ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" листопада 2021 р. Справа № 910/2902/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Андрієнка В.В.

секретар Місюк О.П.

за участю

представників: позивача - Стафійчук В.В.

відповідача - Толмачова О.Ю.

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Київспецтранс"

на рішення Господарського суду міста Києва від 27.08.2021 (повне рішення складено 03.09.2021)

у справі №910/2902/21 (суддя - Мельник В.І.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Київспецтранс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТПК Еко світ"

про врегулювання розбіжностей при укладенні правочину.

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року Приватне акціонерне товариство "Київспецтранс" звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТПК Еко світ" про врегулювання розбіжностей при укладенні правочину шляхом визнання права укласти з відповідачем договір на умовах проекту договору №601301/15 від 21.01.2021 без урахування умов протоколу розбіжностей №601301/15 від 02.02.2021.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що проект договору №601301/15 від 21.01.2021 не пов`язаний з державним замовленням, укладення якого не є обов`язковим для позивача та відповідача на підставі закону. Окрім цього, позивач зазначав, що він не є монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.03.2021 відкрито провадження у справі №910/2902/21, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.08.2021 у справі №910/2902/21 у задоволенні позову Приватного акціонерного товариства "Київспецтранс" відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Приватне акціонерне товариство "Київспецтранс" подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення неправильно застосовано норми матеріального та порушено приписи процесуального права.

Приватне акціонерне товариство "Київспецтранс" зазначає, що у рішенні суду відсутні висновки з приводу правового статусу сторін у сфері поводження з відходами.

Окрім цього, скаржник вказує на те, що місцевим господарським судом під час розгляду справи не враховано принципу свободи договору, закріпленого у ст. 627 Цивільного кодексу України.

Також позивач, зокрема, посилається на невірне застосування судом першої інстанції редакції ст. 181 Господарського кодексу України, яка діяла до 30.06.2021, та недотримання принципу "jura novit curia" (суд знає закони).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 29.09.2021 апеляційну скаргу у справі №910/2902/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Буравльов С.І., Андрієнко В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.10.2021 відкрито апеляційне провадження у справі №910/2902/21, призначено її до розгляду на 09.11.2021, а також встановлено відповідачу строк на подання відзиву на апеляційну скаргу п`ятнадцять днів з дня отримання копії ухвали.

До суду 19.10.2021 від Товариства з обмеженою відповідальністю "ТПК Еко світ" надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У призначене судове засідання 09.11.2021 з`явилися представники сторін та надали пояснення по суті апеляційної скарги, після чого судом оголошено перерву у розгляді справи до 30.11.2021.

У судове засідання 30.11.2021 з`явилися представники сторін та надали додаткові пояснення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Зі встановлених місцевим господарським судом матеріалів справи убачається, що Приватне акціонерне товариство "Київспецтранс" 21.01.2021 надало Товариству з обмеженою відповідальністю "ТПК Еко світ" проект договору на приймання і захоронення відходів (тонни) №6010301/15 від 21.01.2021 без підпису позивача. Отримання вказаного проекту договору Товариством з обмеженою відповідальністю "ТПК Еко світ" підтверджується підписом уповноваженої особи на останньому аркуші.

04.02.2021 позивач отримав від Товариства з обмеженою відповідальністю "ТПК Еко світ" конверт з поштовим відправленням з трек-номером 804. У конверті містився лист Товариства з обмеженою відповідальністю "ТПК Еко світ" №210201 від 02.02.2021 та підписані примірники проекту договору №6010301/15 від 21.01.2021 і протоколу розбіжностей до проекту договору від 02.02.2021.

Таким чином, відповідач підписав проект договору №6010301/15 від 21.01.2021 з протоколом розбіжностей. У протоколі розбіжностей №6010301/15 від 02.02.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю "ТПК Еко світ", зокрема, навело свої заперечення до проекту договору №6010301/15 від 21.01.2021. Згідно з інформацією за результатами пошуку на сайті оператора поштового зв`язку за номером поштового відправлення 804, позивач отримав зазначені документи 04.02.2021.

Проте, на переконання позивача, підготовлений ним для відповідача проект договору №6010301/15 від 21.01.2021 не суперечить чинному законодавству України. Умови (пункти) проекту договору №6010301/15 від 21.01.2021, з приводу яких у відповідача виникли розбіжності, є істотними умовами для позивача, стосовно яких на вимогу Приватного акціонерного товариства "Київспецтранс" повинна бути досягнута згода.

Позивач також зазначив, що Приватне акціонерне товариство "Київспецтранс" вживало заходи для врегулювання розбіжностей з відповідачем та направило останньому повідомлення №250/01 від 12.02.2021. Однак, відповідач не надав позивачу жодної відповіді.

З огляду на викладене, Приватне акціонерне товариство "Київспецтранс" та Товариство з обмеженою відповідальністю "ТПК Еко світ" не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору на умовах проекту договору №6010301/15 від 21.01.2021.

Наведене стало підставою для звернення Приватного акціонерного товариства "Київспецтранс" з даним позовом до суду про врегулювання розбіжностей при укладенні правочину шляхом визнання права укласти з відповідачем договір на умовах проекту договору №601301/15 від 21.01.2021 без урахування умов протоколу розбіжностей №601301/15 від 02.02.2021.

Відповідач, заперечуючи щодо задоволення позову, вказував на те, що у спорі, який виник при укладенні договору, позивач повинен був передати на розгляд суду ті умови договору, які залишились не врегульованими (розбіжності) та довести правомірність кожної спірної умови договору, стосовно якої виникли розбіжності. Проте, всупереч зазначеним вимогам, позивач звернувся з позовною вимогою про визнання права укласти договір на умовах проекту договору без урахування умов протоколу розбіжностей.

Також, на переконання Товариства з обмеженою відповідальністю "ТПК Еко світ", позивач займає монопольне становище на ринку захоронення будівельних відходів, які збираються в територіальних межах м. Києва і на даному ринку не існує конкуренції. Тому, позивач не може обмежувати доступ суб`єктів господарювання, які здійснюють діяльність зі збирання та вивезення побутових, великогабаритних та будівельних відходів у територіальних межах м. Києва до отримання ними послуг від Приватного акціонерного товариства "Київспецтранс", у тому числі включати в проекти договорів несправедливі, невигідні та дискримінаційні умови, обґрунтовуючи такі дії принципом свободи договору.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, вказав на те, що матеріалами справи не підтверджено вчинення позивачем всіх необхідних та встановлених законом дій для врегулювання розбіжностей по договору.

В контексті наведеного судом здійснено посилання на п. п. 3.1 та 3.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними". Згідно з положеннями, на які посилався суд першої інстанції, дво- або багатосторонні правочини (договори), які повинні укладатися в письмовій формі, можуть укладатися, зокрема, шляхом обміну листами, телеграмами, телетайпограмами, телефонограмами, радіограмами, засобами електронного зв`язку тощо за підписами сторін, які їх надсилають. Якщо іншою стороною заперечується одержання нею відповідного документа, заінтересована сторона зобов`язана подати господарському суду належні докази його надіслання поштою або іншим передбаченим законом чи договором засобом зв`язку; за неподання таких доказів у суду відсутні підстави для висновку про додержання сторонами письмової форми правочину (договору). У господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах.

Отже, місцевим господарським судом відмовлено у задоволенні заявленого позову з огляду на відсутність порушеного права позивача з боку Товариства з обмеженою відповідальністю "ТПК Еко світ".

Апеляційний суд погоджується з висновками місцевого господарського суду з приводу відмови у задоволенні позовних вимог. Проте, колегія суддів вказує на те, що позивачем при зверненні з позовом до суду обрано невірний спосіб захисту порушеного права, з огляду на що оскаржуване рішення підлягає зміні у його мотивувальній частині. Наведене апеляційний суд вважає за можливе обґрунтувати у наступний спосіб.

По-перше, слід зазначити, що місцевим господарським судом залишено поза увагу наступні обставини справи.

25.05.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю "ТПК Еко світ" звернулося до позивача з пропозицією щодо укладення договорів на приймання і захоронення твердих побутових та будівельних відходів. Однак, згоди щодо укладення договору досягнуто не було.

Відповідач у червні 2020 року разом з іншими суб`єктами господарювання звернувся до Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України з колективною заявою щодо порушення законодавства про захист економічної конкуренції з боку Приватного акціонерного товариства "Київспецтранс".

Також 07.10.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю "ТПК Еко світ" звернулося до Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України з заявою щодо порушення законодавства про захист економічної конкуренції з боку Приватного акціонерного товариства "Київспецтранс".

Північним міжобласним територіальним відділенням Антимонопольного комітету України було здійснено розгляд колективної заяви. Так, відділенням було надано Приватному акціонерному товариству "Київспецтранс" обов`язкові для розгляду рекомендації за вих. №60/19-рк/к від 29.09.2020, а саме щодо припинення дій, які містять ознаки порушень законодавства про захист економічної конкуренції на ринку надання послуг із приймання та захоронення побутових відходів з м. Києва, шляхом:

- забезпечення встановлення рівних умов договорів щодо строку дії останніх на приймання та захоронення побутових, великогабаритних та будівельних відходів, що укладені або укладаються Приватним акціонерним товариством "Київспецтранс" з суб`єктами господарювання, які здійснюють діяльність зі збирання та вивезення побутових, великогабаритних та будівельних відходів у територіальних межах м. Києва;

- забезпечення належного доступу суб`єктів господарювання, які здійснюють діяльність зі збирання та вивезення побутових, великогабаритних та будівельних відходів у територіальних межах м. Києва до отримання ними послуг від Приватного акціонерного товариства "Київспецтранс" з приймання та захоронення побутових, великогабаритних та будівельних відходів.

У подальшому між сторонами у справі виникли спірні правовідносини щодо підписання проекту договору №601301/15 від 21.01.2021.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України) майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами-юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК України).

При цьому, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 7 ст. 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно зі ст. 181 ГК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Проект договору може бути запропонований будь-якою зі сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов`язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо).

Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов`язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна зі сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами ЦК України.

У поданій апеляційній скарзі позивач, зокрема, посилається на невірне застосування судом першої інстанції редакції ст. 181 ГК України, яка діяла до 30.06.2021, та недотримання принципу "Jura novit curia" (суд знає закони). Однак, наведені доводи спростовуються наступним.

Згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України №1-зп від 13.05.1997, №1-рп/99 від 09.02.1999, №3-рп/2001 від 06.04.2001 та №6-рп/2012 від 13.03.2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Винятком є випадки, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Разом з цим, спірні правовідносини сторін склалися в січні-лютому 2021 року, коли діяла редакція ст. 181 ГК України, на яку і посилався суд першої інстанції. А тому доводи скаржника в зазначеній частині є безпідставними.

Як було зазначено вище та убачається з матеріалів справи, 21.01.2021 Товариством з обмеженою відповідальністю "ТПК Еко світ" отримано від позивача проект договору на приймання і захоронення відходів (тонни) №6010301/15 від 21.01.2021 (без підпису позивача) для розгляду та підписання.

Однак, відповідач листом №210201 від 02.02.2021 повідомив позивача про наявність заперечень щодо окремих умов договору, у зв`язку з чим повернув Приватному акціонерному товариству "Київспецтранс" проект договору разом з протоколом розбіжностей, відповідно до якого наведено відповідні умови договору в іншій редакції, а також виключено деякі пункти з проекту договору.

Проте, позивач не погодився з викладеною Товариством з обмеженою відповідальністю "ТПК Еко світ" редакцією умов договору у протоколі розбіжностей від 02.02.2021, у зв`язку з чим звернулося до суду з даним позовом.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, у: недодержанні сторонами при вчиненні правочину вимог закону; поширенні про особу недостовірної інформації; протиправному позбавленні права власності чи його обмеженні; безпідставному заволодінні особою майном іншої особи-власника; вчиненні власнику перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїх майном; неправомірному використанні товару без згоди автора; невиконанні чи неналежному виконанні умов зобов`язання; безпідставній односторонній відмові від договору.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов`язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 20 ГК України визначено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів. Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб`єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

За змістом ст. ст. 3, 15 та 16 ЦК України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити з його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.03.2020 у справі №922/1286/19).

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16).

Окрім цього, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18, 05.06.2018 у справі №338/180/17 та 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц.

Колегія суддів звертає увагу на те, що вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті.

Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів та участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Разом з цим, на переконання апеляційного суду, матеріали справи не містять жодних доказів порушення відповідачем прав позивача у зв`язку з направленням протоколу розбіжностей від 02.02.2021 щодо окремих умов проекту договору на приймання і захоронення відходів (тонни) №6010301/15 від 21.01.2021. Яким саме чином порушується право чи законний інтерес скаржника, останнім не наведено. При цьому, право на укладення договору (свобода договору) є гарантованим правом кожної особи, яке досягається шляхом переговорів та узгодженням конкретних умов правочину.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що доводи апеляційної скарги позивача в переважній більшості зводяться до відсутності встановлення у рішенні суду першої інстанції тих чи інших фактів і обставин. Водночас, вимога щодо встановлення певних фактів не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки до повноважень останнього не належить встановлення фактів, що мають юридичне значення (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.08.2020 у справі №910/10764/19).

За таких обставин, доводи скаржника у вказаній частині відхиляються судом як необґрунтовані.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити з його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17). Суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц).

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес. Якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем. Якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного на момент звернення до суду права позивача. При цьому, слід ураховувати і те, що у резолютивній частині судового рішення остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача і судове рішення має бути виконано в процесі виконавчого провадження у справі, адже, як уже зазначалося, ефективний засіб зрештою повинен забезпечити поновлення порушеного права.

Таким чином, існує певний порядок реалізації прав суб`єктів господарювання та способи захисту порушених прав. Неналежність чи невідповідність обраного способу судового захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та зумовлює відмову у задоволенні означених позовних вимог (подібна за змістом правова позиція щодо відповідності обраного способу захисту змісту порушеного права, у тому числі в частині ефективності обраного способу захисту, який має забезпечити поновлення порушеного права, наведена Верховним Судом у постанові від 07.05.2018 у справі №927/522/17).

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматись від їх вчинення.

Ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним, та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту) (аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2018 у справі №910/14144/17 та 11.09.2018 у справі №905/1926/16).

Також суд зазначає, що застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Отже, із приписів вищенаведених правових норм випливає, що захист прав особи та законних інтересів здійснюється способом, що визначений законом або договором.

Водночас, суд акцентує увагу на тому, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом визнання права на укладення договору на умовах проекту договору без урахування умов протоколу розбіжностей не передбачений законом, а позивачем не доведено, що саме такий спосіб захисту відповідає змісту правовідносин. При цьому, доказів порушення принципу свободи договору, закріпленого у ст. 627 ЦК України, матеріали справи не містять, оскільки сторона договору не зобов`язана до укладення договору у редакції протоколу розбіжностей.

З огляду на усе вищезазначене, належним висновком суду першої інстанції за результатами вирішення спору, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, мав би бути висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на обрання позивачем способу захисту права, не передбаченого законом.

Проте, місцевий господарський суд у зв`язку з неповним дослідженням обставин справи та не встановленням дійсних правовідносин сторін, прийшов до хибного висновку щодо відмови у задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права позивача з боку Товариства з обмеженою відповідальністю "ТПК Еко світ". Разом з цим, не встановлення судом таких обставин вцілому не впливає на суть ухваленого рішення суду про відмову у задоволенні позову.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як передбачено ч. 1 ст. 277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У відповідності до ч. 4 ст. 277 ГПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи усе вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку стосовно того, що оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, однак такі порушення не призвели до ухвалення неправильного рішення по суті заявлених вимог, рішення Господарського суду міста Києва від 27.08.2021 у справі №910/2902/21 підлягає зміні лише у його мотивувальній частині з викладенням мотивувальної частини у редакції даної постанови.

При цьому, як встановлено вище, оскільки доводи скаржника колегією суддів визнано необґрунтованими, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Київспецтранс" підлягає залишенню без задоволення.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору за її подання покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Київспецтранс" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.08.2021 у справі №910/2902/21 змінити у мотивувальній частині.

3. Викласти мотивувальну частину рішення Господарського суду міста Києва від 27.08.2021 у справі №910/2902/21 у редакції даної постанови.

4. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 27.08.2021 у справі №910/2902/21 залишити без змін.

5. Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Приватне акціонерне товариство "Київспецтранс".

6. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк двадцять днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 13.12.2021.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді С.І. Буравльов

В.В.Андрієнко