ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" грудня 2021 р. Справа№ 903/802/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Скрипки І.М.

Разіної Т.І.

секретар судового засідання: Білоус О.О.

за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 07.12.2021,

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2021 (повний текст складено 24.06.2021)

у справі №903/802/20 (суддя Ягічева Н.І.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Куралова Миколи Васильовича

до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

про стягнення 811 203,12 грн,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

Фізична особа-підприємець Куралов Микола Васильович (далі, позивач або ФОП Куралов М.В) звернувся до господарського суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі, відповідач або Банк) про стягнення 811 203,12 грн пені за безпідставне списання коштів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач на підставі Договору про відступлення права вимоги від 12.08.2020 отримав право вимоги до відповідача про стягнення неустойки за безпідставне списання відповідачем коштів з банківського рахунку Фізичної особи - підприємця Печук Ірини Василівни (далі - первісний кредитор, клієнт банку) у розмірі 90 133,68 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь власника рахунку за рішенням Господарського суду Волинської області від 14.04.2020 у справі №903/593/19. Відтак, враховуючи протиправність списання вказаної суми, позивачем нараховано до стягнення з відповідача 811 203,12 грн пені за період з 01.11.2019 по 30.11.2019.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.06.2021 у справі №903/802/20 позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Куралова Миколи Васильовича до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення 811 203,12 грн задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь Фізичної особи-підприємця Куралова Миколи Васильовича 2 222,70 грн пені.

Присуджено до стягнення з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» в дохід Державного бюджету України 33,34 грн судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Приймаючи вказане рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку, що позивач, як новий кредитор згідно Договору про відступлення права вимоги від 12.08.2020, довів своє право на стягнення з відповідача пені за період з 01.11.2019 по 31.11.2019 за безпідставне списання коштів з банківського рахунку Фізичної особи - підприємця Печук Ірини Василівни у розмірі 90 133,68 грн, нарахованої на підставі підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Водночас, суд встановив, що наданий позивачем розрахунок пені є арифметично невірним, оскільки, як вбачається з листа АТ КБ «Приватбанк» від 27.05.2020 №20.1.0.0.0/7-200521/4132, розмір відсотків за користування кредитом за період з 01.04.2019 по 01.04.2020 становив 30% за рік, а в силу положень підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк, що списав кошти з рахунка платника без законних підстав, має сплатити платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день, починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором. Таким чином, сума штрафних санкцій за кожний день прострочення становить 74,09 грн (90 133,68 грн*0,0822%). Відтак, обґрунтованою є сума пені за період з 01.11.2019 по 30.11.2019 у розмірі 2 222,70 грн (74,09 грн * 30 днів).

Також суд відхилив посилання відповідача на пропуск позивачем строків позовної давності щодо заявлених ним вимог, оскільки позивач нараховує пеню за період з 01.11.2019 по 30.11.2019, а позовна заява про стягнення вказаної пені передана на розгляд суду 26.10.2020 (шляхом скерування поштовим зв`язком до суду, номер відправлення 737), тобто у межах річного строку позовної давності, встановленого статтею 258 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із прийнятим рішенням, 14.07.2021 (про що свідчить відмітка Укрпошти Експрес на конверті) Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2021 у справі №903/802/20 в частині задоволених позовних вимог щодо стягнення з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь Фізичної особи-підприємця Куралова Миколи Васильовича пені у розмірі 2 222,70 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця Куралова Миколи Васильовича відмовити у повному обсязі; застосувати позовну давність у справі №903/802/20; стягнути з позивача судові витрати.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до наступного:

- відповідно до статей 512-513 Цивільного кодексу України відступлення права вимоги на користь іншої особи можливе лише за правочином. Однак, у даному випадку позивачем не надано жодних доказів того, що сторонами договору банківського рахунку ( Печук І.В. та Банком) були передбачені умови стягнення з Банку пені на підставі положень підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (саме на вказані положення чинного законодавства посилається позивач як на правову підставу для задоволення позовних вимог). Відсутність у договорі банківського рахунку положень про стягнення пені унеможливлює відступлення права вимоги щодо її стягнення на користь іншої особи та свідчить про недійсність договору про відступлення права такої вимоги;

- позовна вимога про стягнення пені є похідною від зобов`язань, які виникли на підставі договору банківського рахунку, що також робить неможливим задоволення цієї вимоги за відсутності відступлення права вимоги за основним правочином. Зобов`язання за договором банківського рахунку нерозривно пов`язані з особою володільця такого рахунку, у зв`язку з чим заміна клієнта у цих зобов`язаннях у відповідності до статті 515 Цивільного кодексу України не допускається;

- зі змісту договору відступлення права вимоги не вбачається те, в якій саме сумі нараховано пеню і якими саме доказами підтверджується наявність пені як у первісного кредитора ( Печук І.В. ), так і у кредитора (позивача), на чию користь цю вимогу було відступлено. Позивачем не надано жодних доказів наявності у Печук І.В. права вимоги щодо стягнення з Банку пені згідно Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», а Банк не порушував будь-яких грошових зобов`язань перед Печук І.В. , як клієнтом;

- позивач пропустив спеціальний строк позовної давності, передбачений пунктом 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України. Позивач зазначає, що відповідно до пункту 1.4. Договору відступлення права вимоги від 12.08.2020 від первісного кредитора до нового кредитора перейшли усі права щодо нарахування та стягнення неустойки (пені, штрафу), які виникли за період прострочення з 01.01.2018 по 31.10.2020. Оскільки позовна давність щодо стягнення пені, починаючи з 01.01.2018, сплинула, то така позовна давність сплинула і щодо наступних періодів стягнення пені, в тому числі за листопад 2019 року включно, тобто за період, заявлений до стягнення з Банку позивачем у даній справі. Крім того, Печук І.В. та Куралов М.В. вже звертались до суду першої інстанції з аналогічними позовними вимогами за наступні періоди: 1) з квітня 2019 року по серпень 2019 року включно (справа №903/323/20); 2) за жовтень 2019 року (справа №903/741/20); 3) за грудень 2019 року (справа №903/900/20); 4) за січень 2020 року (справа №903/11/21).

Узагальнені доводи та заперечення позивача

19.10.2021 від представника позивача адвоката Южди С.М. через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, у якому позивач просив суд відмовити у її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги позивач наголошує, що за наслідком судового розгляду господарської справи №903/590/19 (постанова Північно-Західного апеляційного господарського суду від 26.02.2020) було встановлено факт незаконного списання грошових коштів, їх розміру та на виконання вказаної постанови було повернуто володільцю банківського рахунку Печук І.В. незаконно списані кошти у встановленому законом порядку. Незаконність дій Банку щодо списання грошових коштів додатково підтверджується і постановою Північно-Західного апеляційного господарського суду у справі №903/82/20.

З огляду на викладене, відповідач зобов`язаний відповідно до вимог статті 1073 Цивільного кодексу України та статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» сплатити пеню за списання коштів з банківського рахунка без законних підстав.

Також позивач наголошує на тому, що виходячи зі змісту підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» вимоги позивача щодо стягнення з відповідача пені не обмежені терміном в шість місяців, а пеня нараховується та має бути стягнута за весь час порушення відповідачем умов договору.

Також 19.10.2021 адвокат позивача через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду подав заяву про розподіл судових витрат, у якій просив стягнути з відповідача на користь позивача 9 000,00 грн витрат на правову допомогу.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем до вищевказаної заяви долучено наступні документи:

- копію Договору про надання правової допомоги від 05.04.2021;

- копію додатку №1 до Договору про надання правової допомоги від 05.04.2021;

- копію Акту приймання-передачі правової допомоги №1 від 18.10.2021.

28.10.2021 адвокат позивача через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду подав заяву про збільшення судових витрат, у якій додатково просив стягнути з відповідача на користь позивача 2 500,00 грн витрат на правову допомогу. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу на вказану суму позивач додав до заяви копію Акту приймання-передачі правової допомоги №2 від 22.10.2021.

06.12.2021 від адвоката позивача через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду надійшла заява про долучення доказів до заяви про розподіл судових витрат. У даній заяві представник позивача зазначив, що в межах укладеного договору про надання правової допомоги від 05.04.2021 між сторонами 30.11.2021 було складено Акт приймання-передачі правової допомоги №3, відповідно до пункту 1.1. якого сторони досягли згоди, що гонорар адвоката за представництво інтересів клієнта в Північному апеляційному господарському суді у справі №903/802/20 в судовому засіданні, призначеному на 02.11.2021, не підлягає оплаті у зв`язку з тим, що таке засідання не відбулося. Водночас, відповідно до пункту 1.2. Акту приймання-передачі правової допомоги №3 підлягає оплата у розмірі 2 500,00 грн за участь в судовому засіданні, призначеному на 07.12.2021. Копія Акту приймання-передачі правової допомоги №3 від 30.11.2021 долучена до заяви.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.07.2021 апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» у справі №903/802/20 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Разіна Т.І., Іоннікова І.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.07.2021 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №903/802/20. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2021 у справі №903/802/20 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

09.08.2021 матеріали справи №903/802/20 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Згідно наказу голови Північного апеляційного господарського суду від 13.07.2021 №413-В головуюча суддя у справі Михальська Ю.Б. у період з 06.08.2021 по 20.08.2021 перебувала у щорічній відпустці.

Згідно наказу виконуючого обов`язки голови Північного апеляційного господарського суду від 25.08.2021 головуюча суддя у справі Михальська Ю.Б. у період з 25.08.2021 по 28.08.2021 перебувала у щорічній відпустці.

30.08.2021 матеріали справи №903/802/20 були передані головуючому судді.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду №09.1-08/4058/21 від 02.09.2021 у зв`язку з перебуванням судді Іоннікової І.А.., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці та перебуванням судді Разіної Т.І., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), на лікарняному, призначено повторний автоматизований розподіл справи №903/802/20.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу від 02.09.2021 справу №903/802/20 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Скрипка І.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.09.2021 у складі колегії суддів головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Скрипка І.М. апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2021 у справі №903/802/20 залишено без руху. Роз`яснено Акціонерному товариству Комерційний банк «Приватбанк», що протягом 10 (десяти) днів з дня вручення даної ухвали про залишення апеляційної скарги без руху скаржник має право усунути вказані недоліки, надавши суду апеляційної інстанції докази доплати судового збору у розмірі 3 102, 99 грн.

23.09.2021 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду представник відповідача подав заяву про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додано платіжне доручення №PROM7BFVY4 від 17.09.2021 на підтвердження доплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 102,99 грн.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.09.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2021 у справі №903/802/20, встановлено учасникам справи строк для подання відзивів, заяв, клопотань, призначено до розгляду апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2021 у справі №903/802/20 на 19.10.2021.

19.10.2021 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду представник відповідача подав клопотання про відкладення розгляду справи, мотивоване зайнятістю представника скаржника у іншому судовому засіданні. У вищезазначеному клопотанні апелянт просить також надати можливість участі у всіх судових засіданнях по справі №903/802/20 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

У судове засідання, призначене на 19.10.2021, з`явився представник позивача, який поклався на розсуд суду при вирішенні питання щодо задоволення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.10.2021 відкладено розгляд справи в режимі відеоконференції на 02.11.2021.

У зв`язку із перебуванням судді Тищенко А.І., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, з 01.11.2021 на лікарняному, розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду №09.1-08/5501/21 від 01.11.2021 призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.11.2021 справу №903/802/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Скрипка І.М., Разіна Т.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.11.2021 прийнято апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2021 у справі №903/802/20 до провадження у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Скрипка І.М., Разіна Т.І., розгляд справи №903/802/20 призначено у режимі відеоконференції на 07.12.2021.

У судовому засіданні 07.12.2021 суд оголосив вступну та резолютивну частини постанови.

Явка представників сторін

У судове засідання 07.12.2021 з`явилися представники позивача та відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача, просив залишити оскаржене рішення суду без змін, підтримав свою заяву про покладення на відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 11 500,00 грн, понесених під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримував доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Проти покладення на відповідача витрат на правничу допомогу позивача у розмірі 11 500,00 грн заперечував.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

12.08.2020 між Фізичною особою-підприємцем Печук Іриною Василівною (далі - первісний кредитор) та Фізичною особою-підприємцем Кураловим Миколою Васильовичем (далі - новий кредитор) укладено Договір відступлення права вимоги (далі, Договір), за умовами пункту 1.1. якого первісний кредитор передає (відступає) належне йому право вимоги, а новий кредитор на умовах цього договору приймає право вимоги до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», що належить первісному кредитору і стає кредитором за вимогою про стягнення неустойки (пені), передбаченої статтею 32 Закону України «Про платіжні системи і переказ коштів в Україні» за незаконне списання (списання без законних підстав) грошових коштів з рахунку № НОМЕР_1 , відкритого ФОП Печук Іриною Василівною в АТ КБ «Приватбанк» згідно договору банківського рахунку (Заява про відкриття поточного рахунку та картку зі зразками підписів і відбитком печатки) від 17.03.2011 та інших штрафних санкцій, передбачених договором банківського рахунку та Цивільного кодексу України за незаконне списання грошових коштів банком з банківського рахунку.

Відповідно до пункту 1.4. Договору за умовами цього договору від первісного кредитора до нового кредитора переходять усі права щодо нарахування та стягнення неустойки (пені, штрафу), які виникли за період прострочення з 01.01.2018 по 31.10.2020, виходячи з суми безпідставно списаних АТ КБ «Приватбанк» з рахунку № НОМЕР_1 , відкритого ФОП Печук Іриною Василівною у АТ КБ «Приватбанк», грошових коштів у сумі 90 133,68 грн, без обмеження розміру нарахованих новим кредитором штрафних санкцій.

Згідно з пунктом 1.5. Договору новий кредитор набуває права вимоги у повному обсязі з дня підписання цього договору.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором (пункт 5.1. Договору).

За актом приймання-передачі права вимоги від 12.08.2020 первісний кредитор передав, а новий кредитор (позивач) набув право вимоги щодо нарахування та стягнення неустойки (пені, штрафу) з АТ КБ «Приватбанк» за період з 01.01.2018 по 31.10.2020, виходячи з суми безпідставно списаних коштів з рахунку № НОМЕР_1 , відкритого ФОП Печук І.В. в АТ КБ «Приватбанк» в сумі 90 133,68 грн.

За актом приймання-передачі документів від 12.08.2020 на виконання умов Договору первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв наступні документи: договір банківського рахунку (заява про відкриття поточного рахунку та картка зі зразками підписів і відбитком печатки) від 17.03.2011; рішення Господарського суду Волинської області від 20.11.2018 у справі №903/618/14; постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 25.02.2019 у справі №903/618/14; постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №903/618/14; постанову Північно-Західного апеляційного господарського суду від 22.07.2020 у справі №903/82/20; рішення Господарського суду Волинської області від 13.07.2020 у справі №903/323/20; копію апеляційної скарги ФОП Печук І.В. на рішення Господарського суду Волинської області від 13.07.2020 у справі №903/323/20.

У відповідь на адвокатський запит адвоката Печук І.В. Петрової Н.П. АТ КБ «Приватбанк» листом від 27.05.2020 №20.1.0.0.0/7-200521/4132, повідомив, що розмір відсотків за користування кредитом «Підприємницький» за період з 01.04.2019 по 01.04.2020 становив 30% за рік.

Відтак, позивач, як новий кредитор, звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача пені за безпідставне списання коштів за період з 01.11.2019 по 31.11.2019, нарахованої ним на підставі підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» із застосуванням 30-ти відсоткової процентної ставки у розмірі 811 203, 12 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін із наступних підстав.

У липні 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось до Господарського суду Волинської області з позовом у справі №903/618/14 до Фізичної особи-підприємця Печук Ірини Василівни (далі, ФОП Печук І.В.) про стягнення заборгованості за Договором б/н від 17.03.2011 в розмірі 98 242,43 грн.

Позов у справі №903/618/14 було мотивовано положеннями статей 526, 527, 530, 610 Цивільного кодексу України, статтею 193 Господарського кодексу України та неналежним виконанням позичальником - Фізичною особою-підприємцем Печук І.В. взятих за договором від 17.03.2011 зобов`язань з повернення кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитними коштами.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 20.11.2018, залишеним без змін постановами Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.02.2019 та Верховного Суду від 17.05.2019 у справі №903/618/14, у позові Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до Фізичної особи-підприємця Печук Ірини Василівни про стягнення 98 242,43 грн було відмовлено.

Під час судового розгляду господарської справи №903/618/14 судами було встановлено, що 17.03.2011 між Фізичною особою-підприємцем Печук Іриною Василівною та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» було підписано заяву про відкриття поточного рахунку та картку зі зразками підписів і відбитком печатки, згідно якої сторони погоджуються із Умовами та правилами надання банківських послуг, у тому числі з Умовами та правилами обслуговування за розрахунковими картками (що розміщені в мережі Інтернет на сайті банку www.privatbank.ua, client-bank.privatbank.ua), тарифами банку, які разом з цією заявою та карткою зі зразками підписів і відбитками печатки складають договір банківського обслуговування. Цим підписом клієнт банку приєднався і зобов`язався виконувати умови, викладені в Умовах та правилах надання банківських послуг, тарифах банку - договорі банківського обслуговування.

Відповідно до умов укладеного договору від 17.03.2011, який складається із заяви ФОП Печук І.В. про відкриття поточного рахунку та Умов і правил надання банківських послуг клієнту банку встановлювався кредитний ліміт на поточний рахунок № НОМЕР_1 в електронному вигляді через встановлені засоби електронного зв`язку банку і клієнта банку, що визначено і врегульовано Умовами та правилами надання банківських послуг.

Судами встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є змішаним договором банківського рахунку та кредитного договору, який регулюється приписами §1 та §2 глави 71 та глави 72 Цивільного кодексу України.

Предметом розгляду господарської справи №903/618/14 було стягнення з ФОП Печук І.В. заборгованості по кредиту в сумі 93 775,93 грн, заборгованості по простроченим відсоткам в сумі 4 366,67 грн та пені в сумі 99,83 грн в результаті невиконання клієнтом банку своїх зобов`язань за укладеним з банком договором банківського обслуговування від 17.03.2011.

Під час судового розгляду справи №903/618/14 встановлено, що 21.11.2013 з поточного рахунку ФОП Печук І.В. № НОМЕР_1 було списано кошти в розмірі 95 000,00 грн в рахунок платежу з призначенням: за сировину згідно рахунку №44/2 від 20.11.2013 для ТОВ «ТЕК-Еталон». Платіжне доручення №22111 від 21.11.2013 створене і відправлене користувачем з логіном vopivna з комп`ютера з LP-адресою 91.207.6.78, підпис якого проведений за допомогою ключів ЕЦП.

Однак, за твердженням позичальника, жодних платежів вона не ініціювала, оскільки в період з 15.11.2013 по 25.11.2013 перебувала за межами України, що стверджується копією закордонного паспорту, долученого до матеріалів справи.

Відмовляючи ПАТ КБ «Приватбанк» у задоволенні позовних вимог у справі №903/618/14, суди встановили, що Банком не доведено обставин, які безспірно вказують, що ФОП Печук І.В. своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, зокрема, перерахування коштів в сумі 95 000 грн (яка в основному утворює заборгованість, що просив стягнути банк), з рахунку фізичної особи-підприємця Печук І.В. на рахунок ТОВ «ТЕК-ЕТАЛОН» згідно платіжного доручення №22111 від 21.11.2013.

Суд апеляційної інстанції у постанові від 25.02.2019 у справі №903/618/14 зазначив, що є не запереченим фактом те, що система «Приват 24» експлуатується банком, під його технічним та юридичним контролем. Саме банк забезпечує доступ усіх користувачів до цієї системи і несе ризики несанкціонованого доступу до цієї системи (правова позиція Верховного Суду України у постанові від 13.05.2015 у справі №6-71цс15).

У постанові суду апеляційної інстанції від 25.02.2019 у справі №903/618/14 встановлено, що Банк жодних дій для з`ясування обставин здійснення спірної трансакції не вчинив, будь-якої інформації про результати свого службового розслідування не надав, а весь тягар доведення відсутності своєї вини переклав на клієнта банку.

У подальшому, вказуючи, що спірне списання коштів було безпідставним та неправомірним, Фізична особа-підприємець Печук Ірина Василівна звернулася до Господарського суду Волинської області за захистом порушеного, на її думку, права з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення з банку 90 133,68 грн безпідставно списаних коштів (справа №903/590/19), посилаючись на норми Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Інструкцію про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах та статті 1066, 1071, 1073, 1074 Цивільного кодексу України.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.02.2020 за наслідками перегляду в апеляційному порядку рішення Господарського суду Волинської області від 19.11.2019 у справі №903/590/19 за позовом Фізичної особи-підприємця Печук Ірини Василівни до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення 90 133,68 грн, рішення Господарського суду Волинської області від 19.11.2019 у справі №903/590/19 було скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог в сумі 21 942,18 грн та часткового задоволення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, а також змінено в частині розподілу судового збору, викладено резолютивну частину рішення в редакції наступного змісту: « 1. Позов задовольнити. 2. Стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ФОП Печук Ірини Василівни 90 133,68 грн безпідставно списаних коштів, 1 921,00 грн витрат по судовому збору та 5 000,00 грн витрат на професійну правову допомогу адвоката».

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Колегія суддів зазначає, що преюдиційність - це обов`язковість обставин, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені обставини не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив у законну силу. Cуть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Відповідно до частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України» (заява №48553/99), а також рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі «Брумареску проти Румунії» (заява №28342/95)).

Високий Суд у пунктах 46, 47 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» від 29 жовтня 2015 року (заява №32053/13), яке набуло статусу остаточного 29.01.2016, зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява №52854/99, пункти 51 і 52, ECHR 2003-Х).

З огляду на викладене, обставини, встановлені рішенням Господарського суду Волинської області від 20.11.2018, залишеним без змін постановами Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.02.2019 та Верховного Суду від 17.05.2019 у справі №903/618/14, а також постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.02.2020 у справі №903/590/19, зокрема, щодо безпідставного списання Банком з рахунку ФОП Печук Ірини Василівни 90 133,68 грн, є преюдиційними, не можуть ставитись під сумнів, а інші рішення, в тому числі у даній справі №903/802/20, не можуть їм суперечити.

В силу статті 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтями 513, 514 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним правилом, закріпленим у статті 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять усі права, які належали первісному кредиторові у зобов`язанні. Однак у договорі про заміну кредитора (про відступлення права вимоги) сторони вправі самостійно визначити обсяг прав, які переходять до нового кредитора. Отже, сторони можуть провести часткову заміну кредитора у зобов`язанні за умови подільності зобов`язання. У первісного кредитора є можливість передати новому кредиторові право на стягнення неустойки (штрафу, пені), відсотків або відшкодування збитків окремо від передачі прав вимоги за основним зобов`язанням.

Вищенаведені норми надають право кредитору вимагати від боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, повернення не тільки основного боргу, а й сплати пені. Зазначені норми не обмежують права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується і після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Тобто, обов`язок оплатити основний борг, а також обов`язок оплатити нараховану на основний борг пеню, є подільними один від одного зобов`язаннями, хоча і є взаємопов`язаними між собою; крім того, норми цивільного законодавства не ставлять в залежність одночасність вимог кредитора на стягнення з боржника основної заборгованості від одночасності права вимоги на стягнення пені у зв`язку з простроченням основного грошового зобов`язання.

Так, 12.08.2020 між Фізичною особою-підприємцем Печук Іриною Василівною (первісний кредитор) та Фізичною особою-підприємцем Кураловим Миколою Васильовичем (новий кредитор) укладено договір відступлення права вимоги (далі, Договір), за умовами пункту 1.1. якого первісний кредитор передає (відступає) належне йому право вимоги, а новий кредитор на умовах цього договору приймає право вимоги до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», що належить первісному кредитору і стає кредитором за вимогою про стягнення неустойки (пені), передбаченої статтею 32 Закону України «Про платіжні системи і переказ коштів в Україні» за незаконне списання (списання без законних підстав) грошових коштів з рахунку № НОМЕР_1 , відкритого ФОП Печук Іриною Василівною в АТ КБ «Приватбанк» згідно договору банківського рахунку (Заява про відкриття поточного рахунку та картку зі зразками підписів і відбитком печатки) від 17.03.2011 та інших штрафних санкцій, передбачених договором банківського рахунку та Цивільного кодексу України за незаконне списання грошових коштів банком з банківського рахунку.

Відповідно до пункту 1.4. Договору за умовами цього договору від первісного кредитора до нового кредитора переходять усі права щодо нарахування та стягнення неустойки (пені, штрафу), які виникли за період прострочення з 01.01.2018 по 31.10.2020, виходячи з суми безпідставно списаних АТ КБ «Приватбанк» з рахунку № НОМЕР_1 , відкритого ФОП Печук Іриною Василівною у АТ КБ «Приватбанк», грошових коштів у сумі 90 133,68 грн, без обмеження розміру нарахованих новим кредитором штрафних санкцій.

Відповідно до статті 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Статтею 517 Цивільного кодексу України передбачено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Так, між новим та первісним кредитором підписано Акт приймання-передачі права вимоги від 12.08.2020 до Договору відступлення права вимоги від 12.08.2020 та Акт приймання-передачі документів від 12.08.2020 до Договору.

Внаслідок відступлення права вимоги відбувається заміна кредитора у зобов`язанні, внаслідок чого первісний кредитор повністю або у визначеній частині вибуває із зобов`язання, а на його місце приходить новий кредитор.

Суд звертає увагу, що відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів визнання недійсними чи розірвання Договору відступлення права вимоги від 12.08.2020 та/або його окремих положень суду не надано.

Поряд із цим щодо посилань скаржника в апеляційній скарзі, зокрема, на відсутність у ФОП Куралова М. В. повноважень на звернення із даним позовом до відповідача про стягнення пені, суд зазначає, що за приписами статті 515 Цивільного кодексу України заміна кредитора не допускається у зобов`язаннях, нерозривно пов`язаних з особою кредитора, а саме у зобов`язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.

Правовідносини Банку та ФОП Печук І.В. як клієнта виникли на підставі договору банківського рахунку з елементами кредитного договору.

Так, частиною 1 статті 1066 Цивільного кодексу України визначено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Отже, договір банківського рахунку безпосередньо стосується майнових правовідносин між банком та клієнтом, та, відповідно, передбачає виникнення майнових прав та зобов`язань, відтак, в контексті норм, які регулюються спірні правовідносини, суд зазначає, що зобов`язання, які виникають на підставі спірного договору банківського рахунку, не можуть вважатися зобов`язанням, яке пов`язано безпосередньо із особою кредитора.

При цьому чинним законодавством України, зокрема, положеннями статті 515 Цивільного кодексу України, не передбачено заборони на відступлення права вимоги саме за договорами банківського рахунку.

Враховуючи вищевикладене, а також чинність Договору відступлення права вимоги від 12.08.2020, судом встановлено факт заміни в основному зобов`язанні, обумовленому укладеним Договором банківського рахунку від 17.03.2011, в частині стягнення штрафних санкцій за безпідставне списання коштів з рахунку клієнта, первісного кредитора (третьої особи) - Фізичної особи-підприємця Печук Ірини Василівни на нового кредитора (позивача) - Фізичну особу-підприємця Куралова Миколу Васильовича, за наслідками якого новий кредитор отримав право замість первісного кредитора вимагати від боржника - Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» сплати неустойки (пені) за незаконне списання коштів з рахунку платника без законних підстав.

У зв`язку із наведеним заперечення відповідача щодо відсутності у позивача правових підстав для звернення до суду з відповідними вимогами судом до уваги не приймаються.

Статтею 1073 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

За змістом статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. При цьому чинне законодавство не пов`язує припинення грошового зобов`язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.08.2019 у справі №910/8625/18.

Тобто, саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Під час розгляду господарської справи №903/323/20 за позовом Фізичної особи-підприємця Печук І.В. до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення пені в сумі 4 110 095,81 грн за період 02.04.2019-31.08.2019 у зв`язку з безпідставним списання відповідачем коштів з рахунку позивача в сумі 90 133,68 грн судами встановлено, що фактичне повернення суми безпідставно списаних з ФОП Печук І.В. грошових коштів відбулось лише 08.12.2020 в примусовому порядку, шляхом виконання Печерським районним відділом державної виконавчої служби у місті Києві постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.02.2020 у справі №903/590/19 в межах зведеного виконавчого провадження №60933345.

Частина 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Порушенням зобов`язання у відповідності до статті 610 Цивільного кодексу України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки.

Приписами статті 230 Господарського кодексу України також встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, він зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

Відповідно до частини 3 статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання. До моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію і, навпаки, з моменту порушення є мірою відповідальності.

Разом з тим, у тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі №904/4156/18.

Відповідно до преамбули Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» цей Закон визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.

Згідно п.1.24 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ коштів (далі - переказ) - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою. Помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Згідно підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі переказу з рахунка платника без законних підстав, за ініціативою неналежного стягувача, з порушенням умов доручення платника на здійснення договірного списання або внаслідок інших помилок банку повернення платнику цієї суми здійснюється у встановленому законом судовому порядку. При цьому банк, що списав кошти з рахунка платника без законних підстав, має сплатити платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором.

Відтак, враховуючи факт безпідставного списання банком з рахунку підприємця коштів, встановлений рішенням Господарського суду Волинської області від 20.11.2018 у справі №903/618/14, та факт повернення вказаної суми лише 08.12.2020, встановлений у справі №903/590/19, а також факт відступлення прав вимоги від первісного кредитора новому, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про обґрунтованість звернення позивача до суду з позовом про стягнення пені, нарахованої на підставі підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву та апеляційній скарзі на правомірність дій банку за обставин виникнення боргу не заслуговує на увагу, оскільки вони були визнані неправомірними під час розгляду справи №903/618/14, рішення Господарського суду Волинської області за яким набуло законної сили.

Суд не погоджується з доводами відповідача щодо неподільності субсидіарних (додаткових) прав, в даному випадку прав вимоги про стягнення пені, які не можуть передаватися окремо від основних прав за зобов`язанням, вважає їх помилковим та такими, що не відповідають нормам матеріального права.

Також відповідач у відзиві на позовну заяву стверджує, що відсутність в договорі банківського рахунку положень про стягнення пені на підставі абзацу 2 п.п. 32.3.2 п. 32.3. статті 32 Закону України «Про платіжні системи та перекази коштів в Україні» унеможливлює відступлення прав вимоги щодо стягнення даної пені на користь іншої особи та свідчить про недійсність договору про відступлення права такої вимоги.

Однак, відповідачем не взято до уваги, що відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом статей 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штрафом, пенею).

Згідно статті 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Як зазначалось судом вище, відповідач здійснив безпідставне списання коштів у розмірі 90 133,68 грн з рахунку позивача.

Таким чином, у Банка виник обов`язок сплатити позивачу пеню у відповідності до положень підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Як вбачається з листа АТ КБ «Приватбанк» від 27.05.2020 №20.1.0.0.0/7-200521/4132, наданого у відповідь на запит адвоката Петрової Н.П., розмір відсотків за користування кредитом «Підприємницький» за період з 01.04.2019 по 01.04.2020 становив 30% за рік.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що він є арифметично невірним, оскільки, як вбачається з листа АТ КБ «Приватбанк» від 27.05.2020 №20.1.0.0.0/7-200521/4132, розмір відсотків за користування кредитом за період з 01.04.2019 по 01.04.2020 становив 30% за рік, а в силу положень підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк, що списав кошти з рахунка платника без законних підстав, має сплатити платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором.

Так, розмір щоденної відсоткової ставки пені необхідно розраховувати, виходячи з 365 днів у році за методом «факт/365», що, відповідно, має становити 0,0822 % (30% : 365 днів). Таким чином, сума штрафних санкцій за кожний день прострочення становить 74,09 грн (90133,68 грн*0,0822%). Відтак, обґрунтованою є сума пені за спірний період з 01.11.2019 по 30.11.2019 у розмірі 2 222,70 грн (74,09 грн * 30 днів).

Визначене нарахування відповідає положенням Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону), є правомірним з урахуванням специфіки банківської діяльності у відповідній сфері, відповідає загальноприйнятим визначенням:

- відсоткової ставки (норма процента), як кількісного вираження відсотків в якості економічної категорії, які розраховуються як відношення річного доходу, отриманого на позичковий капітал, до суми наданого кредиту, помноженого на 100 відсотків;

- процентної ставки, як суми, зазначеної в процентному вираженні до суми проценту, яку платить одержувач кредиту за користування ним в розрахунку за певний період (місяць, квартал, рік);

- позикового капіталу, як грошового капіталу, який надається в позику та приносить власнику дохід у вигляді процентів від позики;

- відсотку (процента), як сотої частини того чи іншого числа.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про обґрунтованість вимог в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 2 222,70 грн, в іншій частині у задоволенні позовних вимог судом правомірно відмовлено.

Стосовно доводів скаржника про пропуск позивачем строків позовної давності, то останні колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до частини 3 статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У пункті 32.3.2 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що банк, що списав кошти з рахунка платника без законних підстав, має сплатити платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором.

Із наведених норм убачається, що позовна давність до вимог про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день прострочення і право на позов про стягнення пені виникає щодня, починаючи від дня переказу банком коштів з рахунка платника без законних підстав до дня повернення банком суми переказу на рахунок платника.

Згідно з частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до статті 262 Цивільного кодексу України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

За змістом частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі права чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Позовні вимоги заявлені поза межами строків позовної давності не підлягають задоволенню у зв`язку зі спливом цього строку, що є підставою для відмови у задоволенні позову (частина 4 статті 267 Цивільного кодексу України).

Позивач нараховує пеню за період з 01.11.2019 по 30.11.2019, а позовна заява про стягнення вказаної пені передана на розгляд суду 26.10.2020 (шляхом скерування поштовим зв`язком до суду, номер відправлення 737), тобто у межах річного строку, передбаченого статтею 258 Цивільного кодексу України, у зв`язку із чим у задоволенні заяви відповідача про застосування строків позовної давності слід відмовити.

Щодо витрат на правничу допомогу під час розгляду справи судом апеляційної інстанції колегія зазначає наступне.

Як було зазначено вище, 19.10.2021, 28.10.2021 та 06.12.2021 адвокат позивача Южда С.М. через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду подав заяви, згідно яких просив стягнути з відповідача на користь позивача 11 500,00 грн витрат на правову допомогу.

Згідно статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати: на професійну правничу допомогу.

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу наведеної норми законодавства слідує, що витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною не буде документально доведено, що нею понесені витрати на правничу допомогу, а саме: не надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для стягнення таких витрат.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем до матеріалів справи надані наступні документи:

- копію Договору про надання правової допомоги від 05.04.2021, укладеного між ФОП Кураловим М.В. та адвокатом Юждою С.М.;

- копію додатку №1 до Договору про надання правової допомоги від 05.04.2021;

- копію Акту приймання-передачі правової допомоги №1 від 18.10.2021;

- копію Акту приймання-передачі правової допомоги №2 від 22.10.2021;

- копію Акту приймання-передачі правової допомоги №3 від 30.11.2021;

- копію ордеру серії КВ №431269 від 05.04.2021.

Згідно пункту 2.1. Договору про надання правової допомоги від 05.04.2021 адвокат зобов`язується надавати клієнту юридичні послуги, правову допомогу та здійснювати представництво та захист інтересів клієнта в усіх питаннях, пов`язаних із веденням цивільних, адміністративних, господарських та кримінальних справ.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У пункті 4.1. Договору про надання правової допомоги від 05.04.2021 сторони погодили, що за надані на підставі договору послуги адвоката клієнт сплачує адвокату гонорар, вказаний та погоджений сторонами в додатку 1 до даного договору та в актах прийняття/надання правової допомоги, без ПДВ.

Згідно пункту 5.1. Договору в підтвердження виконання послуг адвоката перед клієнтом протягом п`яти календарних днів з моменту завершення надання послуг, передбачених пунктом 2.1. Договору, а також додатковими угодами до договору, складається акт прийняття/надання правової допомоги. В разі відмови клієнта від підписання акту адвокат залишає за собою право складання одностороннього акту.

У додатку №1 до Договору про надання правової допомоги від 05.04.2021 сторонами погоджено гонорар адвоката у наступному розмірі:

- правовий аналіз спірного питання, збирання доказів - 2 000,00 грн;

- написання та подання до суду позовних заяв, відзиву на позовну заяву (відзив), відповіді на відзив, заперечення, пояснення третьої особи щодо позову або відзиву - 5 000,00 грн;

- участь в судовому засіданні суду будь-якої інстанції - 2 500,00 грн;

- написання та подання інших процесуальних документів: клопотання, заяви, заперечення - 1 500,00 грн;

- написання та подання апеляційних та касаційних скарг, відзиву на апеляційній та касаційні скарги - 5 000,00 грн.

В актах здачі-приймання виконаної правової допомоги №1 від 18.10.2021, №2 від 22.10.2021та №3 від 30.11.2021 визначено наступні послуги:

- написання та подання до суду відзиву на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» у справі №903/802/20 - вартість 5 000,00 грн;

- написання та подання заяви про розподіл судових витрат у справі №903/802/20 - вартість 1 500,00 грн;

- участь в судовому засіданні 19.10.2021, призначеному на 10 год. 40 хв. у Північному апеляційному господарському суді у справі №903/802/20 - 2 500,00 грн;

- участь в судовому засіданні 02.11.2021, призначеному на 15 год. 40 хв. у Північному апеляційному господарському суді у справі №903/802/20 - 2 500,00 грн;

- участь в судовому засіданні 07.12.2021, призначеному на 11 год. 00 хв. у Північному апеляційному господарському суді у справі №903/802/20 - 2 500,00 грн.

При цьому, в пункті 1.1. Акту приймання-передачі правової допомоги №3, сторони досягли згоди, що гонорар адвоката за представництво інтересів клієнта в Північному апеляційному господарському суді у справі №903/802/20 в судовому засіданні, призначеному на 02.11.2021, не підлягає оплаті у зв`язку з тим, що таке засідання не відбулося. Водночас, відповідно до пункту 1.2. Акту приймання-передачі правової допомоги №3 підлягає оплата у розмірі 2 500,00 грн за участь в судовому засіданні, призначеному на 07.12.2021.

Отже, загальна сума наданої правничої допомоги позивачу складає 11 500,00 грн.

Письмових клопотань про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката у відповідності до частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України Банком заявлено не було.

Водночас, колегія суддів наголошує, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.12.2019 у справі №910/353/19.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, подані позивачем документи на підтвердження факту понесення ним витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування їх в зазначеному розмірі з Банку, адже цей розмір має бути не лише доведений, документально обґрунтований, а й відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Проаналізувавши наведений у заявах про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу опис наданих стягувачу адвокатом Юждою С.М. послуг, а також подані документи, суд вважає, що відображена у цих доказах інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом стягувача роботи (наданих послуг) не в повній мірі відповідає критерію розумності та необхідності.

Так, оскільки відзив на апеляційну скаргу та заява про розподіл судових витрат були датовані 18.10.2021 та подані адвокатом Юждою С.М. до суду в один день - 19.10.2021, у той час, як згідно пункту 8 частини 3 статті 165 Господарського процесуального кодексу України саме у відзиві має міститися попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку з розглядом справи, на переконання колегії суддів апеляційного господарського суду позивачу за рахунок відповідача не підлягають відшкодуванню витрати за подання до суду заяви про розподіл судових витрат у сумі 1 500,00 грн, оскільки такі витрати не були неминучими, а про розподіл судових витрат адвокат позивача міг зазначити у самому відзиві, без подання у ту ж дату окремої заяви.

Відтак, дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи заяв позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для їх часткового задоволення та стягнення з відповідача на користь позивача 10 000,00 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу, оскільки саме цей розмір судових витрат відповідає критерію необхідності таких витрат.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги відповідача не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції. Скаржником не надано суду доказів, які б свідчили про необґрунтованість позовних вимог, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для зміни чи скасування рішення місцевого господарського суду в оскаржуваній частині.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції не виявлено.

Судовий збір за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на скаржника.

Керуючись статтями 126, 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2021 у справі №903/802/20 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2021 у справі №903/802/20 залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ) на користь Фізичної особи-підприємця Куралова Миколи Васильовича ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) 10 000 (десять тисяч) грн 00 коп витрат на правничу допомогу. Видати наказ.

Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва згідно вимог процесуального законодавства.

Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк».

Матеріали справи №903/802/20 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 14.12.2021.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді І.М. Скрипка

Т.І. Разіна