ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2021 року м. ОдесаСправа № 916/1875/21
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Будішевської Л.О., Аленіна О.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Компанієць Вікторії Вячеславівни

на рішення Господарського суду Одеської області від 05.10.2021, прийняте суддею Лічманом Л.В., м. Одеса, повний текст складено 11.10.2021,

у справі №916/1875/21

за позовом: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Компанієць Вікторії Вячеславівни

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Комунального підприємства Одеської міської ради "Узбережжя Одеси"

про стягнення 83 678,33 грн

ВСТАНОВИВ:

У липні 2021 р. Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся з позовом до Фізичної особи-підприємця Компанієць Вікторії Вячеславівни, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача борг у загальній сумі 83678,33 грн, з яких: 76622,09 грн основної заборгованості з орендної плати та 7056,24 грн пені.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором оренди нежитлового приміщення №01 від 02.04.2018.

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 06.07.2021 відкрито провадження у справі №916/1875/21 та в подальшому ухвалою суду від 14.09.2021 залучено до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Комунальне підприємство Одеської міської ради "Узбережжя Одеси".

Рішенням Господарського суду Одеської області від 05.10.2021 у справі №916/1875/21 (суддя Лічман Л.В.) позов задоволено частково; стягнуто з Фізичної особи-підприємця Компанієць Вікторії Вячеславівни на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 58110,28 грн основного боргу та 1000 грн пені; у задоволенні решти позову відмовлено.

Судове рішення мотивоване доведеністю факту неналежного виконання Фізичною особою-підприємцем Компанієць Вікторією Вячеславівною прийнятих на себе зобов`язань за договором оренди нежитлового приміщення №01 від 02.04.2018 у зв`язку з систематичним невиконанням останньою обов`язку щодо внесення орендної плати за період з 01.03.2020 по 30.06.2021, при цьому місцевий господарський суд врахував, що станом на момент звернення Департаменту комунальної власності Одеської міської ради з позовом у даній справі основний борг був частково погашений відповідачем та складав 58110,28 грн. Крім того, суд першої інстанції послався на наявність підстав для зменшення заявленої до стягнення суми пені.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Фізична особа-підприємець Компанієць Вікторія Вячеславівна звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 05.10.2021 у справі №916/1875/21 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов залишити без задоволення.

Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник наголошує на тому, що останній в силу приписів частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України звільнений від сплати орендних платежів, оскільки Фізична особа-підприємець Компанієць Вікторія Вячеславівна у період карантину, а саме: у періоди з 16.03.2020 по 04.06.2020, з 08.01.2021 по 24.01.2021 та з 23.03.2021 по 24.04.2021, не здійснювала господарську діяльність внаслідок неможливості використання орендованих приміщень за цільовим призначенням, що підтверджується наявними у матеріалах справи сертифікатами Торгово-промислової палати про дію форс-мажорних обставин, у той час як позивач не надав до місцевого господарського суду жодного належного доказу на підтвердження своїх доводів про використання апелянтом об`єкта оренди під час дії відповідних карантинних обмежень та заборон.

У відзиві на апеляційну скаргу №01-13/4207 від 16.11.2021 (вх.№4177/21/Д1 від 17.11.2021) Департамент комунальної власності Одеської міської ради зазначає про її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду без змін, посилаючись на відсутність підстав для звільнення Фізичної особи-підприємця Компанієць Вікторії Вячеславівни від сплати орендних платежів, оскільки рішення Одеської міської ради "Про особливості нарахування плати за оренду майна комунальної власності територіальної громади міста Одеси на період дії карантину та протиепідемічних обмежувальних заходів" №6121-VII від 10.06.2020 не звільняє від сплати орендної плати орендарів приміщень, що надають послуги громадського харчування із застосуванням адресної доставки замовлень, при цьому позивачем належними та допустимими доказами підтверджено факт здійснення відповідачем у період карантину (у періоди з 16.03.2020 по 04.06.2020 та з 23.03.2021 по 24.04.2021) своєї господарської діяльності з використанням об`єкта оренди. Водночас позивач звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що ним з урахуванням сертифіката Торгово-промислової палати №5100-21-0214 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) за період з 08.01.2021 по 24.01.2021 було перераховано місячну орендну плату за січень 2021 року відповідно до кількості днів роботи відповідача у цьому місяці.

18.11.2021 до суду апеляційної інстанції від Комунального підприємства Одеської міської ради "Узбережжя Одеси" надійшов відзив на апеляційну скаргу №1014 від 15.11.2021 (вх.№4177/21/Д2 від 18.11.2021), в якому останнє просить апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Компанієць Вікторії Вячеславівни залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 05.10.2021 у справі №916/1875/21 без змін. У даному відзиві третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача зауважує на тому, що Комунальне підприємство Одеської міської ради "Узбережжя Одеси", будучи балансоутримувачем об`єкта оренди, у період дії карантинних обмежень на постійній основі проводило моніторинг діяльності торговельних об`єктів на території узбережжя, здійснюючи фотофіксацію, у зв`язку з чим останнім був виявлений факт здійснення відповідачем підприємницької діяльності під час введення карантинних обмежень "червоної" зони, що, в свою чергу, спростовує доводи апелянта стосовно звільнення його від орендної плати на підставі частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із частиною третьою статті 270 Господарського процесуального кодексу України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною десятою статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина сьома статті 12 Господарського процесуального кодексу України).

Станом на 01.01.2021 прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі становив 2270 грн (стаття 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2021 рік").

Враховуючи викладене та з огляду на ціну позову у даній справі (83678,33 грн), перегляд оскаржуваного рішення за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Компанієць Вікторії Вячеславівни ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.11.2021 у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Будішевської Л.О., Аленіна О.Ю. вирішено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у визначеному складі суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, дійшла наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності належать нежилі приміщення кафе "Краб" загальною площею 300,4 кв.м, розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Миколаївська дорога, 168/18, про що свідчать видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради свідоцтво про право власності серії САА №449727 від 14.12.2004, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №6016085 від 24.12.2004 та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №117847321 від 21.03.2018.

01.06.2015 між Комунальним підприємством "Гідропарк "Лузанівка" ("Орендодавець") та Фізичною особою-підприємцем Компанієць Вікторією Вячеславівною ("Орендар") укладено договір оренди нежитлового приміщення №01 (далі договір №01 від 01.06.2015), за умовами пунктів 1.1, 1.2 якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування нежитлове приміщення першого поверху загальною площею 300,4 кв.м, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Миколаївська дорога, 168/18. Термін дії договору оренди: з 01.06.2015 до 01.05.2018.

На виконання умов вищезазначеного договору 01.06.2015 сторонами останнього було підписано акт приймання-передачі б/н, яким зафіксовано передачу Фізичній особі-підприємцю Компанієць Вікторії Вячеславівні нежитлового приміщення першого поверху загальною площею 300,4 кв.м, розміщеного за адресою: м. Одеса, вул. Миколаївська дорога, 168/18.

05.01.2018 між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та Фізичною особою-підприємцем Компанієць Вікторією Вячеславівною укладено додатковий договір №2 про внесення змін до договору №01 від 01.06.2015, згідно з яким, зокрема, змінено назву Орендодавця за вказаним договором оренди на "Департамент комунальної власності Одеської міської ради".

В подальшому 02.04.2018 між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради ("Орендодавець") та Фізичною особою-підприємцем Компанієць Вікторією Вячеславівною ("Орендар") укладено договір оренди нежитлового приміщення №01 (далі договір №01 від 02.04.2018), відповідно до пункту 1.1 якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування нежилі приміщення кафе "Краб" загальною площею 300,4 кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, Миколаївська дорога, 168/18.

Термін дії договору оренди 15 років (пункт 1.3 договору №01 від 02.04.2018).

В силу пункту 2.2 договору №01 від 02.04.2018 за орендоване приміщення Орендар зобов`язується сплачувати орендну плату, що становить за перший після підписання договору оренди місяць 11695,62 грн (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України. Податок на додану вартість розраховується відповідно до вимог чинного законодавства.

Пунктом 2.4 договору №01 від 02.04.2018 визначено, що Орендар зобов`язаний вносити орендну плату щомісячно до 15 числа поточного місяця, незалежно від результатів його господарської діяльності.

У пункті 2.5 договору №01 від 02.04.2018 сторони узгодили, що розмір орендної плати змінюється у випадках зміни методики її розрахунку, цін і тарифів, та в інших випадках, передбачених законодавчими актами України та рішеннями міської ради, що набрали чинності, в порядку, передбаченому чинним законодавством.

За умовами пункту 4.1 договору №01 від 02.04.2018 вказані у пункті 1.1 цього договору приміщення Орендодавцем передаються Орендарю виключно для розміщення кафе, що не здійснює продаж товарів підакцизної групи.

Згідно з пунктом 4.2 договору №01 від 02.04.2018 протягом дії цього договору Орендар зобов`язаний, зокрема, своєчасно вносити орендну плату.

Відповідно до пункту 5.2 договору №01 від 02.04.2018 за несвоєчасне внесення орендної плати Орендар сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочки. Нарахування пені за прострочку виконання обов`язку припиняється через один рік з дня, коли обов`язок повинен був бути виконаний.

Пунктом 6.1 договору №01 від 02.04.2018 передбачено, що сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань за цим договором, якщо це невиконання було наслідком форс-мажорних обставин, за умови повідомлення стороною, для якої створилася неможливість виконання зобов`язань за договором, протилежну сторону у триденний термін.

Питання, не врегульовані цим договором, вирішуються відповідно до чинного законодавства України (пункт 7.1 договору №01 від 02.04.2018).

В силу пункту 7.13 договору №01 від 02.04.2018 передача приміщень в оренду не означає передачу Орендарю права власності на це приміщення. Власником об`єкта оренди залишається територіальна громада міста Одеси.

За умовами 7.17 договору №01 від 02.04.2018 цей договір набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Вищезазначений договір 02.04.2018 посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко О.В. та зареєстрований в реєстрі за №1241.

Згідно з розрахунком орендної плати, який є додатком до договору №01 від 02.04.2018, місячна оренда плата станом на 01.03.2018 складає 14034,74 грн (з урахуванням ПДВ).

У договорі б/н від 16.05.2018 про внесення змін до договору №01 від 02.04.2018 сторони дійшли згоди щодо викладення абзацу 1 пункту 2.2 та пункту 4.1 вказаного договору оренди у новій редакції, зокрема:

-"2.2. За орендоване приміщення Орендар зобов`язується сплачувати орендну плату з 16.05.2018 в сумі 12547,54 грн (розраховано на 01.04.2018 без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць";

-"4.1. Вказані у пункті 1.1 приміщення Орендодавцем передаються Орендарю виключно для використання для розміщення "кафе, що не здійснює продаж товарів підакцизної групи" 279,4 кв.м та "кафе, що здійснює продаж товарів підакцизної групи" 21 кв.м".

02.11.2018 між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та Фізичною особою-підприємцем Компанієць Вікторією Вячеславівною укладено договір №2 про внесення змін до договору №01 від 02.04.2018, згідно з яким пункт 2.2 зазначеного договору оренди доповнено абзацом наступного змісту: "З 01.01.2019 Орендар перераховує орендну плату у встановленому даним договором розмірі з урахуванням індексу інфляції та ПДВ на рахунки Орендодавця та Балансоутримувача (Комунальне підприємство Одеської міської ради "Узбережжя Одеси"). Розподіл щомісячної суми орендної плати та перерахування її на рахунок Орендодавця та Балансоутримувача проводиться Орендарем у порядку, визначеному рішенням Одеської міської ради про бюджет міста на відповідний бюджетний рік".

Як вбачається з наявних у матеріалах справи копій квитанцій, Фізична особа-підприємець Компанієць Вікторія Вячеславівна за користування орендованим на підставі договору №01 від 02.04.2018 майном у період з 01.03.2020 по 30.06.2021 сплатила орендну плату у загальній сумі 209144,47 грн, з яких 198558,25 грн на користь Комунального підприємства Одеської міської ради "Узбережжя Одеси" (95% від суми орендної плати) та 10586,22 грн на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (5% від суми орендної плати).

За результатами проведення моніторингу діяльності торговельних об`єктів на території узбережжя у період дії карантинних обмежень Комунальне підприємство Одеської міської ради "Узбережжя Одеси" неодноразово зверталося до позивача з відповідними листами, про що свідчать копії:

-листа №780 від 01.10.2020, в якому повідомлено про те, що Фізична особа-підприємець Компанієць Вікторія Вячеславівна протягом дії карантинних обмежень періодично здійснювала підприємницьку діяльність;

-листа №152 від 04.03.2021, відповідно до якого відповідач не здійснював підприємницьку діяльність протягом дії карантинних обмежень у період з 08.01.2021 по 24.01.2021;

-листа №255 від 12.04.2021, згідно з яким Фізична особа-підприємець Компанієць Вікторія Вячеславівна здійснювала підприємницьку діяльність протягом дії карантинних обмежень "червоної" зони з 23.03.2021 по дату підготовки цього листа, що також підтверджується доданими до вказаного листа матеріалами фотофіксації.

В адресованій відповідачу претензії №01-13/205 від 22.01.2021 позивач вимагав у місячний строк погасити заборгованість з орендної плати за договором №01 від 02.04.2018 та сплатити пеню.

Рішенням Одеської міської ради №6121-VII від 10.06.2020 "Про особливості нарахування плати за оренду майна комунальної власності територіальної громади міста Одеси на період дії карантину та протиепідемічних обмежувальних заходів" встановлено, що від плати за оренду об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Одеси тимчасово в період з 16.03.2020 та протягом дії карантину, на час, протягом якого діяли відповідні заборони господарської діяльності та використання окремих об`єктів, введені постановами Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", №392 від 20.05.2020 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів" звільняються, зокрема, орендарі приміщень, що використовуються під розміщення закладів громадського харчування, без надання послуг громадського харчування із застосуванням адресної доставки замовлень.

Листом №01-13/1946 від 20.04.2021 позивач повідомив Фізичну особу-підприємця Компанієць Вікторію Вячеславівну про те, що остання не підлягає звільненню від сплати орендної плати за договором №01 від 02.04.2018, адже постановою Кабінету Міністрів України №1236 від 09.12.2020 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-2019, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (зі змінами) не заборонено діяльність з надання послуг громадського харчування зі здійснення адресної доставки замовлень та замовлень "на винос", яка відповідає КВЕД 56.10, що є основним видом економічної діяльності відповідача.

Відповідачем до місцевого господарського суду було подано видані Фізичній особі-підприємцю Компанієць Вікторії Вячеславівни сертифікати Одеської регіональної Торгово-промислової палати про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України, а саме:

-сертифікат №5100-20-1393 щодо неможливості виконання орендарем зобов`язання використовувати орендовані за договором №01 від 02.04.2018 приміщення виключно для розміщення кафе, що не здійснює продаж товарів підакцизної групи, у період з 16.03.2020 по 04.06.2020;

-сертифікат №5100-21-0214 щодо неможливості виконання орендарем зобов`язання використовувати орендовані за договором №01 від 02.04.2018 приміщення виключно для розміщення кафе, що не здійснює продаж товарів підакцизної групи 279,4 кв.м, та кафе, що здійснює продаж товарів підакцизної групи 21 кв.м, у період з 08.01.2021 по 24.01.2021;

-сертифікат №5100-21-0471 щодо неможливості виконання орендарем зобов`язання використовувати орендовані за договором №01 від 02.04.2018 приміщення виключно для розміщення кафе, що не здійснює продаж товарів підакцизної групи 279,4 кв.м, та кафе, що здійснює продаж товарів підакцизної групи 21 кв.м, у період з 23.03.2021 по 24.04.2021.

Докази направлення або отримання Департаментом комунальної власності Одеської міської ради листа відповідача б/н від 07.08.2021, до якого додано копію сертифікату Одеської регіональної Торгово-промислової палати №5100-20-1393, та заяви б/н від 03.06.2021, до якої додано копію сертифікату Одеської регіональної Торгово-промислової палати №5100-21-0471, у матеріалах справи відсутні.

Факт отримання позивачем 15.02.2021 заяви Фізичної особи-підприємця Компанієць Вікторії Вячеславівни б/н від 15.02.2021, до якої додано копію сертифікату Одеської регіональної Торгово-промислової палати №5100-21-0214, підтверджується проставленим на даній заяві штампом вхідної кореспонденції Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Предметом спору у даній справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача боргу за договором №01 від 02.04.2018 у загальній сумі 83678,33 грн, з яких: 76622,09 грн основної заборгованості з орендної плати за період з 01.03.2020 по 30.06.2021 та 7056,24 грн пені.

Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з доведеності позивачем факту неналежного виконання Фізичною особою-підприємцем Компанієць Вікторією Вячеславівною прийнятих на себе зобов`язань за договором №01 від 02.04.2018 у зв`язку з систематичним невиконанням останньою обов`язку щодо внесення орендної плати за період з 01.03.2020 по 30.06.2021, при цьому суд першої інстанції врахував часткове погашення відповідачем основного боргу станом на момент звернення Департаменту комунальної власності Одеської міської ради з позовом у даній справі, а також наявність підстав для зменшення заявленої до стягнення суми пені.

Колегія суддів погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на наступне.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Отже, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

В силу частин першої, четвертої статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною сьомою статті 179 Господарського кодексу України унормовано, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою договір №01 від 02.04.2018 є договором найму (оренди) комунального майна.

Згідно з частиною першою статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

В силу частини шостої статті 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 759 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За умовами частин першої, п`ятої статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини третьої статті 285, частин першої та четвертої статті 286 Господарського кодексу України орендар зобов`язаний берегти орендоване майно відповідно до умов договору, запобігаючи його псуванню або пошкодженню, та своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату. Орендна плата це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Правові, економічні та організаційні відносини, що виникають у зв`язку з орендою державного та комунального майна, врегульовано Законом України "Про оренду державного та комунального майна", за умовами якого орендар зобов`язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі незалежно від наслідків господарської діяльності; строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

В силу частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк.

Пунктом 2.4 договору №01 від 02.04.2018 визначено, що Орендар зобов`язаний вносити орендну плату щомісячно до 15 числа поточного місяця, незалежно від результатів його господарської діяльності.

Фізична особа-підприємець Компанієць Вікторія Вячеславівна за користування орендованим на підставі договору №01 від 02.04.2018 майном у період з 01.03.2020 по 30.06.2021 сплатила орендну плату у загальній сумі 209144,47 грн, з яких 198558,25 грн на користь Комунального підприємства Одеської міської ради "Узбережжя Одеси" (95% від суми орендної плати) та 10586,22 грн на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (5% від суми орендної плати), що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями відповідних квитанцій.

Таким чином, враховуючи викладені вище норми права та узгоджені сторонами умови договору №01 від 02.04.2018, беручи до уваги відсутність у матеріалах справи доказів своєчасного та повного проведення відповідачем оплати за вказаним договором за період з 01.03.2020 по 30.06.2021, що зумовлює наявність у останнього відповідної заборгованості, Південно-західний апеляційний господарський суд, перевіривши правильність наданого позивачем розрахунку суми основної заборгованості, погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що Департаментом комунальної власності Одеської міської ради при зверненні до суду з позовом у даній справи безпідставно не було враховано платіж відповідача за червень місяць 2021 року, у зв`язку з чим колегія суддів зазначає про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з Фізичної особи-підприємця Компанієць Вікторії Вячеславівни на користь позивача заборгованості з орендної плати за вищенаведеним договором лише у сумі 58110,28 грн.

Щодо доводів апелянта про звільнення останнього від сплати орендних платежів на підставі частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Згідно з частиною шостою статті 762 Цивільного кодексу України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Вказана норма не містить вичерпного переліку обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин та засобів їх підтвердження, а тому підставою для застосування цієї норми є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством.

Саме такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладено в постанові від 08.05.2018 у справі №910/7495/16.

Отже, для застосування частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном визначальною умовою такого звільнення є наявність обставин, за які орендар не відповідає, тобто позивач повинен довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане наймачем, і він не відповідає за ці обставини.

Підставою звільнення від зобов`язання сплачувати орендну плату ця норма визначає об`єктивну неможливість використовувати передане в оренду майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає.

При оцінці таких обставин презюмується незмінність умов господарювання (користування майном) чи стану об`єкта оренди, а орендар повинен подати докази наявності тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а також довести, що ці обставини виникли з незалежних від нього причин, зокрема, внаслідок зміни кон`юнктури на ринку товарів, робіт, послуг, з вини орендодавця, через дію непереборної сили тощо. Якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі цієї ж норми закону він вправі порушувати питання про повне звільнення його від внесення орендної плати.

Аналогічна правова позиція щодо застосування приписів частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 16.11.2021 у справі №910/14244/20, від 21.09.2021 у справі №910/13158/20 та від 08.07.2021 у справі №910/8040/20.

Звільнення від сплати орендної плати є істотним втручанням у правовідносини сторін договору, а тому може застосовуватись за виключних обставин, наприклад, відсутності доступу до найманого приміщення, неможливості орендаря перебування в ньому та зберігання речей тощо.

На підтвердження обставини неможливості користування орендованим майном відповідач послався на запровадження Кабінетом Міністрів України у спірний період заборони на роботу суб`єктів господарювання, яка передбачає приймання відвідувачів, а також надав сертифікати Торгово-промислової палати України про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили).

Однак, запровадження Кабінетом Міністрів України обмежувальних заходів під час карантину (у тому числі заборона роботи, яка передбачає приймання відвідувачів) само по собі не свідчить про принципову неможливість використання відповідачем орендованого майна у розумінні частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України.

Саме такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 20.10.2021 у справі №911/3067/20.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, колегія суддів наголошує на недоведеності відповідачем факту припинення ним господарської діяльності у період карантину, у тому числі внаслідок відсутності доступу до орендованого майна, тим більше, що позивач у цей період забезпечив Фізичній особі-підприємцю Компанієць Вікторії Вячеславівни доступ до вказаного майна, а Комунальне підприємство Одеської міської ради "Узбережжя Одеси" за результатами проведення моніторингу діяльності торговельних об`єктів на території узбережжя зафіксувало факт здійснення відповідачем підприємницької діяльності шляхом експлуатації об`єкта оренди під час дії карантинних обмежень.

За таких обставин, беручи до уваги встановлені обставини фактичного користування відповідачем орендованим майном, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив надані відповідачем сертифікати про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили).

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 20.10.2021 у справі №911/3067/20.

Крім того, апеляційний господарський суд зауважує на тому, що в силу пункту 6.1 договору №01 від 02.04.2018 сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань за цим договором, якщо це невиконання було наслідком форс-мажорних обставин, за умови повідомлення стороною, для якої створилася неможливість виконання зобов`язань за договором, протилежну сторону у триденний термін, між тим у матеріалах справи відсутні та відповідачем до місцевого господарського суду не подано жодного доказу направлення Департаменту комунальної власності Одеської міської ради або отримання останнім листа відповідача б/н від 07.08.2021, до якого додано копію сертифікату Одеської регіональної Торгово-промислової палати №5100-20-1393, та заяви б/н від 03.06.2021, до якої додано копію сертифікату Одеської регіональної Торгово-промислової палати №5100-21-0471.

У матеріалах справи містяться докази отримання позивачем лише сертифікату Одеської регіональної Торгово-промислової палати №5100-21-0214 (за період з 08.01.2021 по 24.01.2021), при цьому з поданого Департаментом комунальної власності Одеської міської ради розрахунку заборгованості Фізичної особи-підприємця Компанієць Вікторії Вячеславівни за договором №01 від 02.04.2018 вбачається, що орендну плату за січень 2021 року позивачем було зменшено до 7876,34 грн, оскільки розраховано пропорційно до кількості днів роботи відповідача в цьому місяці, при цьому факт нездійснення відповідачем господарської діяльності в орендованому приміщенні у вказаний період, крім вищенаведеного сертифікату, підтверджується також і листом Комунального підприємства Одеської міської ради "Узбережжя Одеси" №152 від 04.03.2021.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає, що неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором №01 від 02.04.2018 правильно кваліфіковане місцевим господарським судом як його порушення у розумінні Цивільного кодексу України, а відповідача визнано таким, що прострочив виконання зобов`язання у розумінні частини першої статті 612 цього Кодексу.

За умовами частини першої статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

В силу частин першої, другої та четвертої статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.

Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина перша статті 230 Господарського кодексу України).

Суб`єкти господарювання при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності (договірної санкції) за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) згідно з приписами статті 549 Цивільного кодексу України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

У пункті 5.2 договору №01 від 02.04.2018 узгоджено, що за несвоєчасне внесення орендної плати Орендар сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочки. Нарахування пені за прострочку виконання обов`язку припиняється через один рік з дня, коли обов`язок повинен був бути виконаний.

Перевіривши проведений позивачем розрахунок суми пені, доданий до відповіді на відзив, апеляційний господарський суд погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про його неправильність з огляду на безпідставність нарахування відповідачу 126,36 грн пені за неналежне виконання ним зобов`язання за вищенаведеним договором за липень 2021 року, адже строк виконання вказаного зобов`язання на момент звернення Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до суду з позовом у даній справі ще не настав.

При цьому колегія суддів вбачає, що, встановивши за результатами розгляду даного спору обґрунтованість заявлених позивачем вимог про стягнення пені у сумі 5620,55 грн, суд першої інстанції, пославшись на необхідність врахування інтересів обох сторін, зменшив розмір неустойки до 1000 грн.

Приписами частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тлумачення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.

Саме таку правову позицію викладено у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 15.02.2018 у справі №467/1346/15-ц, від 04.04.2018 у справі №367/7401/14-ц та від 26.09.2018 у справі №752/15421/17.

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Згідно з положеннями частини першої статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Крім того, при застосуванні положень статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України поняття "значно" та "надмірно" є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником. Вказані норми не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду і визначальним фактором при зменшенні розміру належної до сплати неустойки є винятковість випадку.

Підстави та розмір зменшення стягуваної пені повинні бути мотивовані та обґрунтовані в рішенні суду.

Законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення пені, і дане питання вирішується господарським судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №904/12429/16.

Частина друга статті 233 Господарського кодексу України встановлює, що у разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

В даній нормі під "іншими учасниками господарських відносин" слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами.

Отже, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до положень статті 3, частини третьої статті 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

При цьому колегія суддів наголошує на відсутності правових підстав для ототожнення інституту зменшення розміру неустойки зі звільненням відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, оскільки зменшення судом розміру штрафних санкцій є лише передбаченим законом проявом обмеження відповідальності боржника за наявності відповідних підстав для цього, що жодним чином не суперечить принципам розумності та справедливості.

За таких обставин, враховуючи, що головною метою неустойки є стимулювання боржника до належного виконання основного зобов`язання, беручи до уваги ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором договору №01 від 02.04.2018 (зокрема, часткову сплату орендної плати), відсутність жодного доказу на підтвердження погіршення фінансового стану позивача, виникнення ускладнень у здійсненні ним господарської діяльності чи завдання останньому збитків в результаті прострочення відповідача, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції, користуючись правом, наданим положеннями чинного законодавства, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру належної до сплати пені з 5620,55 грн до 1000 грн, що є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань, проявом балансу між інтересами кредитора і боржника, узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення, та є засобом недопущення використання неустойки ані як інструменту позивача для отримання безпідставних доходів, ані як способу відповідача уникнути відповідальності.

В силу приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 232, 233, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Компанієць Вікторії Вячеславівни залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 05.10.2021 у справі №916/1875/21 без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та у строки, визначені статтями 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 13.12.2021.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя Л.О. Будішевська

Суддя О.Ю. Аленін