ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" грудня 2021 р. Справа№ 910/20812/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Станіка С.Р.

за участю секретаря судового засідання Рудь Н.В.

за участю представників згідно протоколу судового засідання від 02.12.2021

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська Броня» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2021 (повний текст рішення складено 30.06.2021)

у справі №910/20812/20 (суддя Селівон А.М.)

за позовом Служби зовнішньої розвідки України

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська Броня»

про стягнення 290 083,82 грн,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2020 Служба зовнішньої розвідки України (далі - позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська Броня» (далі - ТОВ «Українська Броня», відповідач) про стягнення 290 083,82 грн штрафних санкцій за договором закупівлі товарів №911/19 від 26.12.2019.

В обґрунтування позову позивач посилався на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за вказаним договором в частині своєчасної поставки обумовленого договором товару, внаслідок чого позивачем нараховані пеня та штраф.

Заперечуючи проти позову, відповідач вказував, що ним були належним чином виконані умови спірного договору, натомість відповідач зволікав з підписанням видаткових накладних. Крім того, ТОВ «Українська Броня» просило суд першої інстанції зменшити розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.04.2021 позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська Броня» на користь Служби зовнішньої розвідки України 56 849,10 грн пені, 88 170,14 грн штрафу, 4 350,39 грн витрат по сплаті судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, в порушення умов договору у визначений строк поставку всієї кількості товару (бронежилетів) не здійснив, а отже є таким, що прострочив виконання зобов`язання. При цьому місцевим господарським судом враховано, що жодних доказів наявності повідомлень відповідачем позивача як замовника щодо неможливості вчасного виконання своїх зобов`язань з поставки за договором та/або наявності перешкод для здійснення останніх матеріали справи не містять, а можливість здійснення відповідачем постачання товару позивачу як замовнику жодним чином не ставиться в залежність від виконання Службою зовнішньої розвідки України обов`язків з оплати вартості товару.

Разом з тим, здійснивши перерахунок заявленої до стягнення пені, місцевим господарським судом встановлено, що суму пені було обчислено позивачем з урахуванням дня фактичної поставки товару, а саме 29.01.2020, що суперечить нормам чинного законодавства. За розрахунком суду, розмір пені має становити 113 698,20 грн.

Також, суд першої інстанції здійснив власний розрахунок штрафу, який підлягає стягненню з відповідача, та зазначив, що штраф за прострочення відповідачем виконання зобов`язання щодо поставки товару у строк, визначений умовами договору, є обґрунтованим в сумі, нарахованій позивачем, а саме 176 340,28 грн, та з врахуванням добровільної сплати відповідачем позивачу в рахунок оплати штрафних санкцій має складати 57 837,78 грн.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню та враховуючи майновий стан відповідача, причини неналежного виконання останнім зобов`язання, незначний період прострочення та ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором, суд дійшов висновку про можливість зменшення розміру заявлених до стягнення пені та штрафу на 50%, у зв`язку з чим стягнув з відповідача на користь позивача 56 849,10 грн пені та 88 170,14 грн штрафу.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська броня» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить поновити Товариству з обмеженою відповідальністю «Українська броня» строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2021, рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2021 у справі №910/20812/20 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у повному обсязі в задоволенні позовних вимог Служби зовнішньої розвідки України до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська броня».

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказав, що місцевий господарський суд не повно та не об`єктивно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, а тому, на думку скаржника, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню.

В апеляційній скарзі відповідач вказує, що фактично товар був поставлений 21.01.2020, що підтверджується актом прийому-передачі №2 від 21.01.2020, а тому підстави для нарахування штрафу в розмірі 7% за прострочення понад 30 днів у позивача були відсутні. Апелянт вважає, що в даному випадку саме акт прийому-передачі як первинний документ, який підтверджує здійснення господарської операції, свідчить про факт передачі товару та виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, і при цьому відсутність довіреності посадової особи позивача не може заперечувати факту здійснення господарської операції.

Крім того, на думку скаржника, розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій є надмірним та може призвести до неплатоспроможності відповідача. Так, відповідач вказує, що у 2019 році підприємство отримало чистий прибуток у розмірі 61 000 грн, а у 2018 році - 27 00 грн, а тому задоволення вимог Служби зовнішньої розвідки є значним тягарем для відповідача.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу у справі №910/20812/20 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Станік С.Р., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.07.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська броня» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2021, розгляд справи призначено на 23.09.2021.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечив проти задоволення скарги, мотивуючи тим, що доводи, викладені у апеляційній скарзі, не відповідають фактичним обставинам, суперечать вимогам чинного законодавства та ґрунтуються на припущеннях відповідача, а рішення місцевого господарського суду від 15.04.2021 прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з чим позивач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Служба зовнішньої розвідки України зазначає, що поставка товару відбувалась частинами відповідно до накладних №55/36 від 26.12.2019 та №1 від 29.01.2020, тобто остаточна поставка товару відбулась 29.01.2020, а отже термін прострочення відповідачем зобов`язань склав 34 дні, що є підставою для застосування до відповідача санкцій у вигляді пені та штрафу.

У зв`язку з перебуванням судді Шаптали Є.Ю. з 20.09.2021 по 03.10.2021 у відпустці, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 16.09.2021 у справі №910/20812/20 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: ОСОБА_1, Станік С.Р.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2021 справу прийнято до провадження визначеним складом колегії суддів, розгляд справи призначено на 28.10.2021.

У зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_1 у відставку, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 27.10.2021 у справі №910/20812/20 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Станік С.Р., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.10.2021 справу №910/20812/20 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Станік С.Р., Шаптала Є.Ю., розгляд справи призначено на 02.12.2021.

У судове засідання 02.12.2021 з`явилися представники Служби зовнішньої розвідки України та ТОВ «Українська Броня».

Представник відповідача у судовому засіданні 02.12.2021 надав суду апеляційної інстанції свої пояснення по справі, в яких підтримав вимоги апеляційної скарги на підставі доводів, зазначених у ній, просив її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2021 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позову.

Представник позивача у судовому засіданні 02.12.2021 також надав суду свої пояснення по справі, в яких заперечив проти доводів, викладених у апеляційній скарзі, на підставі доводів, зазначених у відзиві на скаргу та просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, 26.12.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська Броня» (постачальник) та Службою зовнішньої розвідки України (замовник) укладено Договір №911/19 на закупівлю товарів, відповідно до умов пунктів 1.1., 1.2. якого постачальник зобов`язався постачати бронежилети 6 класу захисту (товар), а замовник зобов`язався прийняти цей товар та оплатити його на умовах, визначених цим Договором. Найменування предмета закупівлі відповідно до ДК 021:215 код CPV35810000-5 «Індивідуальне обмундирування».

Розділами 2-12 Договору сторони погодили якість, ціну товару та загальну вартість Договору, порядок здійснення оплати, умови поставки та приймання товару, права та обов`язки сторін, відповідальність за порушення договірних зобов`язань тощо.

Додатково до Договору між сторонами було підписано Додаток №1 до Договору «Специфікація» та Додаток №2 до Договору «Технічні вимоги», копії яких наявні в матеріалах справи.

Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє щодо бюджетних зобов`язань до 31 грудня 2019 року, а стосовно інших зобов`язань, взятих сторонами за даним Договором - до повного їх виконання (п. 10.1 Договору).

Вказаний Договір підписаний представниками постачальника та замовника та скріплений печатками обох сторін.

За умовами пункту 3.3. Договору сума Договору складає 3 445 400,00 грн. Товар звільнено від оподаткування податком на додану вартість відповідно до вимог абзацу 2 и 32 підрозділу 2 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України.

Ціна, найменування (асортимент), кількість товару обумовлюються у Додатку №1 «Специфікація», згідно з яким постачанню підлягає бронежилети 6 класу захисту в кількості 230 шт. по ціні 14 980,00 грн за одиницю, всього на суму 3 445 400,00 грн. (пункт 1.3. Договору).

Згідно з положеннями п. 4.2 Договору розрахунок за товар здійснюється замовником лише за фактично отриманий товар на підставі пред`явлених постачальником рахунку на оплату та видаткової накладної протягом 30 банківських днів.

У п. 4.3. Договору сторони погодили, що у разі затримки бюджетного фінансування розрахунок за поставлений товар здійснюється не пізніше 30 банківських днів з моменту отримання замовником бюджетного призначення на фінансування закупівлі.

Відповідно до п. 5.2. Договору місце поставки товару: 19 км Житомирського шосе, 3, визначене замовником та в обов`язковому порядку уточнене постачальником.

Згідно з п. 5.3. Договору товар доставляється за заноситься постачальником у зазначені замовником приміщення (до другого поверху включно, вверх або вниз) у визначений замовником час на об`єктах, які знаходяться: 19 км Житомирського шосе, 3. Для доставки товару постачальник (не пізніше ніж за 2 доби) має передати замовнику дані щодо автомобіля та осіб, яким буде надано доступ на об`єкт замовника.

За умовами п.п. 5.4., 5.5. Договору видаткові накладні на поставлений товар складаються постачальником на підставі довіреності замовника та передаються на підпис представнику замовника у момент передачі товару. Прийом товару здійснюється замовником відповідно до видаткової накладної.

Датою поставки товару є дата отримання замовником товару від постачальника згідно з видатковою накладною, підписаною сторонами (п. 5.6. Договору).

Пунктом 6.3.1. Договору встановлено, що постачальник зобов`язаний забезпечити поставку товару у строки, встановлені Договором.

Відповідно до п. 5.1 Договору постачання товару здійснюється до 26.12.2019.

На виконання умов Договору відповідачем поставлено, а позивачем прийнято товар, що підтверджується підписаними повноважними представниками сторін видатковими накладними від 26.12.2019 №55/36 на суму 1 303 260,00 грн/87 шт. товару, від 29.01.2020 №1 на суму 2 142 140,00 грн/143 шт. товару, копії яких наявні в матеріалах справи.

Згідно з п. 7.2 Договору за порушення строку поставки товару замовнику, постачальник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% від ціни Договору за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів постачальник додатково сплачує штраф у розмірі 7% вказаної ціни Договору.

У зв`язку із порушенням відповідачем зобов`язання в частині дотримання встановленого Договором строку поставки товару позивачем направлено на адресу відповідача претензію від 02.10.2020 №5/3/1266/ПБ з вимогою сплатити штрафні санкції за порушення строків виконання зобов`язань за договором, нараховані на підставі пункту 7.2 Договору.

У відповідь відповідач листом від 02.11.2020 № 01/1120 зазначив, що затримка поставки товару відповідачем сталася внаслідок зволікання у підписанні Договору та видаткової накладної №2 з боку позивача, за умови попередження відповідачем позивача про готовність товару до передачі ще 16.01.2020 та підписання сторонами 21.01.2020 акта приймання-передачі № 2. У зв`язку з чим відповідачем запропоновано позивачу відмовитись від вимог по стягненню 7% штрафу та пені у розмірі 57 837,78 грн як необґрунтованих, оскільки фактичний термін виготовлення товару становив менше одного календарного місяця.

В подальшому Службою зовнішньої розвідки України на адресу відповідача було направлено претензію від 27.11.2020 №5/3/1501/ПБ, в якій позивач вимагав від постачальника сплатити пеню у розмірі 0,1% від ціни Договору за кожен день прострочення за Договором на суму 72 832,76 грн та штраф у розмірі 7% від ціни Договору на суму 149 949,80 грн.

Листом від 27.11.2020 №012/1120 відповідач повідомив позивача про здійснення в добровільному порядку платежу на суму 57 837,72 грн в розмірі пені 0,1% від вартості несвоєчасно поставленої частини замовлення (143 бронежилети), нарахованої за реальний час затримки виконання контракту на постачання бронежилетів за період з 27.12.2019 по 21.01.2020, яка була зарахована позивачем в рахунок погашення пені.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначає, що у позивача не було підстав для нарахування штрафу, передбаченого п. 7.2. Договору, оскільки фактично товар був поставлений 21.01.2020, тобто прострочення понад 30 днів, яке є підставою для нарахування штрафу, передбаченого п. 7.2. Договору, не відбулося. Разом з тим, судова колегія звертає увагу, що відповідач не оскаржує правомірність нарахування позивачем пені, а зазначає лише про надмірний розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій.

Згідно зі статтею 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Колегія суддів звертає увагу на те, що пунктом 5.5 Договору сторони погодили, що прийом товару здійснюється замовником відповідно до видаткової накладної. Отже, саме видаткова накладна є документом, який має підтверджувати факт поставки товару.

На цій підставі апеляційний господарський суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не був врахований акт прийому-передачі №2 від 21.01.2020 як доказ того, що фактично остаточна поставка товару була здійснена саме 21.01.2020. Колегія суддів враховує, що акт прийому-передачі є первинним документом за умови наявності у ньому всіх необхідних реквізитів, передбачених ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та може підтверджувати факт здійснення господарської операції, однак зауважує, що у спірних правовідносинах, враховуючи умови спірного договору, судом першої інстанції правомірно встановлено дату поставки товару саме на підставі видаткових накладних.

Таким чином, оскільки матеріалами справи підтверджено, що поставка товару була здійснена відповідачем з пропуском строку на 34 календарних дні, позивач правомірно нарахував штраф, передбачений п. 7.2. Договору, у розмірі 7% від ціни Договору.

Щодо надмірності розміру штрафних санкцій, заявлених до стягнення позивачем, колегія суддів зазначає наступне.

Обґрунтовуючи клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, скаржник посилається на те, що задоволення вимог Служби зовнішньої розвідки України значно перевищує чистий прибуток відповідача за кілька років, і може призвести до неплатоспроможності ТОВ «Українська Броня».

Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, з метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 Цивільного кодексу України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.

Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Відповідно до частини першої статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Апеляційний господарський суд звертає увагу на те, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення були враховані обставини справи, зокрема ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан відповідача та часткове погашення заборгованості відповідачем у добровільному порядку. На переконання судової колегії, місцевий господарський суд дійшов справедливого висновку про зменшення штрафних санкцій на 50%. Разом з тим, суд в силу чт. 233 Господарського кодексу України та ст. 551 Цивільного кодексу України позбавлений права звільняти сторону від сплати штрафних санкцій, а тому в цій частині доводи апеляційної скарги також відхиляються.

Також, як вірно зауважено судом першої інстанції, відповідач, здійснюючи господарську діяльність, однією зі складових якої є укладення господарських договорів, мав передбачити пов`язані із цим ризики, зокрема, наявність реальної можливості виконання умов спірного Договору, а саме щодо здійснення фактичної поставки товару в строк, визначений умовами Договору, виходячи з можливості фактичного виконання замовлення позивача та наявних виробничих потужностей.

Апеляційний господарський суд наголошує, що відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позову. Відповідачем, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не було спростовано належними та допустимими доказами свого обов`язку сплатити на користь позивача штрафні санкції, передбачені спірним договором.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23.06.1993).

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

У Рекомендаціях R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на удосконалення судової системи, наголошується на тому, що суд повинен, принаймні в ході попереднього засідання, а якщо можливо, і протягом всього розгляду, відігравати активну роль у забезпеченні швидкого судового розгляду, поважаючи при цьому права сторін, в тому числі і їх право на неупередженість. Зокрема, він повинен володіти повноваженнями proprio motu, щоб вимагати від сторін пред`явлення таких роз`яснень, які можуть бути необхідними; вимагати від сторін особистої явки, піднімати питання права; вимагати показань свідків, принаймні в тих випадках, коли мова йде не тільки про інтереси сторін, що беруть участь у справі, тощо. Такі повноваження повинні здійснюватися в межах предмета розгляду.

Обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» від 27.10.1993).

У відповідності до ст. 42 Господарського процесуального кодексу України учасники справи користуються рівними процесуальними правами. Учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції відповідачем не було подано належних та переконливих доказів на заперечення заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи, викладені у апеляційній скарзі відповідача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 15.04.2021, прийнято після повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв`язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська Броня» слід відмовити, а оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2021 - залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 129, 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська Броня» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2021 у справі №910/20812/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2021 у справі №910/20812/20 залишити без змін.

3. Судові витрати (судовий збір) за розгляд апеляційної скарги покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська Броня».

4. Матеріали справи №910/20812/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття на яку може бути подано касаційну скаргу в порядку, строки та у випадках передбачених до ст.ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст підписано 10.12.2021.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді Є.Ю. Шаптала

С.Р. Станік