ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2021 року м.Дніпро Справа № 904/4109/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,

суддів: Коваль Л.А., Кузнецова В.О.

секретар судового засідання Кандиба Н.В.

розглянувши апеляційну скаргу Широківської селищної ради

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.06.2021 (суддя Бєлік В.Г.)

у справі № 904/4109/21

за позовом Виконавчого комітету Новолатівської сільської ради, с. Новолатівка, Широківський район, Дніпропетровська область

до відповідача-1: Широківської районної ради, смт. Широке, Широківський район, Дніпропетровська область

до відповідача-2: Криворізької районної ради Дніпропетровської області, м.Кривий Ріг, Дніпропетровська область

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Широківська селищна рада, смт. Широке, Широківський район, Дніпропетровська область

третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Комунальне підприємство Сільськогосподарське підприємство "Широківське" Широківської селищної ради Дніпропетровської області, смт. Широке, Широківський район, Дніпропетровська область

про визнання незаконними та скасування рішень Широківської районної ради, -

ВСТАНОВИВ:

Виконавчий комітет Новолатівської сільської ради звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Широківської районної ради та Криворізької районної ради Дніпропетровської області, в якій просить суд:

- визнати незаконним та скасувати рішення Широківської районної ради № 589-56/VII від 25.09.2020 року "Про передачу цілісного майнового комплексу КП Широківської районної ради "Сільськогосподарське підприємство "Широківське" із спільної власності територіальних громад сіл, селищ Широківського району у комунальну власність Широківської територіальної громади Широківської селищної ради;

- визнати незаконним та скасувати рішення Широківської районної ради № 608-57/VII від 21.10.2020 року "Про затвердження Акта приймання - передачі цілісного майнового комплексу: КП Широківської районної ради Дніпропетровської області "Сільськогосподарське підприємство "Широківське" у комунальну власність Широківської селищної ради;

- скасувати запис № 003000358 від 04.11.2020 року про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, проведену державним реєстратором Широківської районної державної адміністрації стосовно КП Широківської районної ради Дніпропетровської області "Сільськогосподарське підприємство "Широківське".

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 07.06.2021 позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Не погодившись з вказаним рішенням, Широківською селищною радою подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.06.2021 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовної заяви Виконавчого комітету Новолатівської сільської ради.

В обґрунтування поданої скарги апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції прийняте при неправильному застосуванні норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

Наголошує, що судом безпідставно не було залучено Широківську селищну раду як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

За твердженням скаржника, позивачем пред`явлено позов до неналежних відповідачів, а саме не залучено належного співвідповідача, яким у спірних правовідносинах має бути Широківська селищна рада.

Апелянт вважає, що відсутні правові підстави для скасування рішень Широківської районної ради, оскільки останні прийняті в межах повноважень та є законними.

Крім того, зауважує про порушення правил підвідомчості спору.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду справи визначено колегію у складі головуючого судді Кузнецової І.Л., суддів Кощеєва І.М., Чус О.В.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 09.07.2021 відкрито провадження за апеляційною скаргою Широківської селищної ради на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.06.2021 у справі №904/4109/21, розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 27.07.2021 на 14год.30хв.

19.07.2021 до Центрального апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

26.07.2021 до Центрального апеляційного господарського суду від відповідача-1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

26.07.2021 до Центрального апеляційного господарського суду від відповідача-2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.08.2021 у зв`язку із звільненням судді ОСОБА_1 з посади судді, для розгляду справи № 904/4109/21 визначено колегію у складі головуючого судді Мороза В.Ф., суддів Кузнецова В.О., Коваль Л.А.

Від представника Виконавчого комітету Новолатівської сільської ради надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у справі.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 25.08.2021 прийнято до свого провадження апеляційну скаргу Широківської селищної ради на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.06.2021 у справі №904/4109/21. Призначено судове засідання у справі №904/4109/21 на 23.09.2021 о 14 год. 00 хв.

В судовому засіданні 23.09.2021 було оголошено перерву до 28.10.2021р. на 15:30.

29.09.2021 до Центрального апеляційного господарського суду від представника позивача надійшли пояснення щодо повноважень районної ради з управління спільним майном територіальних громад сіл, селищ, міст за Законом України «Про місцеве самоврядування».

25.10.2021 до Центрального апеляційного господарського суду від представника позивача надійшла заява, в якій він зазначив про неточність в частині написання назви оскаржуваного рішення, у зв`язку з чим, просить змінити резолютивну частину рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.06.2021 у справі № 904/4109/21, зазначивши в ній про визнання незаконним та скасування рішення Широківської районної ради № 589-56/VII від 25.09.2020 року "Про передачу цілісного майнового комплексу КП Широківської районної ради Дніпропетровської області "Сільськогосподарське підприємство "Широківське" із спільної власності територіальних громад сіл, селищ Широківського району у комунальну власність Широківської територіальної громади Широківської селищної ради.

З приводу вказаної заяви апеляційний суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 254 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

А як передбачено ч. 5 цієї статті у суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Таким чином, апеляційний перегляд справи здійснюється за поданою апеляційною скаргою й апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог саме апеляційної скарги.

Слід також зауважити, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 269 ГПК України).

Разом з тим, оскільки Виконавчим комітетом Новолатівської сільської ради апеляційна скарга не подавалася, апеляційне провадження у справі № 904/4109/21 здійснюється на підставі апеляційної скарги Широківської селищної ради, з огляду на положення Господарського процесуального кодексу України, яким не передбачено зміну резолютивної частини судового рішення на підставі заяви, апеляційний суд відмовляє у її задоволенні.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 28.10.2021 залучено Широківську селищну раду (53700, Дніпропетровська область, Широківський район, смт. Широке, вул. Вишнева, буд. 6, ) до участі у справі №904/4109/21 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 18.11.2021 залучено Комунальне підприємство Сільськогосподарське підприємство "Широківське" Широківської селищної ради (53700, Дніпропетровська область, Широківський район, смт. Широке, вул. Соборна, буд. 104а, ) до участі у справі № 904/4109/21 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів. Повідомлено учасників справи про судове засідання у справі, яке відбудеться 09.12.2021 р. о 16:00 год.

В судове засідання 09.12.2021 року з`явилися представники Широківської селищної ради (апелянта), позивача, відповідачів-1,2, третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів.

Апеляційним судом було здійснено всі необхідні дії, що сприяли в реалізації сторонами принципу змагальності та забезпечення процесуальної можливості для висловлення учасниками справи своєї позиції щодо вимог апеляційної скарги.

Представник апелянта у судовому засіданні 09.12.2021 підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову у задоволенні позовних вимог. При цьому заперечив проти визнання Широківською районною радою та Криворізькою районною радою Дніпропетровської області позову Виконавчого комітету Новолатівської сільської ради у справі № 904/4109/21. Представники позивача та відповідачів-1,2 проти задоволення апеляційної скарги заперечували, наголошували на її необгрунтованості та наполягали на необхідності залишення рішення суду першої інстанції без змін. Представник третьої особи-2 підтримав апеляційну скаргу, також заперечив проти визнання відповідачами позову, як такого, що суперечить закону й порушує права та інтереси інших осіб.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 18.11.2021 відмовлено у прийнятті визнання Широківською районною радою та Криворізькою районною радою Дніпропетровської області позову Виконавчого комітету Новолатівської сільської ради у справі № 904/4109/21.

Апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та висновки місцевого господарського суду, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, рішенням Широківської районної ради від 12 червня 2012 року № 181-23/УІ, створене комунальне підприємство Широківської районної ради "Сільськогосподарське підприємство "Широківське", , затверджено його Статут, сектору районної ради з питань спільної комунальної власності територіальних громад району доручене внести зміни до переліку об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ Широківського району, затвердженого рішенням районної ради від 30.12.2011 р. № 138-17/VІ "Про затвердження переліку об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ Широківського району".

Державна реєстрація створення підприємства здійснена державним реєстратором 26.06.2012 р. (номер реєстраційної дії 0000629).

Зважаючи на це, пунктом 1.2 розділу 1 Статуту КП "СП "Широківське" визначено, що комунальне підприємство засноване на спільній власності територіальних громад сіл, селищ Широківського району.

01 серпня 2012 року Широківська районна рада прийняла рішення № 193-24/VI "Про внесення змін до переліку об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ Широківського району", яким було включено комунальне підприємство Широківської районної ради "Сільськогосподарське підприємство "Широківське" до Переліку об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ Широківського району.

Одним з учасників спільної власності щодо КП "СП "Широківське" є Новолатівська об`єднана територіальна громада. Так, на підставі рішення №295-9/УП від 15.08.2016 р. Новолатівська сільська рада вирішила об`єднатися з територіальними громадами сіл Новоселівка, Інгулець, Латівка, Новолатівка, Стародобровільське, Зелена Балка, Курганка, Макарівка, Нове, Червоний Ранок, Шведове Широківського району в Новолатівську територіальну громаду з центром в селі Новолатівка.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24 травня 2017 р. № 348-р "Про затвердження переліку спроможних об`єднаних територіальних громад, у яких відбулися перші вибори депутатів сільської, селищної, міської ради та відповідного сільського, селищного, міського голови у 2016 році" Новолатівська об`єднана територіальна громада включена до Переліку створених територіальних громад (пункт 47 Переліку).

Відповідно до інформації Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області на території Новолатівської сільської ради за КП "СП "Широківське" рахуються земельні ділянки загальною площею 3 258,0000 га.

Рішенням Новолатівської сільської ради Широківського району Дніпропетровської області від 10.10.2017 було вирішено надати згоду на прийняття до комунальної власності Новолатівської об`єднаної територіальної громади комунального підприємства Широківської районної ради Дніпропетровської області "Сільськогосподарське підприємство "Широківське" (), із спільної власності територіальних громад сіл і селищ Широківського району, як таке, що здійснює свою діяльність суто на землях Новолатівської сільської ради.

14 грудня 2017 року на виконання пункту 2 цього рішення, Новолатівська сільська рада Широківського району Дніпропетровської області звернулась до Голови Широківської районної ради з Клопотанням № 482/2-04 від про передачу у комунальну власність Новолатівської сільської територіальної громади підприємства спільної власності територіальних громад сіл і селищ Широківського району.

Клопотання розглянуто не було, будь-яке рішення Криворізької районної ради з питання передачі до комунальної власності Новолатівської об`єднаної територіальної громади комунального підприємства Широківської районної ради Дніпропетровської області "Сільськогосподарське підприємство "Широківське" не приймалось.

18 серпня 2020 року Широківська районна рада направила Новолатівському сільському голові лист № 02-17/265/0/-20 з проханням надати згоду на передачу комунальних підприємств, установ організацій, в тому числі КП Широківської районної ради "Сільськогосподарське підприємство "Широківське", та об`єктів нерухомого майна із спільної власності територіальних громад сіл, селищ Широківського району у комунальну власність Широківської селищної ради.

У відповідь, Новолатівська сільська рада прийняла рішення від 04.09.2020 р. № 1258-51/VII, яким відмовила Широківській районній раді у наданні згоди на відчуження, про що зазначено у рішенні №589-56/VІІ Широківська районна ради від 25.09.2020.

25 вересня 2020 року Широківська районна рада прийняла рішення №589-56/VІІ "Про передачу цілісного майнового комплексу КП Широківської районної ради "Сільськогосподарське підприємство "Широківське" із спільної власності територіальних громад сіл, селищ Широківського району у комунальну власність Широківської територіальної громади Широківської селищної ради".

Цим рішенням визначено наступне:

1. Передати ЦМК КП Широківської районної ради "Сільськогосподарське підприємство "Широківське" у комунальну власність та сферу управління Широківської селищної ради до 25.10.2020 р.

2. Передати Широківській селищній раді всі повноваження, права та обов`язки засновника юридичної особи.

3. З моменту передачі ЦМК КП Широківської районної ради "Сільськогосподарське підприємство "Широківське" із спільної власності територіальних громад Широківського району до комунальної власності Широківської селищної ради виходить із засновників вищезазначеного підприємства.

21 жовтня 2020 року Широківською районною радою було прийнято рішення № 608-57/VIІ "Про затвердження Акта приймання - передачі цілісного майнового комплексу КП Широківської районної ради Дніпропетровської області Сільськогосподарське підприємство Широківське у комунальну власність Широківської селищної ради".

На підставі цього акту за заявою Широківської селищної ради державним реєстратором Широківської районної державної адміністрації 04.11.2020 р. було проведено державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу (номер запису 003000358), відповідно до якої відбулась зміна складу засновників та місцезнаходження юридичної особи.

Позивач вважає зазначені вище рішення Широківської районної ради про відчуження КП СП "ШИРОКІВСЬКЕ" із спільної власності громад Широківського району та передачу Широківській селищній раді в одноосібну власність та управління неправомірними, такими, що грубо порушують права Новолатівської ОТГ, оскільки вони прийняті без дотримання вимог ч. 2 ст. 19, ст. 41 Конституції України, ст. 321, 369 Цивільного кодексу України, а також інших законодавчих актів.

Наведене і стало причиною виникнення спору та звернення позивача з даним позовом до господарського суду

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та доводам апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає наступне.

Щодо юрисдикції спору.

Апеляційний суд звертається до рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року у справі N 1-2/2002 N 15-рп/2002, який зазначив, що положення частини другої статті 124 Конституції України (254к/96-ВР) треба розглядати у системному зв`язку з іншими положеннями Основного Закону України (254к/96-ВР), які передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (частина п`ята статті 55 Конституції України (254к/96-ВР). Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі судовий захист.

Із змісту частини другої статті 124 Конституції України (254к/96-ВР) щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб`єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням. Суб`єктами таких правовідносин можуть бути громадяни, іноземці, особи без громадянства, юридичні особи та інші суб`єкти цих правовідносин.

Право на судовий захист передбачено й іншими статтями Конституції України (254к/96-ВР). Так, відповідно до статті 8 Конституції України (254к/96-ВР) звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України (254к/96-ВР), норми якої мають пряму дію та найвищу юридичну силу, гарантується. Частина четверта статті 13 Конституції України (254к/96-ВР) встановлює обов`язок держави забезпечити захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, в тому числі у судовому порядку.

Право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006 визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За приписами частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Водночас, у своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання (див. рішення Суду у справі Плахтєєв та Плахтєєва проти України, no. 20347/03, від 12.03.2009). Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. (VOLOVIK v. UKRAINE, 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року, Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

У рішенні ЄСПЛ від 18.11.2010 у справі «Мушта проти України» зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може підлягати обмеженням, що допускаються, оскільки право на доступ за своєю природою вимагає регулювання державою. Однак, такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, що саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Більш того, обмеження не відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну ціль та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються, та ціллю, якої прагнуть досягти (див. рішення Суду у справі Наталія Михайленко проти України, no. 49069/11, від 30.05.2013).

Таким чином, прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

За приписами ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах від 19.02.2020 у справі № 629/4590/17, від 23.06.2020 у справі № 689/1220/17 та від 30.06.2020 у справі № 727/2878/19, неодноразово наголошувала на тому, що під час визначення предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ (правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 802/385/18-а).

Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічноправових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 1 та абзацом 2 пункту 2 частини 1 статті 4 КАС України передбачено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічноправовий спір. Публічно-правовий спір спір, в якому хоча б одна сторона здійснює публічновладні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Суб`єкт владних повноважень це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічновладних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 7 КАС України).

За правилами визначення юрисдикції адміністративних судів, закріплених статтею 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічноправових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативноправових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

До адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Водночас, необхідно зазначити, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних, і господарських чи цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічноправовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічноправових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовим, вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

Разом із тим, звертаючись до правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 у справі № 526/138/17, від 04.09.2019 у справі № 599/567/17 та підтриманих у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.10.2020 у справі № 916/3066/19, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.

Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.01.2019 у справі № 808/703/18 «…при визначенні предметної юрисдикції справи суд має виходити із суті права/інтересу, за захистом якого особа звертається до суду, та мети звернення з позовом, оскільки саме такі критерії розмежування належності спору до тієї чи іншої юрисдикції дають змогу найбільш ефективно захистити порушене право позивача, аніж розмежування юрисдикції виключно на підставі участі у спорі органу місцевого самоврядування.

При цьому визначальною ознакою приватноправових відносин є наявність майнового чи особистого немайнового інтересу. Оспорювані або невизнані майнові або права та інтереси підлягають захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення такого права або інтересу призвели дії чи бездіяльність органу місцевого самоврядування».

Відповідно до частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу (ЦПК) України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Частинами 1-2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

На підставі частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Юрисдикція господарських справ визначена статтею 20 ГПК України, відповідно до п. 6 якої господарські суди розглядають інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у постанові від 01.10.2019 у справі № 911/2034/16 для віднесення справи до господарської юрисдикції суду необхідно визначити, чи правовідносини та спір є господарськими. Зокрема, господарський суд підвідомчий господарському суду за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Згідно зі статтею 2 Господарського кодексу України учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Отже, сама по собі участь органу місцевого самоврядування у спірних правовідносинах не дає підстав для віднесення такого спору до категорії публічно-правових, оскільки визначальною ознакою для встановлення юрисдикції, до якої має бути віднесено спір, є суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа.

Згідно з частиною четвертою статті 60 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об`єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад.

Відповідно до частини восьмої статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Також пунктом 2 частини дев`ятої цієї ж статті визначено, що сільські, селищні, міські, районні в містах (у разі їх створення) ради мають право на переважне придбання в комунальну власність приміщень, споруд, інших об`єктів, розташованих на відповідній території, якщо вони можуть бути використані для забезпечення комунально-побутових та соціально-культурних потреб територіальних громад.

Відповідно до статті 329 Цивільного кодексу України юридична особа публічного права набуває право власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом.

Апеляційний суд зауважує, що предметом спору у цій справі (№ 904/4109/21) є, зокрема, рішення органу місцевого самоврядування, на підставі яких інший суб`єкт публічного права (селищна рада) набула у власність об`єкт нерухомого майна (комунальне підприємство як цілісний майновий комплекс), при цьому як вбачається із позовної заяви, фактичною метою звернення позивача із позовом є захист своїх майнових прав та інтересів щодо спірного майна, з огляду на належність останнього до спільної власності територіальних громад сіл, селищ Широківського району.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів (правовий висновок викладений в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 826/4954/18).

Та обставина, що відповідачами у справі позивач визначив органи місцевого самоврядування як суб`єктів владних повноважень, не змінює правову природу спірних правовідносин та не робить цей спір публічноправовим, оскільки вимоги позивача не стосуються захисту його прав, свобод та інтересів у сфері публічноправових відносин. Участь органів місцевого самоврядування в якості відповідачів (яких позивач вважає винними у порушенні його прав) у спорі не змінює його цивільно-правового характеру.

Таким чином, зважаючи на суб`єктний склад учасників та характер правовідносин у цій справі, виходячи з того, що звернення до суду із цим позовом зумовлене необхідністю захисту майнових прав позивача, а не прав у сфері публічно-правових відносин, колегія суддів доходить висновку, що вказане виключає розгляд цієї справи в порядку адміністративного судочинства і справа має вирішуватися в порядку господарського судочинства за правилами, встановленими ГПК України.

За таких умов доводи скаржника в цій частині апеляційної скарги визнаються судом необгрунтованими.

Щодо суб`єктного складу правовідносин (визначення позивачем відповідачів).

Згідно з положеннями статті 2 Господарського процесуального кодексу України та статей 15, 16 Цивільного кодексу України підставою для захисту прав (охоронюваних законом інтересів) є його порушення, невизнання або оспорення. Зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

У розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Зі змісту Глави 4 Розділу 1 «Загальні положення» ГПК України вбачається, що до складу учасників судового процесу віднесено: учасників справи (сторони; треті особи; органи та особи, яким законом надано право звертатись до суду в інтересах інших осіб); представників та інших учасників судового процесу (помічник судді, секретар судового засідання, судовий розпорядник, свідок, експерт, експерт з питань права, перекладач, спеціаліст).

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Визначення відповідача (відповідачів), предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідача (відповідачів) й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41); постанови Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц (п. 49), від 21.11.2018 у справі № 127/93/17-ц (п. 50), від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц (п. 31.4), від 12.12.2018 у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 30.01.2019 у справі № 552/6381/17 (п. 38), від 13.03.2019 у справі № 757/39920/15-ц (п. 31), від 27.03.2019 у справі № 520/17304/15-ц (п. 63), від 11.09.2019 у справі № 910/7122/17).

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 також вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.

Належними сторонами у судовому процесі є суб`єкти переданих на розгляд суду спірних матеріально-правових відносин. Належний позивач - особа, якій належить право вимоги; належний відповідач - особа, котра повинна відповідати за позовом. Відповідно, належними сторонами будуть ті особи, які є суб`єктами права вимоги чи несення обов`язку.

Належним відповідачем є така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, тоді як неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Звідси належним суб`єктним складом відповідачів є склад відповідачів, які дійсно є суб`єктами порушеного, оспорюваного чи не визнаного матеріального правовідношення (правовий висновок у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.03.2020 у справі № 14/325"б").

З матеріалів справи вбачається, що предметом оскарження є рішення, прийняті Широківською районною радою.

Відтак, визначення відповідачем саме цієї особи є правомірним, з огляду на адресовану їй вимогу про визнання незаконними та скасування цих рішень.

Крім того, Постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 року № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» було ліквідовано Широківський район Дніпропетровської області та одночасно утворено Криворізький район Дніпропетровської області.

Згідно п.п. 2 п. 4 Постанови від 17.07.2020 року № 807-ІХ повноваження депутатів районних рад у районах, ліквідованих відповідно до п. 3 Постанови, припиняються в день набуття повноважень депутатів районних рад, обраних на перших виборах до районних рад у районах, утворених відповідно до п. 1 Постанови.

Рішенням І сесії Криворізької районної ради VIII скликання від 08.12.2020 р. № І-І/VIII "Про визнання повноважень депутатів Криворізької районної ради VIII скликання", визнано повноваження депутатів Криворізької районної ради Дніпропетровської області такими, що набрали чинності.

Рішенням І сесії Криворізької районної ради VIII скликання від 15.12.2020 р. № І-І/VIII "Про початок припинення шляхом реорганізації Апостолівської районної ради, Софіївської районної ради, Широківської районної ради в результаті приєднання до Криворізької районної ради Дніпропетровської області" вирішено розпочати процедуру реорганізації Широківської районної ради Дніпропетровської області в результаті приєднання до Криворізької районної ради Дніпропетровської області.

Таким чином, повноваження Широківської районної ради вважаються припиненими з 08.12.2020 р., а Криворізька районна рада з дня набуття нею повноважень (08.12.2020 р.) є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Широківської районної ради, в тому числі відносно права засновника юридичних осіб комунальної форми власності.

Разом з тим, слід зазначити, що припинення юридичної особи - це процедура, результатом якої є припинення юридичної особи, тобто внесення запису про припинення юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, після чого така юридична особа перестає існувати.

Процедура припинення регулюється багатьма нормативно-правовими актами, зокрема Цивільним та Господарським кодексами України, Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» та іншими законодавчими актами спеціального характеру.

Загальний порядок припинення юридичної особи встановлюють Цивільний та Господарський кодекси України.

Згідно ст. 59 ГК України припинення суб`єкта господарювання здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Частинами 3, 4 ст. 105 ЦК України встановлено, що учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється. Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи. До комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.

У відповідності до ч. 8 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» у разі приєднання юридичних осіб здійснюється державна реєстрація припинення юридичних осіб, що припиняються у результаті приєднання, та державна реєстрація змін до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі, щодо правонаступництва юридичної особи, до якої приєднуються. Приєднання вважається завершеним з дати державної реєстрації змін до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі, щодо правонаступництва юридичної особи, до якої приєднуються.

Згідно із п.п. 14 та 15 ч. 3 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості щодо державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб: дані про юридичних осіб правонаступником яких є зареєстрована юридична особа та дані про юридичних осіб - правонаступників.

В Єдиному державному реєстрі міститься інформація, що Широківська районна рада перебуває в стані припинення, запису про її припинення до реєстру не внесено, тобто станом на момент звернення з цим позовом були відсутні відомості щодо припинення її як юридичної особи, а також відомості щодо правонаступників.

При цьому, в Єдиному державному реєстрі міститься інформація щодо двох окремих самостійних юридичних осіб Широківської районної ради () та Криворізької районної ради Дніпропетровської області ().

У зв`язку із цим, колегія суддів вважає правильним залучення в якості співвідповідача Криворізьку районну раду Дніпропетровської області, як правонаступника прав та обов`язків Широківської районної ради, яка перебуває в процесі ліквідації (публічне правонаступництво).

В той же час, позивачем також було заявлено вимогу про скасування запису № 003000358 від 04.11.2020 року про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, проведену державним реєстратором Широківської районної державної адміністрації стосовно КП Широківської районної ради Дніпропетровської області "Сільськогосподарське підприємство "Широківське".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21 жовтня 2020 року Широківською районною радою було прийнято рішення № 608-57/VIІ "Про затвердження Акта приймання - передачі цілісного майнового комплексу КП Широківської районної ради Дніпропетровської області Сільськогосподарське підприємство Широківське у комунальну власність Широківської селищної ради".

На підставі цього акту за заявою Широківської селищної ради державним реєстратором Широківської районної державної адміністрації 04.11.2020 р. було проведено державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу (номер запису 003000358), відповідно до якої відбулась зміна складу засновників та місцезнаходження юридичної особи.

Апеляційний суд зауважує, що згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у п. 48-49 постанови від 18.06.2019 у справі № 923/705/18 (провадження № 12-271гс18) спір про скасування рішення та/чи запису про державну реєстрацію прав чи обтяжень у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у якому позивачем є особа, яка не була заявником щодо вчинення відповідних реєстраційних дій, а відповідачем - державний реєстратор, що вчинив відповідні дії за заявою іншої особи, є приватноправовим. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення та/чи запису про проведену державну реєстрацію права має бути особа, право якої зареєстровано, а тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін.

У постанові від 04.09.2018 у справі №823/2042/16 Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права оренди земельної ділянки має розглядатися як спір, що пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на земельну ділянку іншою особою, за якою зареєстровано аналогічне право щодо тієї ж земельної ділянки. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Крім того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: від 04.02.2021 у справі № 912/2509/19 зроблено правовий висновок про те, що: «відповідно до законодавства, яке регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб (з урахуванням внесених до нього змін), право ініціювати реєстрацію змін до відомостей про розмір статутного капіталу, розміри часток у статутному капіталі чи склад учасників товариства мають позивач або уповноважена ним особа (у разі ухвалення судового рішення про задоволення позову).

Така реєстрація в державному реєстрі здійснюється (у тому числі за ініціативою позивача) з метою фіксації змін відомостей про юридичну особу, засвідчення державою таких змін, що відбулися на підставі відповідних юридичних фактів.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги в частині скасування запису про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, не врахував, що оспорюваним записом було здійснено державну реєстрацію змін до відомостей про КП "СП "Широківське" щодо зміни складу засновників та місцезнаходження.

В результаті таких змін відбулися також зміни в правовому статусі підприємства (т. 1 а.с. 39-41).

Так, відповідно до п. 1.1. Статуту (в новій редакції, затвердженій рішенням Широківської селищної ради від 22.10.2020 № 1147-38/VII) Комунальне підприємство Сільськогосподарське підприємство "Широківське" Широківської селищної ради є юридичною особою публічного права та належить до комунальної власності територіальної громади Широківської селищної ради (т. 1 а.с. 16).

Згідно п. 1.2 Статуту засновником, власником та органом управління підприємства є Широківська селищна рада () надалі власник. Підприємство є підпорядкованим, підконтрольним та підзвітним власнику (т. 1 а.с. 17).

Таким чином, Широківська селищна рада набула корпоративні права внаслідок прийняття оскаржуваних рішень та проведення державної реєстрації відповідних змін до відомостей про юридичну особу.

При цьому вказана особа не була залучена позивачем як співвідповідач у справі № 904/4109/21, чим було порушено вимоги щодо суб`єктного складу сторін у даному спорі.

Відтак, доводи апелянта в цій частині апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження.

Щодо незалучення судом до участі у справі Широківську селищну раду як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Матеріалами справи підтверджується, що Широківська селищна рада подавала до Господарського суду Дніпропетровської області заяву вих. № б/н від 26.05.2021 року про її залучення у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Ухвалою суду від 07.06.2021 було відмовлено у задоволенні заяви Широківської селищної ради вих. № б/н від 26.05.2021 року про її залучення у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

В свою чергу, звертаючись з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.06.2021, апелянт, серед іншого, вказував на порушення судом норм процесуального права, що виразилося у незалученні його до участі у справі № 904/4109/21.

Відповідно до ст. 254 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 255 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 255 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається. Після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи.

Апеляційний суд наголошує, що вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, лише тоді, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 19 червня 2018 року у справі № 910/18705/17, від 11 липня 2018 року по справі № 911/2635/17, від 03 червня 2019 року у справі № 910/6767/17, від 25 жовтня 2019 року у справі № 910/16430/14, від 05 травня 2020 року у справі № 910/9254/18; ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 504/2457/15-ц.

Колегія суддів зауважує, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 07.06.2021 у справі №904/4109/21 було визнано незаконними та скасовані рішення Широківської районної ради:

- № 589-56/VII від 25.09.2020 "Про передачу цілісного майнового комплексу КП Широківської районної ради "Сільськогосподарське підприємство "Широківське" із спільної власності територіальних громад сіл, селищ Широківського району у комунальну власність Широківської територіальної громади Широківської селищної ради";

- №608-57/VII від 21.10.2020 "Про затвердження акта приймання - передачі цілісного майнового комплексу: КП Широківської районної ради Дніпропетровської області "Сільськогосподарське підприємство "Широківське" у комунальну власність Широківської селищної ради".

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції встановив, що 25 вересня 2020 року Широківська районна рада прийняла рішення №589-56/VІІ "Про передачу цілісного майнового комплексу КП Широківської районної ради "Сільськогосподарське підприємство "Широківське" із спільної власності територіальних громад сіл, селищ Широківського району у комунальну власність Широківської територіальної громади Широківської селищної ради".

Вказаним рішенням визначено наступне:

1. Передати ЦМК КП Широківської районної ради "Сільськогосподарське підприємство "Широківське" у комунальну власність та сферу управління Широківської селищної ради до 25.10.2020 р.

2. Передати Широківській селищній раді всі повноваження, права та обов`язки засновника юридичної особи.

3. З моменту передачі ЦМК КП Широківської районної ради "Сільськогосподарське підприємство "Широківське" із спільної власності територіальних громад Широківського району до комунальної власності Широківської селищної ради виходить із засновників вищезазначеного підприємства.

21 жовтня 2020 року Широківською районною радою було прийнято рішення № 608-57/VIІ "Про затвердження Акта приймання - передачі цілісного майнового комплексу КП Широківської районної ради Дніпропетровської області Сільськогосподарське підприємство Широківське у комунальну власність Широківської селищної ради".

При цьому суд мотивував своє рішення, серед іншого, тим, що: «…передача відповідачем ЦМК КП "СП "Широківське" із спільної власності громад Широківського району в комунальну власність Широківської селищної ради могла відбутися лише за умови наявності двох складових, а саме: якщо спірне підприємство має важливе значення для забезпечення комунально-побутових і соціально-культурних потреб Широківської селищної громади, а також якщо підприємство задовольняє колективні потреби виключно Широківської територіальної громади».

Судом також залишено поза увагою, що Широківська селищна рада укладала акт приймання передачі цілісного майнового комплексу КП «СП «Широківське» та прийняла його разом з усіма повноваженнями, правами та обов`язками засновиника, відповідно до рішення Широківської районної ради від 25.09.2020.

Таким чином, суд розглянув й вирішив спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення господарським судом першої інстанції є апелянт, а в оскаржуваному судовому рішенні містяться судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, зокрема, щодо права на отримання в комунальну власність спірного майна - ЦМК КП "СП "Широківське".

Апеляційний суд звертає увагу, що в такому випадку, прийняте рішення порушує не лише матеріальні права особи, не залученої до участі у справі, а й її процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 910/22354/15, від 09.06.2018 у справі № 910/18705/17, від 19.06.2018 у справі № 904/1192/16 та від 11.07.2018 у справі № 910/2635/17 полягає в тому, що судове рішення, оскаржуване не залученою собою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення господарським судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Питання обґрунтування особою власного процесуального інтересу щодо порушених прав вирішується після відкриття апеляційного провадження (постанова Касаційного господарського суду від 06.08.2018 у справі 910/14369/16, постанова об`єднаної палати КГС від 21.02.2019 у справі №908/1141/15-г).

Усталеною судовою практикою Верховного Суду, зокрема в постановах від 10.05.2018 у справі №910/22354/15, від 11.07.2018 у справі №911/2635/17, від 11.12.2018 у справі №916/2878/14 визначено алгоритм дій суду в разі порушення апеляційного провадження за апеляційною скаргою не залученої до участі у справі особи, який полягає в наступному.

Після прийняття апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, суд апеляційної інстанції з`ясовує, чи прийнято оскаржуване судове рішення безпосередньо про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника і які конкретно. Встановивши такі обставини, суд вирішує питання про залучення скаржника до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Порядок залучення судом до участі у справі цієї особи врегульовано ст. 50 ГПК України, відповідно до ч. ч. 1, 4 якої таке залучення (у тому числі за ініціативою суду) у спрощеному провадженні відбувається до початку першого судового засідання шляхом постановлення ухвали.

Одночасно ст. 281 ГПК України, яка визначає порядок ухвалення судових рішень судом апеляційної інстанції, чітко розмежоване, що за наслідками розгляду апеляційної скарги суд ухвалює постанову (ч. 1), натомість процедурні питання (до яких належить і питання залучення учасників справи) вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.

Безумовним наслідком залучення судом апеляційної інстанції до участі у справі особи, про права, обов`язки та (або) інтереси якої прийнято рішення у справі, є скасування оскаржуваного судового рішення на підставі п. 4 ч. 3 ст. 277 ГПК України, оскільки таке порушення норм процесуального права є в будь-якому випадку підставою для скасування рішення місцевого господарського суду з ухваленням судом апеляційної інстанції нового судового рішення.

Отже, суд апеляційної інстанції насамперед має з`ясувати, чи прийнято оскаржуване судове рішення безпосередньо про права, обов`язки, інтереси скаржника, після встановлення таких обставин вирішити питання про залучення зазначеної особи як третьої особи шляхом винесення відповідної ухвали, а от питання про скасування судового рішення згідно з правилами статті 281 ГПК України вирішується шляхом ухвалення окремого судового рішення у формі постанови.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України метою апеляційного перегляду справи є перевірка апеляційним судом правильності й законності рішення суду першої інстанції, а спосіб досягнення цієї мети - розгляд справи по суті повторно. При цьому в разі допущення процесуальних порушень, перелічених у ч. 3 ст. 277 ГПК України, рішення суду першої інстанції підлягає обов`язковому скасуванню, тому у цьому випадку суд апеляційної інстанції після скасування такого рішення зобов`язаний здійснити повторний розгляд заявлених позовних вимог по суті в повному обсязі незалежно від доводів апеляційної скарги, що прямо випливає зі змісту зазначеної процесуальної норми та положень ч. 4 ст. 269 ГПК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11.07.2018 року у справі № 911/2635/17, від 03.04.2019 у справі № 909/68/18; постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладені у постанові від 14.08.2019 р. у справі №62/112.

Встановивши вищенаведені обставини та з урахуванням змісту судового рішення, колегія суддів, з`ясувавши, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 07.06.2021 у справі №904/4109/21 вирішено питання щодо прав, свобод, інтересів та обов`язків Широківської селищної ради, ухвалою від 28.10.2021 залучила її до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів.

Враховуючи приписи п. 4 ч. 3 ст. 277 ГПК України та зважаючи на те, що допущено Господарським судом Дніпропетровської області порушення норм процесуального права є безумовною підставою для скасування судового рішення, колегія суддів доходить висновку про обгрунтованість доводів в цій частині апеляційної скарги та необхідність скасування рішення від 07.06.2021, що є наслідком повторного розгляду справи №904/4109/21

Обов`язок розгляду апеляційним судом заявлених позовних вимог по суті в повному обсязі незалежно від доводів апеляційної скарги, прямо передбачений ч. 4 ст. 269 ГПК України.

Так, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Широківської районної ради від 12 червня 2012 року № 181-23/УІ, створене комунальне підприємство Широківської районної ради "Сільськогосподарське підприємство "Широківське", , затверджено його Статут, сектору районної ради з питань спільної комунальної власності територіальних громад району доручене внести зміни до переліку об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ Широківського району, затвердженого рішенням районної ради від 30.12.2011 р. № 138-17/VІ "Про затвердження переліку об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ Широківського району".

Державна реєстрація створення підприємства здійснена державним реєстратором 26.06.2012 р. (номер реєстраційної дії 0000629).

Згідно ст. 191 Цивільного кодексу України, підприємство є єдиним майновим комплексом, що використовується для здійснення підприємницької діяльності. До складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом. Підприємство або його частина можуть бути об`єктом купівлі-продажу, застави, оренди та інших правочинів.

Конституційний суд України у рішенні від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012 дійшов висновку, що підприємство - це окремий об`єкт права власності, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу.

Пунктом 1.2 розділу 1 Статуту КП "СП "Широківське" визначено, що комунальне підприємство засноване на спільній власності територіальних громад сіл, селищ Широківського району.

Отже, КП "СП "Широківське", як єдиний майновий комплекс, становить об`єкт права спільної власності сіл, селищ Широківського району Дніпропетровської області, управління яким в інтересах цих громад здійснює районна рада.

01 серпня 2012 року Широківська районна рада прийняла рішення № 193-24/VI "Про внесення змін до переліку об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ Широківського району", яким було включено комунальне підприємство Широківської районної ради "Сільськогосподарське підприємство "Широківське" до Переліку об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ Широківського району.

Згідно ст. 2 ЦК України, учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (далі - особи). Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

За змістом статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За приписами ст. 318 ЦК України, суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Одним з учасників спільної власності щодо КП "СП "Широківське" є Новолатівська об`єднана територіальна громада. Так, на підставі рішення №295-9/УП від 15.08.2016 р. Новолатівська сільська рада вирішила об`єднатися з територіальними громадами сіл Новоселівка, Інгулець, Латівка, Новолатівка, Стародобровільське, Зелена Балка, Курганка, Макарівка, Нове, Червоний Ранок, Шведове Широківського району в Новолатівську територіальну громаду з центром в селі Новолатівка.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24 травня 2017 р. № 348-р "Про затвердження переліку спроможних об`єднаних територіальних громад, у яких відбулися перші вибори депутатів сільської, селищної, міської ради та відповідного сільського, селищного, міського голови у 2016 році" Новолатівська об`єднана територіальна громада включена до Переліку створених територіальних громад (пункт 47 Переліку).

Відповідно до інформації Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області на території Новолатівської сільської ради за КП "СП "Широківське" рахуються земельні ділянки загальною площею 3 258,0000 га.

Рішенням Новолатівської сільської ради Широківського району Дніпропетровської області від 10.10.2017 було вирішено надати згоду на прийняття до комунальної власності Новолатівської об`єднаної територіальної громади комунального підприємства Широківської районної ради Дніпропетровської області "Сільськогосподарське підприємство "Широківське" (), із спільної власності територіальних громад сіл і селищ Широківського району, як таке, що здійснює свою діяльність суто на землях Новолатівської сільської ради.

Відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону України "Про добровільне об`єднання територіальних громад" об`єднана територіальна громада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків територіальних громад, що об`єдналися, з дня набуття повноважень сільською, селищною, міською радою, обраною такою об`єднаною територіальною громадою.

Статтею 41 Конституції України, п. 2 ч. 1 ст.З, ст.321 Цивільного кодексу України встановлено, що ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Згідно зі ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Комунальна власність - самостійна форма власності, яка за Конституцією України, є власністю територіальної громади.

14 грудня 2017 року на виконання пункту 2 рішення від 10.10.2017, Новолатівська сільська рада Широківського району Дніпропетровської області звернулась до Голови Широківської районної ради з Клопотанням № 482/2-04 про передачу у комунальну власність Новолатівської сільської територіальної громади підприємства спільної власності територіальних громад сіл і селищ Широківського району.

Клопотання розглянуто не було, будь-яке рішення відповідачами з питання передачі до комунальної власності Новолатівської об`єднаної територіальної громади комунального підприємства Широківської районної ради Дніпропетровської області "Сільськогосподарське підприємство "Широківське" не приймалось.

За змістом ч.ч. 1-4 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом. Територіальні громади сіл, селищ, міст, районів у містах безпосередньо або через органи місцевого самоврядування можуть об`єднувати на договірних засадах на праві спільної власності об`єкти права комунальної власності, а також кошти місцевих бюджетів для виконання спільних проектів або для спільного фінансування (утримання) комунальних підприємств, установ та організацій і створювати для цього відповідні органи і служби. Районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об`єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад.

18 серпня 2020 року Широківська районна рада направила Новолатівському сільському голові лист № 02-17/265/0/-20 з проханням надати згоду на передачу комунальних підприємств, установ організацій, в тому числі КП Широківської районної ради "Сільськогосподарське підприємство "Широківське", та об`єктів нерухомого майна із спільної власності територіальних громад сіл, селищ Широківського району у комунальну власність Широківської селищної ради.

У відповідь, Новолатівська сільська рада прийняла рішення від 04.09.2020 р. № 1258-51/VII, яким відмовила Широківській районній раді у наданні згоди на відчуження, про що зазначено у рішенні №589-56/VІІ Широківська районна ради від 25.09.2020

Натомість, 25 вересня 2020 року Широківська районна рада прийняла рішення №589-56/VІІ "Про передачу цілісного майнового комплексу КП Широківської районної ради "Сільськогосподарське підприємство "Широківське" із спільної власності територіальних громад сіл, селищ Широківського району у комунальну власність Широківської територіальної громади Широківської селищної ради".

Цим рішенням визначено наступне:

1. Передати ЦМК КП Широківської районної ради "Сільськогосподарське підприємство "Широківське" у комунальну власність та сферу управління Широківської селищної ради до 25.10.2020 р.

2. Передати Широківській селищній раді всі повноваження, права та обов`язки засновника юридичної особи.

3. З моменту передачі ЦМК КП Широківської районної ради "Сільськогосподарське підприємство "Широківське" із спільної власності територіальних громад Широківського району до комунальної власності Широківської селищної ради виходить із засновників вищезазначеного підприємства.

21 жовтня 2020 року Широківською районною радою було прийнято рішення № 608-57/VIІ "Про затвердження Акта приймання - передачі цілісного майнового комплексу КП Широківської районної ради Дніпропетровської області Сільськогосподарське підприємство Широківське у комунальну власність Широківської селищної ради".

На підставі цього акту за заявою Широківської селищної ради державним реєстратором Широківської районної державної адміністрації 04.11.2020 р. було проведено державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу (номер запису 003000358), відповідно до якої відбулась зміна складу засновників та місцезнаходження юридичної особи.

Апеляційний суд зауважує, що згідно ч. 1 та 2 ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються законом власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Майно районних/обласних рад є майном спільної власності місцевих територіальних громад, тобто селищної, сільської, міської громади, які розташовані на території такого району/області. Це прямо випливає із ч. 1 ст. 142 Конституції України та абз. 2-3 п. 10 розділу 5 Закону Про місцеве самоврядування в Україні.

Пунктом 10 Розділу V "Прикінцевих та перехідних положень" Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що "майно, передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах, є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст, управління яким відповідно до Конституції України здійснюють районні та обласні ради або уповноважені ними органи. Відчуження зазначеного майна здійснюється лише за рішенням власника або уповноваженого ним органу.

Таким чином, правовий режим майна спільної власності територіальних громад визначається не учасниками, а законом. Це означає, що для випадків, коли зміна правового режиму - обов`язок передати майно спільної власності територіальних громад району у комунальну власність конкретної територіальної громади згода інших територіальних громад для такої передачі не потрібна.

Разом з тим, необхідно зауважити, що обов`язкова передача майна була запроваджена Законом України № 1009-IX від 17.11.2020, яким п. 10 Розділу V доповнено абз. 4, згідно якого правонаступник районної ради району, ліквідованого Верховною Радою України, після припинення відповідних районних рад як юридичних осіб, але не пізніше 1 липня 2021 року, зобов`язаний передати у комунальну власність територіальних громад усі об`єкти спільної власності територіальних громад району, які знаходяться на території цих територіальних громад, відповідно до розмежування видатків між бюджетами, встановлених Бюджетним кодексом України.

В той же час, вказаний Закон набув чинності 06.12.2020, тобто після прийняття оскаржуваних рішень, а відтак його положення не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Колегія суддів зауважує, що при передачі установ, комунальних підприємств, як цілісних об`єктів, змінюється засновник - ним стає відповідна місцева рада.

Як вбачається з тексту рішення Широківської районної ради від 25 вересня 2020 року №589-56/VП, необхідність передачі ЦМК КП "СП "Широківське" із спільної власності територіальних громад сіл, селищ Широківського району у комунальну власність Широківської територіальної громади відповідач-1 обґрунтував посиланням на Закон України "Про добровільне об`єднання територіальних громад".

Так, пунктом 7 Прикінцевих положень ЗУ "Про добровільне об`єднання територіальних громад", закріплено наступне положення: Установити, що до 1 січня 2020 року районні ради районів, у яких утворено об`єднані територіальні громади, зазначені у пункті 6 цього розділу, здійснюють передачу із спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст у власність таких об`єднаних територіальних громад відповідних бюджетних установ, розташованих на їхній території, відповідно до розмежування видатків між бюджетами, визначеного Бюджетним кодексом України.

Аналогічне положення закріплене в п. 49 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України, чинного на дату прийняття оскаржуваного рішення, відповідно до якого, районні ради здійснюють передачу із спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст у власність об`єднаних територіальних громад, що створюються згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, відповідних бюджетних установ, розташованих на їхній території, відповідно до розмежування видатків між бюджетами, визначеного цим Кодексом.

Згідно п. 12 ч. 1 ст. 2 Бюджетного кодексу України, бюджетні установи - органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також організації, створені ними у встановленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідно державного бюджету чи місцевого бюджету. Бюджетні установи є неприбутковими.

Відповідно до ч. 3 ст. 83 Цивільного кодексу України, Установою є організація, створена однією або кількома особами (засновниками), які не беруть участі в управлінні нею, шляхом об`єднання (виділення) їхнього майна для досягнення мети, визначеної засновниками, за рахунок цього майна.

Згідно п. 2.10 розд. 2 Класифікатора організаційно-правових форм господарювання, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 28 травня 2004 р. № 97 (далі Класифікатор), Установа - організація, створена однією або кількома особами (засновниками), які не беруть участі в управлінні нею, шляхом об`єднання (виділення) їхнього майна для досягнення мети, визначеної засновниками, за рахунок цього майна.

Відповідно до п. 3.1 розд. 3 Класифікатора, Підприємство - самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Підприємства можуть створюватись як для здійснення підприємництва, так і для некомерційної господарської діяльності. Підприємство, якщо законом не встановлено інше, діє на основі статуту. Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків, печатку із своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом. Підприємство не має у своєму складі інших юридичних осіб.

В п. 2.1 Статуту КП "СП "Широківське" визначено, що підприємство створене з метою здійснення підприємницької діяльності, тобто для отримання доходів.

Таким чином, п. 7 Прикінцевих положень ЗУ "Про добровільне об`єднання територіальних громад" та п. 49 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України не встановлюють порядок, яким повинен був керуватись відповідач-1 під час вирішення питання про передачу із спільної власності громад КП "СП "Широківське", адже, майновий комплекс не є бюджетною установою

Поміж іншого, згідно п. 1 ч. 9 ст. 60 ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні", сільські, селищні, міські, районні в містах (у разі їх створення) ради мають право вносити пропозиції про передачу або продаж у комунальну власність відповідних територіальних громад підприємств, установ та організацій, їх структурних підрозділів та інших об`єктів, що належать до державної та інших форм власності, якщо вони мають важливе значення для забезпечення комунально-побутових і соціально-культурних потреб територіальних громад.

Крім того, як передбачено абз. 1-3 п. 10 Закону розділу V Прикінцеві та Перехідні положення Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" за пропозицією сільських, селищних, міських рад районні, обласні ради повинні приймати рішення про передачу до комунальної власності відповідних територіальних громад окремих об`єктів, спільної власності територіальних громад, які знаходяться на їх території і задовольняють колективні потреби виключно цих територіальних громад.

Враховуючи зазначені норми права, передача відповідачем ЦМК КП "СП "Широківське" із спільної власності громад Широківського району в комунальну власність Широківської селищної ради могла відбутися лише за умови наявності двох складових, а саме: якщо спірне підприємство має важливе значення для забезпечення комунально-побутових і соціально-культурних потреб Широківської селищної громади, а також якщо підприємство задовольняє колективні потреби виключно Широківської територіальної громади.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Основними засадами судочинства, закріпленими у ст. 129 Конституції України, є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Як передбачено ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Апеляційний суд наголошує, що Широківською селищною радою не надано суду належних та допустимих доказів того, що Комунальне підприємство Сільськогосподарське підприємство "Широківське" забезпечує комунально-побутові і соціально-культурні потреби Широківської селищної громади, а також задовольняє колективні потреби виключно Широківської територіальної громади, й матеріали справи таких доказів не містять.

В той же час, відповідно до ч. 3 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" матеріальною і фінансовою основою органів місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

А згідно п. 35 ч. 1 ст. 64 Бюджетного кодексу України до доходів загального фонду бюджетів сільських, селищних, міських територіальних громад належить частина чистого прибутку (доходу) комунальних унітарних підприємств та їх об`єднань, що вилучається до бюджету, в порядку, визначеному відповідними місцевими радами.

Матеріалами справи підтверджується, що господарська діяльність КП "СП "Широківське" провадиться на землях, що належать саме позивачу - Новолатівській ОТГ, зокрема, на вказаних земельних ділянках вирощується врожай, від продажу якого утворюється дохід підприємства.

При цьому кінцевим бенефіціаром доходів КП "СП "Широківське", отриманих за результатами здійснення господарської діяльності з виробництва сільськогосподарської продукції є територіальні громади Широківського району, до яких, в тому числі, належить Новолатівська ОТГ.

17.10.2019 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" від 20.09.2019 № 132-IX, яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України і змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Згідно зі статтею 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У розумінні положень наведеної норми на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006 визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За приписами частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зазначений вище підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд, оцінюючи фактичні обставини справи, звертаючись до балансу вірогідностей, вирішуючи спір, виходив із того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів, що запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 Господарського процесуального кодексу України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

У пунктах 1 - 3 частини 1 статті 237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення ЄСПЛ від 27.10.1993 у справі "DOMBO BEHEERB.V. v. THE NETHERLANDS").

Оцінивши всі докази, які наявні в матеріалах справи, у їх сукупності та логічному взаємозв`язку, апеляційний суд доходить висновку про більшу вірогідність існування обставин, на які посилався позивач, а саме що КП СП "Широківське" не задовольняє колективні потреби виключно Широківської територіальної громади, що виключає можливість передачі вказаного майна у комунальну власність Широківської селищної ради на цих правових підставах.

До того ж, слід зауважити, що рішення від 25.09.2020 року та від 21.10.2010 року не обумовлювалися п. 1 ч. 9 ст. 60 ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні" та/або абз. 1-3 п. 10 Закону розділу V Прикінцеві та Перехідні положення Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

При цьому колегія суддів відхиляє аргументи апелянта про відсутність порушень прав позивача оспорюваними рішеннями, з огляду на те, що він продовжує отримувати земельний податок, оскільки відчуження КП СП "Широківське" істотним чином впливає на майнові інтереси Новолатівської ОТГ, яка позбавляється надходжень до загального фонду бюджету за рахунок чистого прибутку спільного підприємства.

Щодо посилань скаржника на ч.ч. 5, 6 ст. 60 ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні", апеляційний суд зазначає таке.

Вказаними положеннями Закону передбачено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Доцільність, порядок та умови відчуження об`єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Доходи від відчуження об`єктів права комунальної власності зараховуються до відповідних місцевих бюджетів і спрямовуються на фінансування заходів, передбачених бюджетами розвитку.

В свою чергу, згідно ч. 8 ст. 60 ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні" право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

За приписами п. 30 ч. 1 ст. 26 ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що включно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання, зокрема, про прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об`єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, прийняття рішення про здійснення державно-приватного партнерства щодо об`єктів комунальної власності, у тому числі на умовах концесії, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади.

Відтак, визначати правову долю об`єктів комунальної власності, в тому числі тих, що перебувають у спільній власності сіл, селищ, міст та знаходяться в управлінні районної ради, шляхом прийняття відповідних рішень, мають право безпосередньо територіальні громади сіл, селищ, міст або їх представницькі органи відповідні ради. Районна рада може здійснювати повноваження щодо відчуження комунального майна із спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст виключно у випадку надання їі на підставі ч. 2 ст. 10 ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні" цих повноважень відповідною радою, яка представляє інтереси громади власника.

Проте, Новолатівська сільська рада не наділяла Широківську районну раду повноваженнями на відчуження ЦМК КП СП ШИРОКІВСЬКЕ".

Більше того, як свідчать матеріали справи, рішенням від 04.09.2020р. № 1258-51/VІІ було взагалі відмовлено відповідачу-1 у наданні таких повноважень.

З огляду на що, доводи апелянта про те, що Широківська районна рада під час прийняття рішення про відчуження спірного підприємства із спільної власності громад Широківського району діяла як уповноважений орган власника майна, в розумінні ч. 8 ст. 60 ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні", є такими, що не відповідають встановленим фактичним обставинам справи та не грунтуються на вимогах Закону.

Зважаючи на викладене, право спільної власності Новолатівської ОТГ на КП СП ШИРОКІВСЬКЕ", на рівні з іншими територіальними громадами Широківського району, є непорушним. Розпорядження цим підприємством без згоди Новолатівської сільської ради, яка виконує повноваження представницького органу Новолатівської об`єднаної територіальної громади є неможливим.

Апеляційним судом встановлено, що позивач заперечував проти відчуження спірного майна із спільної власності та його передачу в комунальну власність Широківської селищної ради і матеріали справи не містять доказів надання ним згоди на проведення таких операцій.

Так само, відповідачем-1 не доведено належними доказами, що оспорювані рішення приймалися ним в інтересах територіальних громад, зокрема Новолатівської ОТГ в той час, як за приписами ч. 7 ст. 60 ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні" майнові операції, які здійснюються органами місцевого самоврядування з об`єктами права комунальної власності, не повинні ослаблювати економічних основ місцевого самоврядування, скорочувати обсяги доходів місцевих бюджетів, зменшувати обсяг та погіршувати умови надання послуг населенню.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (RYSOVSKYY v. UKRAINE, № 29979/04, § 70, ЄСПЛ, від 20 жовтня 2011 року).

Згідно з практикою ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. BULGARIA»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11).

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31-32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції» («CANTONI v. FRANCE»), заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява «№ 20372/11).

Європейський суд з прав людини вказав, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» (Miragall Escolano and others v. Spain, заява № 38366/97) may рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (Perez de Rada Cavanilles v. Spain) ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п. 1 cт. 6 Конвенції.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Проте, приймаючи оспорювані рішення, Широківська районна рада не діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність / відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 912/1856/16 та від 14 травня 2019 року у справі № 910/11511/18.

Згідно з положеннями статей 2, 4, 5 ГПК України, статей 15, 16 ЦК України підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення. Отже задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем відповідно до вимог процесуального законодавства обставин щодо наявності в нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу). А також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту (правова позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду наведена в постанові від 09.10.2018р. у справі № 910/2062/18).

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 16.10.2019 року у справі № 525/505/16-ц).

За таких умов, встановивши, що рішення Широківської районної ради № 589-56/VII від 25.09.2020 року "Про передачу цілісного майнового комплексу КП Широківської районної ради Дніпропетровської області "Сільськогосподарське підприємство "Широківське" із спільної власності територіальних громад сіл, селищ Широківського району у комунальну власність Широківської територіальної громади Широківської селищної ради та рішення Широківської районної ради № 608-57/VII від 21.10.2020 року "Про затвердження Акта приймання - передачі цілісного майнового комплексу: КП Широківської районної ради Дніпропетровської області "Сільськогосподарське підприємство "Широківське" у комунальну власність Широківської селищної ради є незаконними та порушують права позивача, апеляційний суд доходить висновку про обгрунтованість позовних вимог в цій частині позову та наявність достатніх правових підстав для їх задоволення.

При цьому суд зважає на допущену технічну описку позивачем у назві рішення 25.09.2020 року, що полягає у пропуску в прохальній частині позову по тексту рішення словосполучення «Дніпропетровської області» та задовольняє позовні вимоги з урахуванням правильного найменування, що не є зміною предмету позову та виходом за межі позовних вимог.

Водночас, з приводу позовної вимоги про скасування запису № 003000358 від 04.11.2020 року про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, необхідно звернути увагу на тому, що процесуальний статус відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору відрізняється за обсягом прав та обов`язків (правова позиція Верховного Суду у постанові від 24.03.2021 у справі № 1316/364/12, провадження № 61-7023св20).

У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому (на цьому наголосив Верховний Суд у своїй постанові від 28.04.2021 у справі № 707/2-1006/2011, провадження № 61-5425св20).

Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного суду від 20 січня 2021 року у справі № 203/2/19 (провадження № 61-6983св20).

Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутності визначенні процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

За таких умов, встановивши, що позовні вимоги про скасування запису № 003000358 від 04.11.2020 року про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, проведену державним реєстратором Широківської районної державної адміністрації стосовно КП Широківської районної ради Дніпропетровської області "Сільськогосподарське підприємство "Широківське", пред`явлені до Широківської районної ради та Криворізької районної ради Дніпропетровської області, тобто до неналежного відповідача, оскільки фактично стосуються Широківської селищної ради, котра повинна відповідати за позовом, як особа, право якої зареєстровано у реєстрі оскаржуваним записом та оспорюється позивачем, з огляду на невизначення позивачем її як співвідповідача та не передбачену процесуальним законом можливість суду залучення до участі у справі співвідповідача за власною ініціативою, колегія суддів відмовляє у їх задоволенні.

Враховуючи все вищевикладене, апеляційний господарський суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, що є наслідком часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та перегляду справи (розгляду справи по суті повторно).

Частиною 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи результат перегляду справи в апеляційному порядку, а саме у зв`язку з тим, що рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.06.2021 у справі № 904/4109/21 було скасовано та прийнято нове про часткове задоволення позову, з огляду на фактичний результат вирішення спору та апеляційної скарги, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору: за подання позовної заяви підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача пропорційно задоволеним позовним вимогам (2/3), а за подання апеляційної скарги Широківською селищною радою - підлягають стягненню з позивача на користь заявника пропорційно задоволеним вимогам апеляційної скарги, що виразилося у відмові в задоволенні позовної вимоги про скасування запису № 003000358 від 04.11.2020 року про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, проведену державним реєстратором Широківської районної державної адміністрації стосовно КП Широківської районної ради Дніпропетровської області "Сільськогосподарське підприємство "Широківське" (1/3).

Керуючись статтями 269, 270, 275-279, 282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Широківської селищної ради на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.06.2021 у справі № 904/4109/21 задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.06.2021 у справі № 904/4109/21 скасувати.

Постановити нове рішення, про часткове задоволення позовних вимог.

Визнати незаконним та скасувати рішення Широківської районної ради () № 589-56/VII від 25.09.2020 року "Про передачу цілісного майнового комплексу Комунального підприємства Широківської районної ради Дніпропетровської області "Сільськогосподарське підприємство "Широківське" із спільної власності територіальних громад сіл, селищ Широківського району у комунальну власність Широківської територіальної громади Широківської селищної ради.

Визнати незаконним та скасувати рішення Широківської районної ради () № 608-57/VII від 21.10.2020 року "Про затвердження Акта приймання - передачі цілісного майнового комплексу: Комунального підприємства Широківської районної ради Дніпропетровської області "Сільськогосподарське підприємство "Широківське" у комунальну власність Широківської селищної ради.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Широківської районної ради (53700, Дніпропетровська область, Широківський район, смт. Широке, вул. Соборна, буд. 107; ) на користь Виконавчого комітету Новолатівської сільської ради (53711, Дніпропетровська область, Широківський район, с. Новолатівка, вул. Шкільна, буд. 18; ) витрати зі сплати судового збору за подання позову в розмірі 2 270,00 грн.

Стягнути з Криворізької районної ради (50002, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Кобилянського, буд. 152; ) на користь Виконавчого комітету Новолатівської сільської ради (53711, Дніпропетровська область, Широківський район, с. Новолатівка, вул. Шкільна, буд. 18; ) витрати зі сплати судового збору за подання позову в розмірі 2 270,00 грн.

Стягнути з Виконавчого комітету Новолатівської сільської ради (53711, Дніпропетровська область, Широківський район, с. Новолатівка, вул. Шкільна, буд. 18; ) на користь Широківської селищної ради (53700, Дніпропетровська обл., Широківський р-н., смт. Широке, Вул. Вишнева, буд. 6, ) витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3 405,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 15.12.2021

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя Л.А. Коваль

Суддя В.О. Кузнецов