, що така сума «є несплаченою пенею за попередні періоди». Жодних інших відомостей щодо походження суми 12,45 грн. позивачем суду не надано.

За таких обставин, вимоги позивача про стягнення пені у розмірі 17,56 грн. є необґрунтованими.

ПЕРЕЛІК ДОКАЗІВ, ЯКИМИ СТОРОНИ ПІДТВЕРДЖУЮТЬ АБО СПРОСТОВУЮТЬ НАЯВНІСТЬ КОЖНОЇ ОБСТАВИНИ, ЯКА Є ПРЕДМЕТОМ ДОКАЗУВАННЯ У СПРАВІ.

Обставини, на які посилається позивач, доводяться договором № 12/02-6014-ОД від 21.06.2016 з додатками та додатковими угодами (т. 1 а.с. 8 - 12), листами позивача разом з доказами направлення (том 1, а.с. 13 - 17), заявою № 0920 від 04.04.2019 (том 1, а.с. 18).

Обставини, на які посилається відповідач, доводяться платіжними дорученнями (т. 1 а.с. 69 - 172).

ВИСНОВКИ СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ.

За результатами розгляду справи суд дійшов висновку, що у задоволенні вимог слід відмовити у повному обсязі.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ.

Відповідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору слід покласти на позивача.

Керуючись положеннями Закону України «Про оренду державного та комунального майна», Господарського Кодексу України, Цивільного кодексу України, ст. 73, 74, 123, 129, 226, 231, 232, 233, 236-241, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позовних вимог Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Центральна, 6; ідентифікаційний код: 42767945) до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д; ідентифікаційний код: 14360570) про стягнення пені у розмірі 17,56 грн. та неустойки у розмірі 141 651,44 грн.; виселення відповідача з орендованого майна.

Витрати зі сплати судового збору покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження. Рішення може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду через Господарський суд Дніпропетровської області протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений та підписаний 10.12.2021.

Суддя М.О. Ніколенко