РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.12.2021Справа № 910/138/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Шевелл-Груп" вул. Мечникова 10Б, оф. 602, м. Дніпро, 49000

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Деревообробний комбінат "Робін" вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 36, м. Київ, 01054

про стягнення 232 650,72 грн.

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Шевелл-Груп" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Деревообробний комбінат "Робін" про стягнення 229 454,57 грн., а саме 197 244,00 грн. боргу, 18 660,93 грн. пені, 5 468,63 грн. процентів річних, 8 081,01 грн. втрат від інфляції.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами Договору № 05/11-19 надання транспортно-експедиторських послуг в міжнародному сполученні від 05.11.2019 в частині своєчасної оплати наданих послуг, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у вказаній сумі, за наявності якої позивачем нараховані пеня, проценти річних та втрати від інфляції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.02.2021 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Через відділ діловодства суду 02.03.2021 від позивача на виконання вимог ухвали суду від 08.02.2021 надійшла заява б/н від 24.02.2021 про усунення недоліків позовної заяви, розглянувши яку суд встановив, що недоліки позовної заяви, які зумовили залишення її без руху, позивачем усунено.

Окрім цього, зазначена заява б/н від 24.02.2021 про усунення недоліків позовної заяви містить клопотання згідно статті 46 Господарського процесуального кодексу України про зменшення розміру позовних вимог в частині основного боргу до 195 155,70 грн. та збільшення в частині пені до 18 432,95 грн., процентів річних до 6 566,09 грн. та втрат від інфляції до 12 495,98 грн., всього загальна сума позовних вимог становить 232 650,72 грн. До заяви про усунення недоліків додано докази доплати судового збору відповідно до розміру збільшення позовних вимог.

Заява разом з доданими доказами, в тому числі надсилання її копії на адресу відповідача, судом долучена до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.03.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/138/21 та приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, за відсутності клопотань будь-якої із сторін про інше та підстав для розгляду даної справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін з ініціативи суду, господарським судом на підставі частини 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України вирішено розгляд справи № 910/138/21 здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Так, від позивача 26.03.2021 через канцелярію суду на виконання вимог ухвали суду від 05.03.2021 року надійшли додаткові пояснення щодо настання строків оплати та обставини надсилання документів. Додаткові пояснення судом долучено до матеріалів справи.

Розглянувши викладене в заяві про усунення недоліків позовної заяви клопотання позивача про зміну розміру позовних вимог суд зазначає, що згідно приписів пункту 2 частини 2 статті 46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Предметом позову є матеріально - правова вимога про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу до відповідача, що кореспондується зі способами захисту цього права чи інтересу, передбаченими статтею 16 Цивільного кодексу України та статтею 20 Господарського кодексу України.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Суд зазначає, що під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено у позовній заяві. Згідно зі статтею 163 Господарського процесуального кодексу України ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

Отже, дослідивши позовну заяву та зміст заяви позивача про усунення недоліків позовної заяви, суд розцінює останню як заяву про зміну розміру позовних вимог, а саме про зменшення розміру позовних вимог в частині основного боргу та в частині пені, процентів річних і втрат від інфляції - зменшення.

З огляду на те, що зменшення/збільшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбаченим статтею 46 Господарського процесуального кодексу України, не суперечить законодавству та не порушує чиї-небудь права та охоронювані законом інтереси, зокрема, процесуальні права відповідача, передбачені статтею 46 Господарського процесуального кодексу України, заява позивача відповідає вимогам, встановленим статями 46, 170 Господарського процесуального кодексу України, в тому числі до неї додано докази направлення примірника такої заяви відповідачу по справі, відповідна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Шевелл-Груп" прийнята судом до розгляду, у зв`язку з чим має місце нова ціна позову, з урахуванням якої здійснюється розгляд спору.

Відповідно до частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Суд зазначає, що згідно частини 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до частин 11, 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення; днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

З метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала господарського суду від 05.03.2021 була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, а саме: вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 36, м. Київ, 01054, та яка співпадає з місцезнаходженням відповідача за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Про відкриття провадження у справі № 910/138/21 відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 467.

Суд зазначає, що з урахуванням строків, встановлених статями 165, 178, 251 Господарського процесуального кодексу України, а саме протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, які також визначені судом в ухвалі від 05.03.2021, відповідач мав подати відзив на позовну заяву.

Як свідчать матеріали справи, відповідач не скористався наданим йому процесуальним правом, передбаченим частиною 1 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Заяв та клопотань процесуального характеру від відповідача на час розгляду справи до суду також не надходило.

Відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Наразі, від відповідача станом на час винесення рішення до суду не надходило жодних заяв про неможливість подання відзиву та/або про намір вчинення відповідних дій у відповідності до статті 165 Господарського процесуального кодексу України та/або продовження відповідних процесуальних строків та заперечень щодо розгляду справи по суті.

З огляду на вищевикладене, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю "Деревообробний комбінат "Робін" не скористалося наданими йому процесуальними правами, зокрема, відповідачем не надано відзиву на позовну заяву, в т.ч. з урахуванням зміненого розміру позовних вимог, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, суд, на підставі частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України, дійшов висновку про можливість розгляду даної справи виключно за наявними матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 05 листопада 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Шевелл-Груп" (позивач у справі, експедитор за Договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Деревообробний комбінат "Робін" (відповідач у справі, замовник за Договором) укладено Договір надання транспортно-експедиторських послуг в міжнародному сполученні № 05/11-19 (далі - Договір), відповідно до умов пункту 1.2 якого замовник доручає, а експедитор приймає на себе обов`язки від свого імені та за рахунок засобів замовника організувати перевезення вантажів замовника і здійснювати розрахунки з транспортними організаціями за перевезення вантажів замовника.

Розділами 3 - 10 Договору сторони узгодили планування виконання транспортно-експедиторських послуг, права та обов`язки сторін, розрахунки, відповідальність сторін, розбіжності і спори, форс - мажор, термін дії договору тощо.

Суд зазначає, що за приписами статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Пунктом 9.1 Договору передбачено, що даний Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2020 року.

Якщо жодна із сторін за 30 днів до закінчення терміну дії Договору не сповістить іншу сторону у письмовій формі про розірвання цього договору, то термін його дії автоматично подовжуватиметься на кожен наступний календарний рік.

Вказаний Договір підписаний уповноваженими представниками замовника та експедитора та скріплений печатками сторін.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором про транспортне експедирування, який підпадає під правове регулювання норм глави 65 Цивільного кодексу України.

Згідно положень частини 1 статті 929 Цивільного кодексу України, яка кореспондується зі статтею 316 Господарського кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо). Положення цієї глави поширюються також на випадки, коли обов`язки експедитора виконуються перевізником. Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 1 спеціального Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність», який визначає правові та організаційні засади транспортно-експедиторської діяльності в Україні і спрямований на створення умов для її розвитку та вдосконалення, транспортно-експедиторська діяльність - підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів; транспортно-експедиторська послуга - робота, що безпосередньо пов`язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування; експедитор (транспортний експедитор) - суб`єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування; клієнт - споживач послуг експедитора (юридична або фізична особа), який за договором транспортного експедирування самостійно або через представника, що діє від його імені, доручає експедитору виконати чи організувати або забезпечити виконання визначених договором транспортного експедирування послуг та оплачує їх, включаючи плату експедитору.

Згідно з частиною 3 статті 8 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» експедитори за дорученням клієнтів забезпечують оптимальне транспортне обслуговування, а також організовують перевезення вантажів різними видами транспорту територією України та іноземних держав відповідно до договорів (контрактів), згідно з якими сторони мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим та іншими законами України.

Як визначено частиною 1 статті 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність», за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

Відповідно до частини 1 статті 11 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» експедитор зобов`язаний надавати транспортно-експедиторські послуги згідно з договором транспортного експедирування і вказівками клієнта, погодженими з експедитором у встановленому договором порядку.

Згідно з пунктом 2.1 Договору транспортно-експедиторські послуги виконуються відповідно до умов даного Договору, Конвенції про договір міжнародного перевезення вантажів дорогами (КДПВ), Митній конвенції про міжнародні перевезення вантажів із застосуванням книжки МДП (Конвенція МДП), Європейської угоди про режим праці і відпочинку водіїв (ЕСТР), а також відповідно до чинного законодавства України, зокрема із Законом "Про електронні документи і електронний документообіг", Конвенції про дорожнє перевезення небезпечних вантажів (ADR) і Європейської угоди про перевезення швидкопсувних вантажів.

Згідно пункту 2.2 Договору на кожні окремі транспортно-експедиторські послуги оформляється Заявка, що містить опис умов і особливостей конкретною перевезення, є невід`ємною частиною цього Договору.

Замовник інформує експедитора про об`єми необхідних транспортно-експедиторських послуг, кількість і необхідний вид автомобільного транспорту, не пізніше 48 годин до початку перевезення. Інформація передається у вигляді Заявки, що містить наступну інформацію: дата і точної адреси місця вантаження і розвантаження вантажу з вказівкою контактних телефонів; маршрут руху; необхідний рухомий склад; відомості про вантаж (вага, вид, вартість і ін.); адреси проведення митного оформлення при вантаженні і розвантаженні ватажу; терміни доставки вантажу одержувачеві; сума фрахту, форма і терміни плати за транспортно-експедиторські послуги; митниці перетину меж; особливості перевезення конкретного вантажу; інші додаткові інструкції. Замовник несе юридичну відповідальність за достовірність інформації, вказаної в Заявці (пункт 3.1 Договору).

У відповідності до пункту 3.2 Договору подання і підтвердження Заявки робиться за допомогою факсимільного зв`язку або по електронній пошті. У разі передачі документів по електронній пошті сторони зобов`язані погоджувати електронні адреси і підтверджувати отримання кожного документу. Документи, передані засобами електронною і факсимільного зв`язку, мають юридичну силу оригіналу.

Зокрема, як встановлено судом за матеріалами справи, згідно умов Договору № 05/11-19 надання транспортно-експедиторських послуг в міжнародному сполученні від 05.11.2019 сторонами було погоджено Договори - заявки на транспорт, копії яких наявні в матеріалах справи:

- № МН05/12 від 08.11.2019, згідно умов якої узгоджено перевезення вантажу (пиломатеріали обрізні) за маршрутом: Україна - Германія; адреса завантаження: Чернігівська область, Городянський район, село Вокзал-Городня, вулиця Вокзальна, 4; адреса вантажоодержувача/розвантаження вантажу: Munchinger Holz GmbH Gewerbepark Wiedersbach 1, DE 91578 Leutershausen, Germany; вартість послуг: 1900 EUR, що підлягає сплаті в гривнях шляхом перерахунку валютного еквівалента за офіційним курсом НБУ, що встановлений на день розвантаження товару; строк/термін оплати: протягом 21 календарного дня з дати вивантаження вантажу, відповідно до умов договору; Дата та час завантаження: 06.12.2019 09:00; автомобіль та ПІБ водія: Volvo, державний номерний знак НОМЕР_1 , державний номерний знак п/причіпу НОМЕР_2 , Осницький Віталій;

- № МН14/01 від 14.11.2019, згідно умов якої узгоджено перевезення вантажу (пиломатеріали обрізні) за маршрутом: Україна - Германія; адреса завантаження: Чернігівська область, Городянський район, село Вокзал-Городня, вулиця Вокзальна, 4; адреса вантажоодержувача/розвантаження вантажу: Munchinger Holz GmbH Gewerbepark Wiedersbach 1, DE 91578 Leutershausen, Germany; вартість послуг: 1700 EUR, що підлягає сплаті в гривнях шляхом перерахунку валютного еквівалента за офіційним курсом НБУ, що встановлений на день розвантаження товару; строк/термін оплати: протягом 21 календарного дня з дати вивантаження вантажу, відповідно до умов договору; Дата та час завантаження: 14.01.2020 09:00; автомобіль та ПІБ водія: DAF, державний номерний знак НОМЕР_3 , державний номерний знак п/причіпу НОМЕР_4 , ОСОБА_1 ;

- № 06/19HS від 06.12.2019, згідно умов якої узгоджено перевезення вантажу (пиломатеріали обрізні) за маршрутом: Україна - Чехія; адреса завантаження: Чернігівська область, Городянський район, село Вокзал-Городня, вулиця Вокзальна, 4; адреса вантажоодержувача/розвантаження вантажу: Provoz Cheb, Podhradska 2113/5a, 35002 Cheb; вартість послуг: 1700 EUR, що підлягає сплаті в гривнях шляхом перерахунку валютного еквівалента за офіційним курсом НБУ, що встановлений на день розвантаження товару; строк/термін оплати: протягом 21 календарного дня з дати вивантаження вантажу, відповідно до умов договору; Дата та час завантаження: 09.12.2019 10:00; строк/термін доставки вантажу вантажоодержувачу: 15.12.2019; автомобіль та ПІБ водія: Skania, державний номерний знак НОМЕР_5 , державний номерний знак п/причіпу 6J3 0690, Анатолій Туряниця;

- № 13/12HS від 13.12.2019, згідно умов якої узгоджено перевезення вантажу (пиломатеріали обрізні) за маршрутом: Україна - Чехія; адреса завантаження: Чернігівська область, Городянський район, село Вокзал-Городня, вулиця Вокзальна, 4; адреса вантажоодержувача/розвантаження вантажу: Provoz Cheb, Podhradska 2113/5a, 35002 Cheb; вартість послуг: 2200 EUR, що підлягає сплаті в гривнях шляхом перерахунку валютного еквівалента за офіційним курсом НБУ, що встановлений на день розвантаження товару; строк/термін оплати: протягом 21 календарного дня з дати вивантаження вантажу, відповідно до умов договору; Дата та час завантаження: 13.12.2019 10:00; строк/термін доставки вантажу вантажоодержувачу: 19.12.2019; автомобіль та ПІБ водія: Volvo, державний номерний знак НОМЕР_6 , державний номерний знак п/причіпу НОМЕР_7 , ОСОБА_2 .

Вказані заявки підписані замовником та засвідчені печаткою останнього, отже належним чином підтверджують узгодження з відповідачем всіх необхідних умов перевезення.

Суд зазначає, що перелік документів, що підтверджують приймання вантажу до транспортування визначено статтею 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність».

Так, відповідно до частин 11, 12 зазначеної статті перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні. Факт надання послуги при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

Відповідно до статті 6 Закону України "Про транзит вантажів", який визначає засади організації та здійснення транзиту вантажів авіаційним, автомобільним, залізничним, морським і річковим транспортом через територію України, транзит вантажів супроводжується товарно-транспортною накладною, складеною мовою міжнародного спілкування.

Залежно від обраного виду транспорту такою накладною може бути авіаційна вантажна накладна (AirWaybill), міжнародна автомобільна накладна (CMR), накладна УМВС (СМГС), накладна ЦІМ (СІМ), накладна ЦІМ/УМВС (CIM/SMGS, ЦИМ/СМГС), коносамент (Bill of Lading). Крім цього, транзит вантажів може супроводжуватися (за наявності) рахунком-фактурою (Invoice) або іншим документом, що вказує вартість товару, пакувальним листком (специфікацією), вантажною відомістю (Cargo Manifest), книжкою МДП (Carnet TIR), книжкою АТА (Carnet ATA). При декларуванні транзитних вантажів відповідно до митного законодавства України до органів доходів і зборів подається вантажна митна декларація (ВМД) або накладна УМВС (СМГС), накладна ЦІМ (СІМ), накладна ЦІМ/УМВС (CIM/SMGS, ЦИМ/СМГС), книжка МДП (Carnet TIR), книжка АТА (Carnet ATA), необхідні для здійснення митного контролю.

Окрім цього суд зазначає, що відповідно до статті 1 Закону України "Про автомобільний транспорт" міжнародним перевезенням визнається перевезення вантажів автомобільним транспортом з перетином державного кордону. Організацію міжнародних перевезень вантажів здійснюють перевізники відповідно до міжнародних договорів України з питань міжнародних автомобільних перевезень (стаття 53 Закону вказаного Закону).

Одним із основних міжнародних документів, який регулює відносини сторін при виконанні міжнародних перевезень вантажів автотранспортом, є Конвенція про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, підписана в Женеві 19 травня 1956 року (далі - Конвенція).

За приписами статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Законом України "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів" закріплено, що Україна приєдналася до зазначеної Конвенції, а згідно листа Міністерства закордонних справ України від 16.05.2007 № 72/14-612/1-1559 "Щодо набуття чинності міжнародними договорами" ця Конвенція набрала чинності для України 17 травня 2007 року.

Суд зазначає, що згідно статті 1 Конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

Тлумачення цього положення дає підстави зробити висновок, що якщо договір перевезення передбачає, що місце завантаження і місце доставки знаходяться на території різних країн, Конвенція застосовуватиметься до відносин сторін за договором, відтак, оскільки обставини даного спору виникли з факту міжнародного перевезення вантажу автомобільним транспортом, в якому відповідач виступав в якості замовника у відносинах з експедитором, яким фактично здійснювалась організація перевезення вантажу, то на спірні правовідносини сторін поширюються положення Конвенції про договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів, що підписана в Женеві 19.05.1956.

З врахуванням статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України", статті 4 Господарського процесуального кодексу України до спірних правовідносин застосовуються положення Конвенції про договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів, які мають пріоритет над правилами, передбаченими законодавством України.

Стаття 4 Конвенції передбачає, що Договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної, зокрема, наданою сторонами CMR, якою підтверджується прийняття вантажу до перевезення. Відсутність, неправильність чи утрата вантажної накладної не впливають на існування та чинність договору перевезення, до якого й у цьому випадку застосовуються положення цієї Конвенції.

Статтею 9 Конвенції встановлено, що вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.

Згідно з пунктом 4.1.3 Договору на замовника покладено обов`язок забезпечити проведення процедури вантаження/розвантаження транспортних засобів і митного оформлення вантажу, що перевозиться, впродовж 48+48 годин в міжнародному сполученні і 8+8 годин про перевезеннях по Україні, якщо інше не обумовлене в заявці

У відповідності до заявок замовник зобов`язаний забезпечення навантаження, митне оформлення і митне очищення, розвантаження автотранспорту в нормативний час, яке приймається сторонами в межах: 48 годин на території України; 48 годин на інотериторії.

Відповідно до пунктів 4.2.2- 4.2.3 Договору експедитор зобов`язаний забезпечити подання під вантаження справного в технічному і комерційному стані рухомого складу, що відповідає міжнародним вимогам перевезення вантажів, і що має усі необхідні для здійснення міжнародних перевезень документи встановленої форми. При вантаженні забезпечити звіряння фактичної кількості і якості вантажу з вказаним в товаросупровідних документах. При розбіжності інформувати Замовника і зробити відповідні записи в товаротранспортної накладної (CMR, ТТН). Прийняти і перевірити усі документи, необхідні для безперешкодного перевезення і митного оформлення вантажу, і, у разі неправильного оформлення, інформувати про це Замовника.

Судом встановлено за матеріалами справи, що на виконання умов Договору та вказаних заявок до нього позивачем було організовано та здійснено міжнародні перевезення вантажу за маршрутами:

- с. Вокзал-Городня (Україна) - м. Мюнхен (Германія), на підтвердження чого позивачем надана копія міжнародної товарно-транспортної накладної СМR А № 351446 від 06.12.2019, згідно якої вантаж прийнятий до перевезення 06.12.2019 (Україна) та доставлений вантажоодержувачу, яким прийнятий без зауважень 17.12.2019; проходження митного контролю підтверджується відповідними відмітками митниці на CMR;

- с. Вокзал-Городня (Україна) - м. Мюнхен (Германія), на підтвердження чого позивачем надана копія міжнародної товарно-транспортної накладної СМR А № 664193 від 14.01.2020, згідно якої вантаж прийнятий до перевезення 14.01.2020 (Україна) та доставлений вантажоодержувачу, яким прийнятий без зауважень; проходження митного контролю підтверджується відповідними відмітками митниці на CMR;

- с. Вокзал-Городня (Україна) - м. Хеб (Чехія), на підтвердження чого позивачем надана копія міжнародної товарно-транспортної накладної СМR А № 644910 від 09.12.2019, згідно якої вантаж прийнятий до перевезення 09.12.2019 (Україна) та доставлений вантажоодержувачу, яким прийнятий без зауважень 19.12.2019; проходження митного контролю підтверджується відповідними відмітками митниці на CMR;

- с. Вокзал-Городня (Україна) - м. Хеб (Чехія), на підтвердження чого позивачем надана копія міжнародної товарно-транспортної накладної СМR А № 257173 від 13.12.2019, згідно якої вантаж прийнятий до перевезення 13.12.2019 (Україна) та доставлений вантажоодержувачу, яким прийнятий без зауважень 20.12.2019; проходження митного контролю підтверджується відповідними відмітками митниці на CMR.

Враховуючи зазначені приписи чинного законодавства, надані позивачем міжнародні товарно-транспортні накладні (СМR) є належними та допустимими доказами надання позивачем транспортно-експедиторських послуг, зміст яких, зокрема, відмітки про доставку вантажу та отримання його вантажоотримувачем на вказаних CMR (графа 24) дають суду підстави стверджувати про виконання експедитором обов`язків з прийняття вантажу до перевезення та належної передачі вантажу вантажоотримувачу в обумовленому місці вивантаження.

Вантажоодержувачем та вантажовідправником, у свою чергу, прийнято виконання цих послуг без будь - яких зауважень, доказів звернення останніх з претензіями щодо неналежного виконання послуг перевезення ТОВ «Шевелл-Групп» або відмови від прийняття виконання матеріали справи не містять та відповідачем суду на надано.

Факт надання позивачем послуг з перевезення за вищевказаними заявками та CMR відповідачем не заперечувався.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем виконано прийняті на себе зобов`язання з надання транспортно-експедиторських послуг, обумовлених Договором та Заявками № МН05/12 від 08.11.2019, № МН14/01 від 14.11.2019, № 06/19HS від 06.12.2019, № 13/12HS від 13.12.2019 в зазначених обсягах та з належною якістю, а відповідачем, у свою чергу, прийнято виконання цих послуг без будь - яких зауважень.

Згідно з частиною 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Відповідно до частини 1 статті 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно статті 916 Цивільного кодексу України за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата.

Стаття 931 Цивільного кодексу України встановлює, що розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин 8, 10 статті 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" платою експедитору вважаються кошти, сплачені клієнтом експедитору за належне виконання договору транспортного експедирування. У плату експедитору не включаються витрати експедитора на оплату послуг (робіт) інших осіб, залучених до виконання договору транспортного експедирування, на оплату зборів (обов`язкових платежів), що сплачуються при виконанні договору транспортного експедирування. Підтвердженням витрат експедитора є документи (рахунки, накладні тощо), видані суб`єктами господарювання, що залучалися до виконання договору транспортного експедирування, або органами влади.

Згідно з абзацом 2 статті 12 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" клієнт зобов`язаний у порядку, передбаченому договором транспортного експедирування, сплатити належну плату експедитору, а також відшкодувати документально підтверджені витрати, понесені експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування.

У відповідності до п. 5.1 Договору ціни за даною угодою заздалегідь встановлюються і узгоджуються сторонами перед кожним перевезення в разовій заявці. Остаточна суми фрахту вказується в рахунку-фактурі на кожну виконану транспортно-експедиторську послугу, і може змінювати, виходячи із складності виконання Заявки, штрафних санкцій і інших підтверджених або погоджених витрат, понесених експедитором при виконанні транспортно-експедиторських послуг.

Як визначено умовами заявки № МН05/12 від 08.11.2019 вартість послуг з перевезення складає 1 900,00 Євро з курсом НБУ на дату розвантаження товару, № МН14/01 від 14.11.2019 - 1 700,00 Євро з курсом НБУ на дату розвантаження товару, № 06/19HS від 06.12.2019 - 1 700,00 Євро з курсом НБУ на дату розвантаження товару, № 13/12HS від 13.12.2019 - 2 200,00 Євро з курсом НБУ на дату розвантаження товару.

Відповідно до пункту 5.2. Договору розрахунки за виконання транспортно-експедиторських послуг робляться шляхом банківського переказу замовником грошових коштів на рахунок експедитора, якщо інше не обумовлене сторонами в заявці.

У пункту 5.3. Договору сторони погодили, що оплата перевезення робиться в терміни, вказані в Заявці. Основою для оплати транспортно-експедиторських послуг замовником є оригінал рахунку-фактури експедитора, акту виконаних робіт і товаросупровідних документів з друком вантажоодержувача, якщо інше не обумовлене в заявці.

Відповідно до умов Заявок сторони визначили, що оплата за надання транспортно-експедиторських послуг проводиться протягом 21 календарного дня з дати вивантаження вантажу, відповідно до умов договору.

Як свідчать матеріали справи, позивачем було виставлено відповідачу рахунки на оплату транспортно-експедиторських послуг за Договором: № 2244 від 12.12.2019 на суму 44 439,00 грн., № 2251 від 17.12.2019 на суму 49 746,00 грн., № 2305 від 20.12.2019 на суму 57244,00 грн., № 99 від 21.01.2020 на суму 45 815,00 грн., копії яких наявні в матеріалах справи.

Окрім цього позивачем як експедитором були в односторонньому порядку складені та підписані Акти надання послуг, копії яких надані разом з матеріалами позовної заяви: № 2244 від 12.12.2019 на суму 44 439,00 грн., № 2251 від 17.12.2019 на суму 49 746,00 грн., № 99 від 21.01.2020 на суму 45 815,00 грн., № 2305 від 20.12.2019 на суму 57 244,00 грн.

Як зазначає позивач в позовній заяві, у відповідності до умов Договору після виконання перевезень документи, які підтверджують виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Шевелл-Груп" своїх зобов`язань з організації міжнародного перевезення вантажу за Договором, а саме рахунки на оплату, СМR та акти надання послуг були направлені позивачем на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Деревообробний комбінат "Робін" за допомогою компанії ТОВ «Нова пошта».

Судом встановлено за матеріалами справи, що позивач звертався до відповідача з претензією № 8 від 11.02.2020 щодо погашення заборгованості за надані за спірним Договором послуги з організації і виконання міжнародного перевезення вантажу автомобільним транспортом, у відповідь на яку засобами електронного зв`язку від відповідача надійшов лист № 30/03-01 від 30.03.2020, відповідно до змісту якого відповідач гарантував здійснення оплати заборгованості за Договором № 05/11-19 надання транспортно-експедиторських послуг в міжнародному сполученні від 05.11.2019 в сумі 197 244,00 грн.

В подальшому у зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань з оплати наданих за Договором послуг позивачем було надіслано на адресу відповідача як замовника вищезазначені документи, які підтверджують виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Шевелл-Груп» своїх зобов`язань з організації міжнародного перевезення вантажу за Договором, а саме: Акти наданих послуг №№2251, 2244, 2302, 99, рахунки на оплату №№ 2251, 2244, 2305, 99, а також Договір, Заявки, CMR та акт звіряння взаєморозрахунків станом на 19.06.2020, що підтверджується копіями фіскального чеку від 12.10.2020, опису вкладення в цінний лист від 12.10.2020 та накладної № 166 від 12.10.2020.

Згідно наданої позивачем копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 166 зазначені документи були отримані ТОВ «Деревообробний комбінат «Робін» 16.10.2020.

В свою чергу обов`язку експедитора з надання замовнику документів для оплати послуг кореспондує обов`язок замовника зі своєчасного підписання наданих експедитором актів наданих послуг для засвідчення факту належного виконання послуг перевізником, їх перевірки і, у разі потреби, повідомлення експедитора про всі зауваження, що виникли.

Проте, доказів підписання та повернення відповідачем актів надання послуг за Договором матеріали справи не містять.

Факт надання послуг за вказаними актами згідно умов Договору відповідачем не заперечувався.

При цьому, як встановлено судом, жодних доказів наявності мотивованої відмови відповідача від підписання актів надання послуг №№2251, 2244, 2302, 99, а також будь-яких зауважень щодо допущених експедитором недоліків у наданих послугах матеріали справи не містять.

Тобто, суд вважає вказані підписані в односторонньому порядку ТОВ "Шевелл-Груп" акти надання послуг такими, що погоджені замовником, та є доказом належного виконання позивачем своїх зобов`язань щодо своєчасного та повного виконання обумовлених Договором послуг з організації міжнародного перевезення вантажу, отже приходить до висновку про можливість вважати вказані в цих актах послуги такими, що позивачем надані в повному обсязі та відповідно до умов Договору.

Вказаний факт за відсутності будь - яких претензій замовника щодо обсягу, змісту та ціни наданих послуг дає змогу стверджувати про наявність у відповідача зобов`язання, а у позивача права вимагати оплати цих послуг.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно частин 1, 2 стаття 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Таким чином, як зазначено позивачем в позовній заяві, заяві про усунення недоліків (в частині розміру позовних вимог) та встановлено судом, свої зобов`язання щодо перерахування коштів за надані Товариством з обмеженою відповідальністю "Шевелл-Груп" послуги з організації міжнародного перевезення вантажу у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору та заявок відповідач не виконав, в результаті чого у останнього утворилась заборгованість перед позивачем за спірним Договором у розмірі 195 155,70 грн., яку позивач просив стягнути в судовому порядку.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства, зокрема, є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору № 05/11-19 надання транспортно-експедиторських послуг в міжнародному сполученні від 05.11.2019 та Заявок до нього та/або їх окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору та Заявок на час їх підписання та на протязі виконання з боку сторін відсутні.

В свою чергу, зважаючи на відсутність будь-яких заперечень відповідача щодо визначення розміру заборгованості за Договором на час розгляду даної справи, суд здійснював розгляд справи виходячи з наявних матеріалів та визначив розмір заборгованості відповідача на підставі наданих позивачем доказів.

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов`язань з оплати наданих позивачем транспортно - експедиторських послуг у міжнародному сполученні за Договором у встановлений строк, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, а отже вимога позивача про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 195 155,70 грн. за вказаним Договором підлягає задоволенню.

Суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 2 статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов`язань у зазначеній сфері визначено статями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

З урахуванням приписів статі 549, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно частини 1 статті 546 та статті 547 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1 статті 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до пункту 5.5. Договору за прострочення в оплаті рахунків за виконані транспортно-експедиторські послуги замовник виплачує експедиторові пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Зазначені інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 та постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 905/587/18.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і процентів річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Враховуючи вищевикладене та у зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язання щодо оплати наданих експедиторських послуг у строк, визначений умовами Договору, позивачем з урахуванням заяви про зменшення/збільшення розміру позовних вимог нараховано та пред`явлено до стягнення з відповідача на підставі пункту 5.5 Договору пеню в сумі 18 432,95 грн. за період з 09.01.2020 по 13.07.2020, а також на підставі статті 625 Цивільного кодексу України проценти річних в сумі 6 566,09 грн. та втрати від інфляції в сумі 12 495,98 грн. за період з 09.01.2020 по 24.02.2021 року, які позивач просив стягнути з відповідача відповідно до наданого розрахунку.

З огляду на вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Тобто, визначаючи розмір заборгованості за Договором, зокрема, в частині пені, процентів річних та втрат від інфляції суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

В свою чергу, відповідачем не надано суду контррозрахунку заявлених до стягнення сум або заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи "Щодо якості судових рішень" міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Принцип змагальності необхідно розглядати як основоположний компонент концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та принцип ефективної участі.

Пункт 4 ст. 129 Конституції України змагальність сторін прямо пов`язує зі свободою в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Наразі сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за таким підходом сама концепція змагальності втрачає сенс.

Так, згідно висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторони та одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Разом з тим, на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить, насамперед, від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування у справі, який може змінюватися в процесі її розгляду (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019 зі справи № 910/4994/18).

Поряд із цим суд зазначає, що надані позивачем докази, а саме копія CMR 664193, не надають можливості встановити дату фактичної видачі та одержання вантажу вантажовідправником - Munchinger Holz GmbH Gewerbepark Wiedersbach, позаяк наявна в матеріалах справи CMR № 664193, яка підтверджує перевезення вантажу за маршрутом с. Вокзал-Городня (Україна) - м. Мюнхен (Германія), завантаження вантажу 14.01.2020 та поряд із наявністю штампу вантажоодержувача про отримання, не містить дати такого одержання.

Враховуючи встановлені судом фактичні обставини та наявні в матеріалах справи докази суд позбавлений можливості встановити дату вивантаження вантажу та, відповідно, здійснити перевірку і відповідність нарахованих позивачем пені, процентів річних та втрат від інфляції за порушення виконання зобов`язання з оплати послуг, наданих згідно CMR 664193, у зв`язку з чим позовні вимоги у вказаній частині задоволенню не підлягають як не доведені належним чином.

У відповідності до частини 1 статті 255 Цивільного кодексу України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

При цьому перебіг часу, за який нараховуються пені, починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

За приписами статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За результатами здійсненої за допомогою системи "ЛІГА" перевірки нарахування позивачем заявленої до стягнення пені, процентів річних та втрат від інфляції, враховуючи висновки щодо відсутності підстав для нарахування та стягнення пені, процентів річних та втрат від інфляції згідно CMR 664193, судом встановлено, що розмір пені, процентів річних та втрат від інфляції, перерахований судом у відповідності до умов Договору та приписів чинного законодавства, з урахуванням визначеного судом періоду нарахування та з урахуванням обмежень, передбачених стаття 253, 255 ЦК України, становить пені - 14257,42 грн., процентів річних - 5250,12 грн. та втрат від інфляції - 10712,57 грн. відповідно, а отже є меншими, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені, процентів річних та втрат від інфляції підлягають частковому задоволенню в сумах, визначених судом, а саме: пені в розмірі 14257,42 грн., процентів річних в розмірі 5250,12 грн. та втрат від інфляції в розмірі 10712,57 грн.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 року у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Поряд із цим суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно Закону України "Про судовий збір" та відповідно до вимог пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 73-80, 86, 123, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Деревообробний комбінат "Робін" (01054, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 36; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Шевелл-Груп" (49000, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, вулиця Мечникова, будинок 10-Б, офіс 602; ) 195 155 (сто дев`яносто п`ять тисяч сто п`ятдесят п`ять) грн. 70 коп. боргу, 14257 (чотирнадцять тисяч двісті п`ятдесят сім) грн. 42 коп. пені, 5250 (п`ять тисяч двісті п`ятдесят) грн. 12 коп. процентів річних, 10 712 (десять тисяч сімсот дванадцять) грн. 57 коп. втрат від інфляції та судовий збір у розмірі 3380 (три тисячі триста вісімдесят) грн. 64 коп.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 09 грудня 2021 року.

Суддя А.М. Селівон