РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.11.2021Справа № 910/10884/21

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Літвінової М.Є.

за участю секретаря судового засідання: Легкої А.С

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації

до Громадської організації "Асоціація ветеранів АТО України"

про розірвання договору, виселення та зобов`язання передати нежитлове приміщення,

Представники учасників справи:

Від позивача: Процишин В. В.;

Від відповідача: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація (далі - позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Громадської організації "Асоціація ветеранів АТО України" (далі - відповідач) про розірвання договору, виселення та зобов`язання передати нежитлове приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконання відповідачем умов Договору № 67-19 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 04.07.2019 в частині несплати орендної плати протягом чотирьох місяців, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом порушених прав та законних інтересів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.07.2021 позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк та спосіб усунення недоліків.

23.07.2021 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.07.2021 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 06.09.2021.

Представник відповідача у підготовче засідання 06.09.2021 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Про дату та час підготовчого засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 166.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.09.2021, яку занесено до протоколу судового засідання, відкладено підготовче засідання по справі № 910/10884/21 на 20.09.2021.

Представник позивача у підготовчому засіданні 20.09.2021 подав клопотання про долучення до матеріалів справи розрахунку заборгованості.

Представник відповідача у підготовче засідання 20.09.2021 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.09.2021, яку занесено до протоколу судового засідання відкладено підготовче засідання по справі № 910/10884/21 на 25.10.2021 та продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів.

Представник відповідача у підготовче засідання 25.10.2021 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час підготовчого засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 763.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.10.2021, яку занесено до протоколу судового засідання відкладено підготовче засідання по справі № 910/10884/21 на 08.11.2021.

Представник відповідача у підготовче засідання 08.11.2021 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.11.2021 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 29.11.2021.

Представник позивача у судовому засіданні 29.11.2021 підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача у судове засідання 29.11.2021 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 546.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 року у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 29.11.2021 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

04.07.2019 між Голосіївською районною в місті Києві державною адміністрацією (далі - орендодавець) та Громадською організацією «Асоціація ветеранів АТО України» (далі - орендар) було укладено Договір оренди № 67-19 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду (далі - Договір), за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно - нежитлові приміщення до належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва (далі - об`єкт), що знаходиться за адресою: вул. Малокитаївська, буд. 73 для розміщення громадських та благодійних організацій, які здійснюють безкоштовну психологічну, соціальну допомогу, реабілітацію та адаптацію осіб - учасників АТО (п. 1.1 Договору).

Об`єктом оренди є: нежитлове приміщення, загальною площею 199, 4 кв. м, в т. ч. 199, 4 кв. м у цоколі, згідно з викопіюванням з по поверхового плану, що складає невід`ємну частину Договору (п. 2.1 Договору).

Відповідно до п. 2.4 Договору орендар вступає у строкове платне користування об`єктом у термін, вказаний у цьому договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі об`єкта.

У п. 3.6 Договору зазначено, що орендна плата сплачується орендарем на рахунок підприємства - балансоутримувача, починаючи з дати підписання акта приймання-передачі.

Відповідно до п. 5.1.3. Договору та орендодавець має право відмовитись від договору та вжити необхідних заходів для примусового виселення орендаря при несплаті ним орендної плати протягом трьох місяців підряд з дня закінчення строку платежу.

Договір є укладеним з моменту його підписання сторонами і діє з 04.07.2019 до 03.07.2022 (п. 9.1 Договору).

Відповідно до п. 9.3 Договору одностороння відмова від договору не допускається, крім випадку, передбаченого п. 5.1.3 цього договору. Лист з відмовою від договору направляється поштою з повідомленням про вручення за місцезнаходженням орендаря, вказаним у договорі. Договір є розірваним з дати одержання орендарем повідомлення орендодавця або підприємства - балансоутримувача про відмову від договору, або з дати повернення орендодавцю відмови від договору з відміткою відділення зв`язку про відсутність орендаря за вказаною адресою.

На виконання умов договору сторони 04.07.2019 склали акт, відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв об`єкт оренди, за адресою: вул. Малокитаївська, буд. 73, загальною площею 199, 4 кв. м.

Відповідно до положень Додатку № 1 до Договору, розмір орендної плати складає 4 055, 99 коп. та ПДВ - 811, 20. Загальна сума до сплати становить 4 867, 19 грн.

Як зазначає позивач, через порушення Орендарем обов`язків позивачем було направлено відповідачу пропозицію про дострокове розірвання договору № 100-17145 від 03.12.2020.

Вказаний лист - пропозицію відповідач отримав 25.03.2021, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення № 625.

Вважаючи, що вищенаведені порушення умов Договору мають систематичний та триваючий характер, позивач вважає наявними підстави для дострокового розірвання Договору та виселення відповідача із орендованого майна.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 ГК України).

В силу статті 179 ГК України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до частини сьомої статті 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За умовами частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Як вбачається з правовідносин, що виникли між сторонами, їм притаманні ознаки, що характеризують цивільні відносини, які виникають з договорів найму (оренди) державного майна.

Згідно з частиною першою статті 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

В силу частини шостої статті 283 ГК України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Організаційні та майнові відносини, що виникають у зв`язку з орендою державного та комунального майна, врегульовано Законом України «Про оренду державного та комунального майна» від 10.04.1992 № 2269-XII (далі - Договір № 2269-XII), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин.

Орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності (частина перша статті 2 Закону № 2269-XII).

Відповідно до частини першої статті 193 ГК України та статті 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу статті 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк.

За умовами частини третьої статті 18 Закону №2269-XII орендар зобов`язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

Частиною третьою статті 19 Закону №2269-XII визначено, що строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

Згідно з частиною третьою статті 285, частинами першою та четвертою статті 286 ГК України орендар зобов`язаний берегти орендоване майно відповідно до умов договору, запобігаючи його псуванню або пошкодженню, та своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату. Орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі статтею 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що за відповідачем станом на 26.11.2020 обліковується заборгованість у розмірі 18 629, 14 грн

Згідно з частиною першою статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Відповідно до частини третьої статті 291 ГК України договір оренди може бути розірваний за згодою сторін; на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

Зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду (частини перша-четверта статті 188 ГК України).

Статтею 783 ЦК України визначено, що наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо наймач користується річчю всупереч договору або призначенню речі; наймач без дозволу наймодавця передав річ у користування іншій особі; наймач своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження речі; наймач не приступив до проведення капітального ремонту, якщо обов`язок проведення капітального ремонту був покладений на наймача.

При цьому повинні враховуватися приписи частини другої статті 651 ЦК України, які є загальними для розірвання договору та які передбачають можливість розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї з сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, установлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, що вона розраховувала при укладанні договору.

Положеннями статті 782 ЦК України передбачено спеціальний спосіб розірвання договору шляхом вчинення наймодавцем односторонньої відмови від нього, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд.

Визначена статтею 782 ЦК України можливість розірвати договір найму шляхом відмови від договору в позасудовому порядку є правом, а не обов`язком наймодавця.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України №15-рп/2002 від 09.07.2002 (справа №1-2/2002 про досудове врегулювання спорів) право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Отже, норми чинного законодавства України не позбавляють сторону договору права на безпосереднє звернення до суду з вимогою про розірвання договору оренди без дотримання порядку досудового врегулювання спору, а відтак право наймодавця на відмову від договору найму, передбачене частиною першою статті 782 ЦК України, не є перешкодою для звернення наймодавця (орендодавця) до суду з вимогою розірвати договір у разі несплати наймачем (орендарем) платежів, якщо вбачається істотне порушення умов договору.

За умовами частини третьої статті 26 Закону № 2269-XII на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов`язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України. При цьому вказана норма застосовується з урахуванням наведених вище загальних положень Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України.

Таким чином, проаналізувавши зміст спірного договору та наведені позивачем в якості підстав для розірвання цього договору норми законодавства, суд вважає, що у даному випадку наявні підстави для дострокового розірвання договору оренди на підставі ст. 783 ЦК України та умов пункту 5.1.3 Договору.

Крім цього, позивач також просив виселити відповідача з орендованих приміщень.

Статтею 785 ЦК України встановлено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Відповідно до статті 27 Закону № 2269-XII у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві об`єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Пунктом 4.2.20 договору передбачено, що орендар зобов`язаний: після припинення дії цього договору протягом 3 календарних днів передати майно по акту приймання-передачі підприємству - балансоутримувачу.

Отже, оскільки договір розірваний, відповідач втратив статус орендаря, тому вимога щодо виселення з комунального нерухомого майна є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

При цьому, суд зазначає, що виселення є ефективним способом захисту так як забезпечує поновлення порушеного права позивача як особи, яка має речове право на майно - право господарського відання, та відповідно право орендодавця на вільне розпорядження об`єктом оренди. Так, з огляду на розірвання договору оренди та обов`язок орендаря повернути майно позивачу (підприємству - балансоутримувачу) після закінчення дії договору, у випадку невиконання орендарем відповідного обов`язку ефективним способом захисту прав є саме вимога про виселення орендаря, яка передбачає реальне відновлення порушеного права, оскільки виконання рішення суду не залежить від волевиявлення відповідача.

Відповідачем не надано жодних допустимих доказів які б спростовували зазначене позивачем.

Враховуючи викладене в сукупності, зважаючи на зміст позовних вимог, обставини, встановлені під час розгляду справи, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, у зв`язку з чим наявні підстави для задоволення позову в повному обсязі.

Суд зазначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на результат вирішення спору, судові витрати зі сплати судового збору, відповідно до ст. 129 ГПК України, покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 74, 129, 236 - 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації задовольнити.

2. Розірвати договір оренди від 04.07.2019 нежитлового приміщення у цоколі площею 199, 4 кв. м. по вулиці Малокитаївська, 73, укладений між Громадською організацією «Асоціація ветеранів АТО України» та Голосіївською районною в місті Києві державною адміністрацією.

3. Виселити Громадську організацію "Асоціація ветеранів АТО України" з приміщення у цоколі площею 199, 4 кв. м. по вулиці Малокитаївська, 73.

4. Зобов`язати Громадську організацію "Асоціація ветеранів АТО України" (01133, м. Київ, Бульвар Лесі Українки, буд. 8; ) передати нежитлове приміщення, яке є комунальною власністю Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації та розташоване за адресою: м. Київ, вулиця Малокитаївська, 73 передати Голосіївській районній в місті Києві державній адміністрації (03039, м. Київ, Проспект Голосіївський, буд. 42; ) шляхом підписання між Голосіївською районною в місті Києві державною адміністрацією та Громадською організацією "Асоціація ветеранів АТО України" двостороннього акта приймання - передачі орендного майна.

5. Стягнути з Громадської організації "Асоціація ветеранів АТО України" (01133, м. Київ, Бульвар Лесі Українки, буд. 8; ) на користь Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації (03039, м. Київ, Проспект Голосіївський, буд. 42; ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 810 (шість тисяч вісімсот десять) грн. 00 коп.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Повне рішення складено та підписано 07.12.2021.

Суддя М.Є.Літвінова