ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" грудня 2021 р. м. Київ

Справа № 911/2894/21

Господарський суд Київської області у складі:

судді Ейвазової А.Р.,

розглянувши у спрощеному провадженні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Агроміксактив до Приватного сільськогосподарського підприємства Шевченківське про стягнення 202765.81грн, без виклику представників сторін,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Агроміксактив (далі ТОВ Агроміксактив) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Приватного сільськогосподарського підприємства Шевченківське (далі ПСП Шевченківське) про стягнення 202 765,81грн, з яких: 130 359,60грн - основний борг; 5960,83грн - пеня та 1 135,74грн - 3% річні, нараховані за період з 11.06.2021 по 24.09.2021; 129,84грн - втрати від інфляції, нараховані за період з червня 2021 року по серпень 2021року; 65 179,80грн штраф в розмірі 50%.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення відповідачем зобов`язань за договором №4806 від 09.03.2021 в частині здійснення оплати поставленого товару у встановлений таким договором строк (а.с.1-4).

Ухвалою Господарського суду Київської області від 06.10.2021 судом відкрито провадження за поданою позовною заявою, вирішено здійснювати розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання, а також встановлено строки для подання учасниками заяв по суті (а.с.30-31).

Копія вказаної ухвали отримана позивачем та відповідачем 13.10.2021, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень №№005, 627 (а.с.32-33).

В силу ч.1 ст.251 ГПК України у справі, яка розглядається у спрощеному провадженні, відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

У встановлений строк відповідач правом подати відзив на позов не скористався та з клопотанням про поновлення відповідного строку до суду не звертався.

Клопотань про розгляд даної справи в судовому засіданні з викликом сторін, до суду не надходило.

26.11.2021 від позивача надійшла заява від 23.11.2021 про зменшення позовних вимог в частині основного боргу до 37000грн (здана для відправлення відділенню поштового зв`язку с. Чайки 24.11.2021, а.с.34-35).

Ухвалою від 29.11.2021 судом відмовлено у прийнятті відповідної заяви, оскільки така заява подана позивачем з пропущенням строку, встановленого п. 2 ч. 2 ст. 46 ГПК України.

До прийняття рішення у даній справі позивач від заявлених вимог повністю або в частині не відмовився.

Дослідивши зібрані у справі документи і матеріали, суд встановив наступні обставини.

09.03.2021 між ТОВ Агроміксактив (постачальник) та ПСП Шевченківське (покупець) укладено договір поставки №4806 (а.с.9-12, далі - договір), за умовами якого, постачальник зобов`язався поставити (передати) у власність покупцю мінеральні добрива (далі - товар), який визначається у специфікаціях, що є невід`ємним додатком до вказаного договору, а покупець - прийняти цей товар та своєчасно здійснити його оплату (п. 1.1 договору).

Відповідно до п.1 2 договору асортимент, одиниця виміру, загальна кількість товару, що підлягає поставці за цим договором, ціна за одиницю товару визначається специфікацією, що є додатком до цього договору.

Згідно п. 2.1 договору поставка здійснюється на умовах відповідно до Міжнародних правил щодо тлумачення термінів «Інкотермс» (в редакції 2010), обумовлених сторонами в специфікаціях до даного договору.

Місце поставки товару визначається відповідно до специфікації на кожну партію товару та транспортної інструкції покупця (п. 2.2 договору).

У відповідності до п. 2.3 договору сторонами погоджено, що одночасно з товаром постачальник зобов`язується передати покупцю документи, що стосуються товару та підлягають передачі разом із товаром, а саме: видаткова накладна; рахунок-фактура; якісне посвідчення. При цьому, сторонами визначено, що цей перелік є вичерпним та не підлягає розширеному тлумаченню.

Як визначено п. 3.2 договору, факт отримання покупцем партії товару, а також документів, передбачених п. 2.3 вказаного договору, засвідчується підписом та печаткою покупця на видатковій накладній.

Відповідно до п. 3.3 договору поставка здійснюється у строки, обумовлені в специфікаціях до даного договору.

Право власності покупця на товар за договором виникає з моменту передання товару (п. 3.4 договору).

Згідно п. 6.1 договору умови та порядок проведення розрахунків за кожну партію товару визначаються у специфікаціях до даного договору, які є його невід`ємною частиною.

Датою оплати вважається дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника (п.6.4 договору).

Вказаний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2021, а в частині взаєморозрахунків до їх повного виконання (п. 9.1 договору).

Специфікацією №5 від 27.05.2021, що є додатком №5 до договору, сторонами погоджено поставку товару на загальну суму 130 359,60грн, який мав бути оплачений відповідачем в строк до 10.06.2021; умовами поставки визначено склад постачальника; термін поставки до 28.05.2021 (а.с.13).

Як вбачається з видаткової накладної №540 від 31.05.2021, позивачем передано, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 130 359,60грн на підставі договору №4806 від 09.03.2021 (а.с.14); на оплату якого виписано рахунок №18110 від 27.05.2021 (а.с.15).

Проте, як вказує позивач у позові, відповідач переданий йому товар на загальну суму 130 359,60грн не оплатив.

Під час розгляду даної справи до прийняття рішення по суті заявлених вимог позивач подано заяву про зменшення позовних вимог, посилаючись на часткову оплату відповідачем товару на суму 93 359,60грн без доказів на підтвердження відповідного факту. Після відмови у прийнятті такої заяви судом з причин пропущення встановленого для її заявлення строку, доказів оплати або двостороннього акту звірки від сторін не надходило.

Між тим, в силу вимог ч.1,3,4 ст.74 ГПК України: кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Отже, факт оплати частини боргу за товар суд не може вважати встановленим.

При цьому, позивач не відмовився від заявлених вимог в частині до прийняття рішення у справі.

Предметом спору у даній справі є наявність у відповідача обов`язку оплатити отриманий від позивача товар, а також застосування до відповідача відповідальності, встановленої договором, а також чинним законодавством за порушення взятих на себе грошових зобов`язань.

Укладений сторонами договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ч.1 ст. 175 ГК України.

Згідно ч.1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Укладений між сторонами у даній справі договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Як визначено ч.1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Правило, визначене відповідною нормою, також встановлено ст. 712 ЦК України, відповідно до якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу ч.2 ст.712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як визначено ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч.1 ст. 692 ЦК України, яка регулює порядок оплати товару за договором купівлі-продажу, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Так, сторонами в укладеному договорі, з урахуванням його додатку специфікації змінено загальне правило, визначене вказаною нормою, та визначено строк оплати до 10.06.2021.

Частиною першою ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, оскільки відповідач не виконав зобов`язання з оплати товару у строк, встановлений договором з урахуванням додатку до нього, він є таким, що допустив порушення зобов`язання.

Оскільки відповідачем не спростовано шляхом подання доказів оплати тверджень позивача, викладених у позові, щодо наявності боргу, заявлені вимоги в частині стягнення 130 359,60грн основного боргу суд вважає такими, що підлягають задоволенню у повному розмірі.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 129,84грн втрат від інфляції за період з 11.06.2021 по 31.08.2021 (фактично заявлені по цю дату, як вбачається із розрахунку, у якому останнім місяцем, за який враховано індекс інфляції, є серпень 2021 року), а також 1 135,74грн 3% річних, нарахованих за період з 11.06.2021 по 24.09.2021.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши надані позивачем розрахунки заявлених вимог, суд зазначає, що такі розрахунки є арифметично вірними, а відтак вимоги про стягнення з відповідача 1135,74грн 3% річних, 129,84грн втрат від інфляції є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Також позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача неустойки, а саме: 5 960,83грн - пені, нарахованої за період з 11.06.2021 по 24.09.2021; 65 179,80грн штрафу у розмірі 50% від вартості неоплаченого товару.

В силу ч. ст. 216, ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання; одним з видів господарських санкцій згідно ч.2 ст.217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. штраф та пеня (ч.1 ст.230 ГК України).

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Як визначено ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

В силу ч.ч. 2, 3 ст.549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 7.1 договору сторони домовились, що у разі прострочення грошового зобов`язання покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання за весь період прострочення. При цьому, у відповідному пункті договору сторонами узгоджено, що положення ч. 6 ст. 232 ГК України у даному випадку не застосовуються.

Розмір пені, визначений сторонами у договорі, не перевищує максимального розміру пені, встановленого чинним законодавством.

Так, як визначено ст. 343 ГК України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Аналогічне обмеження щодо розміру пені встановлено також ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Крім того, у відповідності до п. 7.3 договору у разі прострочки покупцем виконання зобов`язань щодо своєчасної оплати товару він також зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 50% вартості неоплаченої/несвоєчасно оплаченої партії товару.

Договір в частині встановлення відповідної відповідальності не визнаний недійсним; доказів внесення змін до відповідних пунктів договору у встановленому порядку сторонами не надано.

Отже, оскільки відповідач допустив порушення зобов`язання з оплати він має нести відповідальність у вигляді сплати неустойки (штрафу, пені) у розмірі, встановленому за згодою сторін у договорі.

Перевіривши надані позивачем розрахунки пені та штрафу, суд зазначає, що такі розрахунки виконані арифметично вірно.

Відповідно до ч.1 ст.233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Окрім того, в силу ч.2 такої статті, якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

До прийняття рішення у справі відповідачем не повідомлено про наявність обставин, які могли бути підставою для зменшення неустойки, та не доведено їх наявності.

Враховуючи зазначене, заявлені вимоги в частині стягнення пені та штрафу підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 5960,83грн пені, 65179,80грн штрафу.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по оплаті позову судовим збором, у розмірі 3041,49грн, понесені позивачем, суд повністю покладає на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 129, 232-233, 237-238, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2.Стягнути з Приватного сільськогосподарського підприємства Шевченківське (ідентифікаційний код 30796166; 08144, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с.Гореничі, вул. Леніна, буд. 205) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Агроміксактив (ідентифікаційний код 41779808; 02098, м. Київ, проспект П.Тичини, буд. 8, кв. 23) 130 359,60грн основного боргу, 1135,74грн 3% річних, 129,84грн втрат від інфляції, 5 960,83грн пені, 65 179,80грн штрафу, а також 3 041,49грн в рахунок відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається протягом строку, встановленого ст.256 ГПК України, та відповідно до порядку, визначеному ст.257 ГПК України.

Суддя А.Р. Ейвазова