ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року

м. Київ

Справа № 914/2312/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Багай Н. О. - головуючого, Берднік І.С., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Гогусь В. О.,

за участю представників:

позивача - Пучак І. А. (самопредставництво, в режимі відеоконференції),

відповідача - не з`явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Громадської організації "Спортивний клуб "Максимус-ГОЛД"

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 09.09.2021 (колегія суддів: Гриців В. М. - головуючий, Зварич О. В., Якімець Г. Г.) та рішення Господарського суду Львівської області від 12.01.2021 (суддя Юркевич М. В.) у справі

за позовом Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради

до Громадської організації "Спортивний клуб "Максимус-ГОЛД"

про зобов`язання повернути об`єкт оренди шляхом виселення,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. У вересні 2020 року Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (далі - Управління комунальної власності) звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Громадської організації "Спортивний клуб "Максимус-ГОЛД" (далі - ГО "Спортивний клуб "Максимус-ГОЛД") про зобов`язання відповідача повернути об`єкт оренди шляхом виселення з нежитлового приміщення загальною площею 223,2 м2, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Героїв УПА, буд. 78.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що за умовами договору Ф-9641-15 від 16.06.2015, після закінчення терміну його дії на адресу відповідача було надіслано повідомлення про припинення договірних відносин №2302-вих-45720 від 18.06.2020, згідно з яким орендодавець повідомив про закінчення терміну дії договору та вказав на обов`язок протягом 15 днів повернути балансоутримувачу орендоване приміщення за актом приймання-передачі, а також провести повний розрахунок по сплаті орендної плати. Відповідач свого обов`язку щодо повернення орендованого майна не виконав, і це майно фактично перебуває в його незаконному користуванні. Тому позивач просив звільнити спірне нежитлове приміщення шляхом примусового виселення з нього відповідача.

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. Рішенням Господарського суду Львівської області від 12.01.2021, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 09.09.2021, у справі № 914/2312/20 позовні вимоги Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до ГО "Спортивний клуб "Максимус-ГОЛД" задоволено у повному обсязі. Зобов`язано ГО "Спортивний клуб "Максимус-ГОЛД" повернути об`єкт оренди шляхом виселення з нежитлового приміщення загальною площею 223,2 м2, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Героїв УПА, 78.

2.2. Задовольняючи позовні вимоги, господарські суди попередніх інстанцій виходили з того, що спірний договір оренди від 16.06.2015 закінчив свою дію 16.06.2020, а договору оренди на новий строк чи додаткової угоди до договору про продовження його дії сторонами не укладено. При цьому після закінчення дії договору позивач 19.06.2020 надіслав відповідачу повідомлення від 18.06.2020, в якому повідомив про припинення договору оренди та необхідність повернення орендованих приміщень балансоутримувачу, що підтверджується списком рекомендованих відправлень від 19.06.2020. Проте відповідач об`єкт оренди не повернув, а тому за висновком судів відповідач перебуває у спірних нежитлових приміщеннях незаконно, тобто без достатніх правових підстав.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву на неї

3.1. Не погоджуючись із постановою Західного апеляційного господарського суду від 09.09.2021 та рішенням Господарського суду Львівської області від 12.01.2021 у справі № 914/2312/20, до Верховного Суду звернулася ГО "Спортивний клуб "Максимус-ГОЛД" із касаційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

3.2. Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, ГО "Спортивний клуб "Максимус-ГОЛД" зазначає, що оскаржувані судові рішення господарських судів попередніх інстанцій ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Скаржник наголошує, що господарські суди, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, застосували положення статті 764 Цивільного кодексу України без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 02.09.2015 у справі № 6-813цс15 та постановах Верховного Суду від 29.05.2018 у справі № 923/854/17, від 05.06.2018 у справі № 904/7825/17, від 12.06.2018 у справі № 910/15387/17, від 03.04.2019 у справі № 911/928/18, від 23.04.2019 у справі № 904/2997/18, від 04.03.2018 у справі № 274/3076/13-ц, від 26.05.2021 у справі № 918/977/20, від 06.07.2021 у справі № 914/785/20. Також скаржник вважає, що під час здійснення апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції безпідставно було змінено суддю, яка входила до колегії суддів, і така зміна позбавила скаржника заявити відвід судді від розгляду справи. Крім того, на думку скаржника, апеляційний господарський суд необґрунтовано відмовив у зупиненні провадження у цій справі до вирішення справи № 914/3290/20.

4. Розгляд касаційної скарги та встановлені судами обставини справи

4.1. Ухвалою Верховного Суду від 01.11.2021 у справі відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ГО "Спортивний клуб "Максимус-ГОЛД" на постанову Західного апеляційного господарського суду від 09.09.2021 і рішення Господарського суду Львівської області від 12.01.2021 у справі № 914/2312/20 та призначено її розгляд у відкритому судовому засіданні на 30.11.2021.

4.2. Ухвалою Верховного Суду від 24.11.2021 задоволено клопотання Управління комунальної власності про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі № 914/2312/20, вирішено здійснити розгляд справи у судовому засіданні в режимі відеоконференції 30.11.2021 о 14:00.

4.3. 30.11.2021 До Верховного Суду надійшло клопотання ГО "Спортивний клуб "Максимус-ГОЛД", у якому заявник просить відкласти розгляд цієї справи на іншу дату. Зазначене клопотання обґрунтоване тим, що представник скаржника не може взяти участь у судовому засіданні 30.11.2021, оскільки є хворим та тимчасово непрацездатним.

За змістом частини 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Ураховуючи положення статті 202 Господарського процесуального кодексу України, наявність відомостей про направлення зазначеному учаснику справи ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, що підтверджено матеріалами справи, а також те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, а також враховуючи, що заявником не надано доказів на підтвердження поважності причин для відкладення розгляду справи, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання та можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності зазначеного представника.

4.4. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що 16.06.2015 між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради (орендодавець) та ГО "Спортивний клуб "Максимум-ГОЛД" (орендар) було укладено договір оренди №Ф-9641-15 (далі - договір оренди), згідно з пунктом 1.1 якого орендодавець на підставі ухвали 17-ї сесії 6-го скликання Львівської міської ради № 4152 від 18.12.2014 на умовах, визначених цим договором, зобов`язується передати, а орендар прийняти в строкове платне користування нерухоме майно - нежитлові приміщення підвалу загальною площею 223,2 м2, які розташовані за адресою: м. Львів, вул. Героїв УПА, 78, що знаходиться на балансі Львівського комунального підприємства "Навколо базару" (балансоутримувач) і належить територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради на праві комунальної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції 10.06.2015, індексний номер 38850346, зареєстрованого 22.05.2015 за реєстраційним номером 01, номер запису про право власності 9982209, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10.06.2015, індексний номер 388508776.

4.5. Пунктом 2.1 договору оренди передбачено, що об`єкт оренди орендар буде використовувати для спортивного залу. Згідно з пунктом 4.1 договору оренди термін договору оренди визначений на 5 років: з 16.06.2015 до 16.06.2020. Пунктом 4.3 договору оренди визначено, що у разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну його дії, договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

4.6. Господарськими судами зазначено, що, за змістом пунктів 9.1-9.5 договору оренди, при припиненні або розірванні договору оренди орендар зобов`язаний повернути протягом 15-ти днів орендодавцю за актом приймання-передачі об`єкт оренди у стані, обумовленому договором. Відповідно до пункту 13.1 договору оренди після закінчення терміну дії цього договору його переоформлення буде здійснюватися у порядку, передбаченому статтею 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

4.7. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що після закінчення терміну дії договору, позивач на адресу відповідача надіслав повідомлення про припинення договірних відносин № 2302-вих-45720 від 18.06.2020. У цьому повідомленні позивач зазначив про припинення договірних відносин у зв`язку із закінченням терміну дії договору оренди та вказав на обов`язок відповідача протягом 15-ти днів повернути балансоутримувачу орендоване приміщення у належному санітарно-технічному стані за актом приймання-передачі, а також провести повний розрахунок по сплаті орендної плати.

4.8. Судами констатовано, що підтвердженням надсилання повідомлення відповідачу за двома адресами (вул. Т.Шевченка,370/92, м. Львів, 79069, яка вказана в договорі оренди, та вул. Героїв УПА, 78, м. Львів, 79018) є копії квитанції №ПН55 від 20.06.2020 та список рекомендованих відправлень від 19.06.2020, з відтисками печатки відділення поштового зв`язку та Департаменту адміністративних послуг Львівської міської ради (як відправника).

4.9. Крім того, судами зазначено, що у матеріалах цієї справи є підписані неназваними особами заяви від імені мешканців будинку, де знаходиться орендоване за договором №Ф-9641-15 приміщення, в яких викладено вимоги припинити функціонування сауни "Соляна печера" в орендованому приміщенні та не продовжувати договір оренди.

4.10. Спір виник у зв`язку з тим, що відповідач свого обов`язку щодо повернення орендованого майна не виконав, і це майно, на думку позивача, фактично перебуває в незаконному користуванні відповідача.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на таке.

5.2. Предметом позову в цій справі є вимоги Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про зобов`язання ГО "Спортивний клуб "Максимус-ГОЛД" повернути об`єкт оренди шляхом виселення з нежитлового приміщення загальною площею 223,2 м2, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Героїв УПА, буд. 78

5.3. Підставою позовних вимог, на думку позивача, є те, що відповідач не виконав свого обов`язку щодо повернення орендованого майна, і це майно фактично перебуває в його незаконному користуванні.

5.4. З урахуванням положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

5.5. Верховний Суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

5.6. Частиною 1 статті 763 Цивільного кодексу України визначено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

5.7. Статтею 764 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

5.8. Відповідно до частини 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (тут і надалі в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

5.9. Отже, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється. Оскільки зазначеними нормами чинного законодавства визначено умови, за яких договір оренди вважається пролонгованим на строк, який був раніше встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені договором, то для продовження дії договору не вимагається обов`язкового укладення нового договору або внесення змін до нього (такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 01.06.2021 у справі № 916/2197/20, від 03.03.2020 у справі № 916/1657/18, від 20.02.2020 у справі № 916/1256/19, від 19.11.2019 у справі № 922/781/19, від 09.07.2019 у справі № 906/745/18, від 02.07.2019 у справі № 906/742/18, від 28.05.2019 у справі № 911/2980/17, від 12.06.2018 у справі № 910/15387/17, від 05.06.2018 у справі № 904/7825/17).

5.10. Відповідно до частини 1 статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

5.11. Згідно з частиною 2 статті 26 і частиною 1 статті 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" договір оренди припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено; приватизації об`єкта оренди орендарем (за участю орендаря); банкрутства орендаря; загибелі об`єкта оренди; ліквідації юридичної особи, яка була орендарем або орендодавцем. У разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов`язаний повернути орендодавцеві об`єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

5.12. Підстави пролонгації договорів оренди державного та комунального майна у вигляді так званої "мовчазної згоди" сторін вичерпно врегульовано положеннями статті 764 Цивільного кодексу України, статті 284 Господарського кодексу України та частини 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (наведену правову позицію викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.05.2020 у справі № 910/5410/19 та постанові Верховного Суду від 01.06.2021 у справі № 916/2197/20).

5.13. Крім того, Велика Палата Верховного Суду в пунктах 6.11-6.13, 6.21, постанови від 19.05.2020 у справі № 910/719/19 сформулювала такі правові висновки: "Відсутність такого заперечення як в силу статті 764 ЦК України, так і за приписами частини другої статті 17 Закону № 2269-XII, може мати прояв у «мовчазній згоді» і в такому випадку орендар саме в силу закону (а не за власною ініціативою в порядку частини третьої статті 17 Закону № 2269-XII) може розраховувати, що договір оренди вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

У контексті наведених норм заява орендодавця про припинення договору оренди за закінченням строку договору є одностороннім правочином, який відображає волевиявлення орендодавця у спірних правовідносинах, що не потребує узгодження з орендарем в силу прямої норми закону, і є підставою для припинення відповідних зобов`язальних правовідносин. Повідомлення орендодавцем орендаря про припинення договору є юридично значимою дією, яка засвідчує наявність такого волевиявлення та забезпечує своєчасну обізнаність з ним іншої сторони, є передумовою для настання обумовлених таким одностороннім правочином наслідків також для іншої особи за правилами абзацу 3 частини третьої статті 202 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що правове регулювання процедури припинення орендних правовідносин, наведене у статті 764 ЦК України та частині другій статті 17 Закону № 2269-XII, спрямовано на досягнення справедливого балансу між правом орендодавця як власника майна володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд і правом орендаря очікувати на стабільність та незмінність його майнового становища. У контексті наведених вище норм настання наслідків у вигляді припинення чи продовження договору є пов`язаним з дотриманням сторонами орендних правовідносин добросовісної та послідовної поведінки, обумовленої змістом укладеного договору, положеннями господарського законодавства, а також усталеними звичаями ділового обороту та документообігу".

5.14. Частиною 1 статі 74 Господарського процесуального кодексу України установлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

5.15. Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

5.16. З урахуванням наведених законодавчих положень господарські суди попередніх інстанцій, розглядаючи цю справу по суті заявлених позовних вимог, констатували та установили, що після закінчення терміну дії договору (16.06.2020), позивач на адресу відповідача надіслав повідомлення про припинення договірних відносин № 2302-вих-45720 від 18.06.2020. У цьому повідомленні позивач зазначив про припинення договірних відносин у зв`язку із закінченням терміну дії договору оренди та вказав на обов`язок відповідача протягом 15-ти днів повернути балансоутримувачу орендоване приміщення у належному санітарно-технічному стані за актом приймання-передачі, а також провести повний розрахунок по сплаті орендної плати. Проте відповідач об`єкт оренди не повернув, а тому, за висновком судів, відповідач перебуває у спірних нежитлових приміщеннях незаконно, тобто без достатніх правових підстав.

5.17. ГО "Спортивний клуб "Максимус-ГОЛД" не погоджується із такими висновками, а тому звернулася із касаційною скаргою на оскаржувані судові рішення в цій справі. Водночас ГО "Спортивний клуб "Максимус-ГОЛД", звертаючись із касаційною скаргою, зазначає, що касаційна скарга подається на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. Крім того, скаржник також посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права у передбачених пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України випадках.

5.18. Відповідно до частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

5.19. Касаційну скаргу із посиланням на положення частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України мотивовано тим, що господарські суди, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, застосували положення статті 764 Цивільного кодексу України без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 02.09.2015 у справі № 6-813цс15 та постановах Верховного Суду від 29.05.2018 у справі № 923/854/17, від 05.06.2018 у справі № 904/7825/17, від 12.06.2018 у справі № 910/15387/17, від 03.04.2019 у справі № 911/928/18, від 23.04.2019 у справі № 904/2997/18, від 04.03.2018 у справі № 274/3076/13-ц, від 26.05.2021 у справі № 918/977/20, від 06.07.2021 у справі № 914/785/20.

5.20. За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстави, зазначеної в пункті 1 частини 2 цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

5.21. При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19).

5.22. Крім того, Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 також зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

5.23. Верховний Суд установив, що у постанові Верховного Суду від 29.05.2018 у справі № 923/854/17 викладено висновок, який, на думку скаржника, не було враховано апеляційним господарським судом під час ухвалення оскаржуваної постанови про те, що: "згідно зі статтею 764 ЦК у разі, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. Відповідно до частини 2 статті 17 Закону №2269-ХІІ у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Тобто, норма зазначеної статті має диспозитивний характер, оскільки не вказує на те, що відповідна вимога про припинення чи зміну договору оренди має називатися виключно заявою. Така заява може бути направлена однією із сторін у формі листа, телеграми, факсограми тощо. Істотне значення у даному випадку має зміст такої заяви, оскільки вона обов`язково повинна бути спрямована на припинення або зміну умов договору оренди, та факт її отримання іншою стороною. Відтак, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється. Оскільки зазначеними нормами визначено умови, за яких договір оренди вважається пролонгованим на строк, який був раніше встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені договором, то для продовження дії договору не вимагається обов`язкового укладення нового договору або внесення змін до нього". Подібні правові позиції викладено у постановах Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 904/7825/17, від 12.06.2018 у справі № 910/15387/17, від 03.04.2019 у справі № 911/928/18.

5.24. Проте Верховний Суд вважає безпідставними посилання скаржника на неврахування наведених висновків Верховного Суду з огляду на те, що у справі, яка розглядається, господарські суди попередніх інстанцій установили, що після закінчення терміну дії договору (16.06.2020), позивач на адресу відповідача надіслав повідомлення про припинення договірних відносин № 2302-вих-45720 від 18.06.2020.

5.25. Верховний Суд не може врахувати посилання скаржника на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 02.09.2015 у справі № 6-813цс15 за позовом про визнання недійсними прилюдних торгів, свідоцтва про право власності та скасування записів про його реєстрацію, постанові Верховного Суду від 04.03.2018 у справі № 274/3076/13-ц за позовом про визнання політики банку щодо ненадання їй інформації за кредитним договором від 09.12.2005 № ZRSWAE00000064, надання такої інформації за плату протиправною; зобов`язання відповідача надати належне документальне підтвердження цільового використання коштів відрахованих на страхування автомобіля відповідно до кредитного договору, а у разі їх відсутності - зобов`язання відповідача повернути вказані кошти; визнання дії відповідача щодо зміни відсоткової ставки за кредитним договором в односторонньому порядку протиправним та залишення відсоткової ставки в межах встановлених при укладенні договору; зобов`язання відповідача зробити обґрунтований перерахунок за кредитним договором відповідно до умов, встановлених при укладенні кредитного договору, постанові Верховного Суду від 06.07.2021 у справі № 914/785/20 за позовом про визнання дій по відмові у погодженні здійснення поліпшень орендованого майна незаконними та зобов`язання вчинити дії, а саме прийняти рішення про надання згоди позивачу на здійснення поліпшень майна і видати наказ про надання згоди на проведення невід`ємних поліпшень орендованого майна, постанові Верховного Суду від 26.05.2021 у справі № 918/977/20 за позовом про визнання надання згоди на проведення невід`ємних поліпшень, оскільки висновки Верховного Суду у наведених справах зроблені з урахуванням іншого предмета позову і підстав позовних вимог, іншого матеріально-правового регулювання, а відтак стосуються правовідносин, які не є подібними із правовідносинами у справі, що розглядається.

5.26. Крім того, Верховний Суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.05.2020 у справі № 910/719/19 вирішила за необхідне відступити від висновку Касаційного господарського суд у складі Верховного Суду, викладеного в постанові від 23.04.2019 у справі № 904/2997/18, та заначила, що негативні наслідки неодержання орендарем (у тому числі фізичною особою-підприємцем) звернення до нього, якщо таке звернення здійснене добросовісно і розумно, покладаються на орендаря (у тому числі на фізичну особу-підприємця), а факт наявності відповідної заяви орендодавця та доказів її належного надсилання орендарю свідчить про добросовісне звернення орендодавця до орендаря, а відтак і про припинення договірних відносин між сторонами відповідно до приписів чинного законодавства.

5.27. Таким чином, Верховний Суд, проаналізувавши судові рішення, висновки щодо застосування норм права в яких, на думку скаржника, не було враховано при ухваленні оскаржуваної постанови апеляційного господарського суду у цій справі, установив, що висновки щодо застосування норм права у справах № 6-813цс15, № 274/3076/13-ц, № 914/785/20, № 918/977/20, на які посилається ГО "Спортивний клуб "Максимус-ГОЛД", та у цій справі зроблені з урахуванням різних установлених фактичних обставин справи, різних предметів позовів, підстав позову та змісту позовних вимог, що свідчить про неподібність правовідносин у зазначених справах.

Крім того, проаналізувавши судові рішення у справах № 923/854/17, № 904/7825/17, № 910/15387/17, № 911/928/18, 904/2997/18, висновки щодо застосування норм права в яких, на думку скаржника, не було враховано при ухваленні оскаржуваної постанови апеляційного господарського суду у цій справі, Верховний Суд вважає необґрунтованими доводи скаржника про те, що суд ухвалив оскаржувану постанову без урахування таких висновків, оскільки зміст оскаржуваної постанови не суперечить висновкам, на які посилається скаржник. Водночас оскаржувані судові рішення господарських судів попередніх інстанцій ухвалені відповідно до наведених висновків.

5.28. Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних судових рішень з цієї підстави.

Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

5.29. На думку скаржника, апеляційний господарський суд необґрунтовано відхилив клопотання про зупинення провадження у цій справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 914/3290/20.

5.30. Перевіривши та надавши оцінку таким доводам скаржника, Верховний Суд визнає їх безпідставними з огляду на таке.

5.31. Зупинення провадження у справі - це тимчасове повне припинення всіх процесуальних дій у справі, що викликане настанням зазначених у законі причин, які перешкоджають подальшому руху процесу і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені. Статтями 227, 228 Господарського процесуального кодексу України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких суд, відповідно, зобов`язаний та має право зупинити провадження у справі.

5.32. Відповідно до пункту 5 частини першої 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі. Суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

5.33. Водночас для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарському суду слід у кожному випадку з`ясовувати: як саме пов`язана справа, що розглядається господарським судом, зі справою, яка розглядається іншим судом, чим саме обумовлюється неможливість розгляду справи до розгляду іншої справи іншим судом з метою забезпеченням сторонам розумних строків розгляду їх справ (стаття 114 Господарського процесуального кодексу України). Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.02.2019 у справі № 910/15364/17, від 15.03.2019 у справі № 910/17243/17 та від 27.03.2019 у справі № 910/15707/17, від 04.08.2021 у справі № 903/636/20.

5.34. При цьому сама по собі взаємопов`язаність двох справ ще не свідчить про неможливість розгляду та прийняття рішення у даній справі, а також саме по собі зазначення про неможливість розгляду даної справи до розгляду іншої справи не може бути підставою для застосування пункту 5 частини 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України.

5.35. Під неможливістю розгляду справи слід розуміти неможливість для господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи цьому господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

5.36. Верховний Суд установив, що, відмовляючи у задоволенні клопотання про зупинення провадження у цій справі до розгляду справи № 914/3290/20, апеляційний господарський суд зазначив, що заявником не обґрунтовано наявність обставин, які відповідно до статті 227 Господарського процесуального кодексу України зумовлюють обов`язковість зупинення провадження у справі саме з урахуванням положень пункту 5 частини 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України

5.37. З огляду на викладене та з урахуванням змісту відповідного клопотання, Верховний Суд вважає обґрунтованим висновок суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для зупинення провадження у справі № 914/2312/20 на підставі пункту 5 частини 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 914/3290/20.

5.38. Крім того, скаржник вважає, що під час апеляційного перегляду рішення господарського суду першої інстанції відбулась зміна члена колегії суддів апеляційного господарського суду і це було зроблено для маніпулювання автоматизованою системою з метою виведення одного члена колегії та заміни його іншим. На думку скаржника, у цьому випадку не було підстав для зміни члена судової колегії, а зазначене суперечить принципу незмінності складу суду.

5.39. Перевіривши та надавши оцінку таким доводам скаржника, Верховний Суд визнає їх безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами цієї справи. А саме, у справі наявне розпорядження Західного апеляційного господарського суду від 08.09.2021 № 583, відповідно до якого у зв`язку із перебуванням у відпустці судді-члена колегії Бойко С. М. проведено автоматизовану заміну складу суду для розгляду апеляційної скарги вх. № 01-05/627/21 у справі № 914/2312/20.

5.40. Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних судових рішень з цієї підстави.

5.41. Верховний Суд констатує, що доводи касаційної скарги в сукупності не спростовують правильного висновку господарських судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог у цій справі. При цьому Верховний Суд зазначає, що деякі доводи касаційної скарги стосуються з`ясування обставин, вже встановлених господарськими судами попередніх інстанцій, та переоцінки вже оцінених ними доказів у справі, тому не можуть бути враховані судом касаційної інстанції згідно з приписами частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України.

5.42. Крім того, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд касаційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У цій справі Верховний Суд дійшов висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків господарських судів попередніх інстанцій.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до частин 1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2. Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

6.3. Пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

6.4. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.5. За змістом частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

6.6. З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не підтвердилися, не спростовують висновків господарських судів попередніх інстанцій, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

7. Судові витрати

7.1. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку, передбаченому статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Громадської організації "Спортивний клуб "Максимус-ГОЛД" залишити без задоволення.

2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 09.09.2021 та рішення Господарського суду Львівської області від 12.01.2021 у справі № 914/2312/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Багай

Судді І. С. Берднік

Ю. Я. Чумак