ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
У Х В А Л А
15.12.2021 Справа № 905/668/20
Суддя Господарського суду Донецької області Фурсова С.М., розглянувши матеріали заяви ліквідатора арбітражного керуючого Ратушного А.І. про забезпечення позову
ліквідатор - арбітражний керуючий Ратушний А.І.
без виклику представників сторін
У провадженні судді Господарського суду Донецької області Фурсової С.М. перебуває справа №905/668/20 про банкрутство ТОВ «КП Комунекоресурси», щодо якого постановою суду від 24.12.2021 припинено процедуру розпорядження майном, визнано його банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру строком на 12 місяців.
На адресу суду 29.11.2021 надійшла заява ліквідатора у справі Ратушного А.І. про покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника Товариства з обмеженою відповідальністю «КП Комунекоресурси» на його засновників та керівників; покласти субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями ТОВ «КП Комунекоресурси» на осіб, що є засновником та виконувати повноваження керівників ТОВ «КП Комунекоресурси» - Будкова Дмитра Сергійовича (ІНН НОМЕР_1 ), ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 (ІНН НОМЕР_3 ); стягнути солідарно з ОСОБА_3 (ІНН НОМЕР_1 ), ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 (ІНН НОМЕР_3 ) на користь ТОВ «КП Комунекоресурси» рахунок № НОМЕР_4 в АТ КБ "Приватбанк" - грошові кошти в сумі 2 446 803,04 гривень.
Ухвалою Господарського суду Донецької області від 03.12.2021 постановлено призначити заяву ліквідатора арбітражного керуючого Ратушного А.І. про покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника на його засновників та керівників до розгляду у судовому засіданні на 20.12.2021 о 12:00 год.
На електрону пошту суду 14.12.2021 від ліквідатора арбітражного керуючого Ратушного А.І. надійшла заява про забезпечення позову, в якій останній просить суд: накласти арешт на рухоме та нерухоме майно, майнові та корпоративні права, грошові кошти, що належать на праві приватної власності ОСОБА_3 (інн НОМЕР_1 ), ОСОБА_1 (інн НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 (інн. НОМЕР_3 ) у межах розміру суми заяви про покладення субсидіарної відповідальності; заборонити ОСОБА_3 (інн НОМЕР_1 ), ОСОБА_1 (інн НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 (інн. НОМЕР_3 ) виїжджати за кордон та на тимчасово непідконтрольну державній владі України територію.
В обґрунтування заяви позивач посилається на те, що ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 під час виконання повноважень керівників ТОВ «КП Комунекоресурси» належні ТОВ «КП Комунекоресурси» майнові активи та грошові кошти були виведені на пов`язаних осіб, це призвело до неплатоспроможності ТОВ «КП Комунекоресурси» і визнанні його банкрутом, та відповідно завдало істотної матеріальної шкоди інтересам кредиторів, що охороняються законом. Враховуючи зазначене, з метою захисту законних прав та інтересів боржника і кредиторів, ліквідатор вважає за необхідне вжити заходів забезпечення позову з метою запобігання відчуження (переоформленню) ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 належних їм активів на третіх осіб, оскільки таке відчуження може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.
Крім того, ліквідатор у заяві зазначив, що ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 раніше були зареєстровані у м.Донецьк, та відповідно їх відповідей на запити розпорядника майна та ліквідатора, бухгалтерія, деякі документи ТОВ «КП Комунекоресурси» та майно (зокрема, катер та плавкран БМ-150 та ПК 0,5-1,0) знаходяться на тимчасово непідконтрольній Державній владі території України вважає, що вказані особи з метою уникнення від відповідальності можуть залишити підконтрольну Державній владі України територію.
Розглянувши заяву ліквідатора арбітражного керуючого Ратушного А.І. про забезпечення позову, суд вважає її такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ч. 6 ст. 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.
Згідно зі ст. 114 КУзПБ арбітражний керуючий у справі про неплатоспроможність фізичної особи користується всіма правами арбітражного керуючого відповідно до законодавства, у тому числі має право: запитувати та отримувати документи або їх копії від юридичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та від фізичних осіб за їхньою згодою щодо майна боржника - фізичної особи, у тому числі які містять конфіденційну інформацію та/або банківську таємницю; отримувати інформацію з державних реєстрів, у тому числі з бюро кредитних історій, у порядку, передбаченому законодавством; здійснювати огляд майна боржника; отримувати інформацію про рух коштів на рахунках боржника відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність".
Також, крім інших обов`язків передбачених КУзПБ, на арбітражного керуючого покладено обов`язок здійснення заходів щодо захисту майна боржника, передбачений п.2 ч.2 ст. 12 КУзПБ.
З метою захисту прав та інтересів кредиторів, а також збереження майнових активів боржника, господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в тому числі, на стадії ліквідаційної процедури вправі вжити заходів щодо забезпечення вимог кредиторів, які передбачені загальними положеннями ст.137 Господарського процесуального кодексу України, а також інших заходів, застосування яких, за переконанням суду, є необхідним у конкретному випадку, з урахуванням спеціальних норм Кодексу.
Відповідно до ст. 118 Кодексу України з процедур банкрутства Господарський суд має право за вмотивованим клопотанням сторін у справі про неплатоспроможність чи за своєю ініціативою вжити заходів для забезпечення вимог кредиторів. Заходи для забезпечення вимог кредиторів вживаються господарським судом у порядку та на умовах, визначених у Книзі третій цього Кодексу.
До заходів для забезпечення вимог кредиторів належать, зокрема:
заборона боржнику укладати правочини (договори);
зобов`язання боржника передати майно, інші цінності на зберігання третім особам;
вчинення або утримання від вчинення певних дій;
заборона боржнику розпоряджатися його нерухомим майном та цінними паперами;
накладення арешту на конкретне майно боржника;
інші заходи для збереження майна боржника;
заборона виїзду боржника за кордон.
Відповідно до ч. 1 ст. 40 Кодексу України з процедур банкрутства Господарський суд має право за клопотанням сторін або учасників справи чи за своєю ініціативою вжити заходів до забезпечення вимог кредиторів.
Господарський суд за клопотанням розпорядника майна, кредиторів або з власної ініціативи може заборонити боржнику вчиняти без згоди арбітражного керуючого правочини, а також зобов`язати боржника передати цінні папери, майно, інші цінності на зберігання третім особам, вчинити чи утриматися від вчинення певних дій або вжити інших заходів для збереження майна боржника (у тому числі шляхом позбавлення боржника права розпорядження його нерухомим майном або цінними паперами без згоди розпорядника майна або суду, який розглядає справу про банкрутство; накладення арешту на конкретне рухоме майно боржника), про що виноситься ухвала.
Заходи щодо забезпечення вимог кредиторів діють відповідно до дня введення процедури санації і призначення керуючого санацією або до прийняття постанови про визнання боржника банкрутом, відкриття ліквідаційної процедури і призначення ліквідатора, або до закриття провадження у справі (ч. 4 ст. 40 Кодексу).
Відповідно до ст.136 ГПК України, господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно утруднити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи. Воно полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів.
У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача (кредиторів та інших учасників справи про банкрутство) від можливих недобросовісних дій із боку відповідача (боржника) чи інших учасників справи про банкрутство з тим, щоб забезпечити позивачам (кредиторам у справі про банкрутство) реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь особи, яка звернулась з позовом (заявою у справі про банкрутство), в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії. Обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб`єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.
Пунктом 1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №16 встановлено, що заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом за заявою сторони, прокурора, або з ініціативи господарського суду як гарантія реального виконання рішення суду.
Забезпечення позову за своєю суттю є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача (боржника), або пов`язаних із ним інших осіб, в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя та задоволених вимог позивача або особи, яка звернулась з відповідними вимогами у справу про банкрутство.
Вирішуючи питання про забезпечення вимог кредиторів, суд бере до уваги інтереси не тільки боржника, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням або не застосуванням відповідних заходів.
Системний аналіз норм Господарського процесуального кодексу України та Кодексу України з процедур банкрутства дозволяє зробити висновок про те, що останнім визначено особливі різновиди заходів на забезпечення вимог кредиторів боржника, які є учасниками провадження у справі та надано право їх застосування як за клопотанням кредитора, арбітражного керуючого, так за ініціативою суду. Разом з тим, загальні принципи застосування забезпечувальних заходів (на будь-якій стадії розгляду справи, якщо їх незастосування може істотно ускладнити ефективний захист порушених прав кредитора як учасника провадження), дотримання доцільності, адекватності та співмірності застосованих заходів мають застосовуватися як загальні забезпечувальні норми відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України.
Суд наголошує, що сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою.
З цією метою та з урахуванням загальних вимог обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
Так, в обґрунтування наявності підстав для задоволення поданої ліквідатор зазначив про те, що ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час виконання повноважень керівників ТОВ «КП Комунекоресурси» належні ТОВ «КП Комунекоресурси» майнові активи та грошові кошти були виведені на пов`язаних осіб, це призвело до неплатоспроможності ТОВ «КП Комунекоресурси» і визнанні його банкрутом, та відповідно завдало істотної матеріальної шкоди інтересам кредиторів, що охороняються законом.
Заявник, посилаючись на можливість подальшого відчуження (переоформлення) ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належних їм активів та третіх осіб, вказує на те, що вжиття заходів забезпечення заяви сприятиме збереженню активів від подальшої реалізації, тоді як невжиття зазначених заходів унеможливлить виконання рішення суду.
З матеріалів справи вбачається, що заявником до клопотання про вжиття заходів забезпечення додано лише докази сплати судового збору за подання вказаної заяви.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Поряд з цим, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів статей 13, 15, 74 Господарського процесуального кодексу України (змагальність сторін та пропорційність у господарському судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), суд також оцінює обґрунтованість доводів протилежної сторони щодо відсутності підстав чи необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, з урахуванням того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову права цього учасника, а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову у разі, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 15.01.2019 у справі №915/870/18.
Однак, всупереч положенням Господарського процесуального кодексу України заявником в клопотанні про вжиття заходів забезпечення не було обґрунтовано, яким чином невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника, за захистом яких він звернувся до суду.
Саме лише посилання ліквідатора в заяві на ймовірне відчуження реалізації майна, корпоративних прав, грошових коштів, які належать на праві приватної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без надання до суду жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили, що на теперішній час вчиняються дії щодо відчуження даного майна, на думку суду, не є достатньою підставою для задоволення заяви.
Крім того, згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Отже, наявність в майбутньому потенційної можливості задоволення судом вимог у межах розміру суми заяви про покладення субсидіарної відповідальності, не може на даний час виправдовувати втручання у право іншої особи ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на мирне володіння своїм майном, враховуючи відсутність в матеріалах справи жодних належних доказів в розумінні ст.ст. 76-77 Господарського процесуального кодексу України, із якими діюче законодавство пов`язує застосування заходів забезпечення позову.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ліквідатора в частині накладення арешту на рухоме та нерухоме майно, майнові та корпоративні права, грошові кошти, що належать на праві приватної власності ОСОБА_3 (інн НОМЕР_1 ), ОСОБА_1 (інн НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 (інн. НОМЕР_3 ) у межах розміру суми заяви про покладення субсидіарної відповідальності.
Заява ліквідатора в частині заборони ОСОБА_3 (інн НОМЕР_1 ), ОСОБА_1 (інн НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 (інн. НОМЕР_3 ) виїжджати за кордон та на тимчасово непідконтрольну державній владі України територію є не обґрунтованою та такою, яка не підлягає задоволенню на підставі наступного.
Згідно ч. 1 ст.118 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд має право за вмотивованим клопотанням сторін у справі про неплатоспроможність чи за своєю ініціативою вжити заходів для забезпечення вимог кредиторів. Заходи для забезпечення вимог кредиторів вживаються господарським судом у порядку та на умовах, визначених у Книзі третій цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст.118 Кодексу України з процедур банкрутства до заходів для забезпечення вимог кредиторів належать, зокрема: заборона виїзду боржника за кордон.
У свою чергу, суд вважає за необхідне зазначити, що вирішуючи питання про вжиття заходів для забезпечення вимог кредиторів, господарський суд має оцінювати обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням доказів, які наведені на їх підтвердження.
Як вбачається із змісту заяви, ліквідатор просить суд заборонити ОСОБА_3 (інн НОМЕР_1 ), ОСОБА_1 (інн НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 (інн. НОМЕР_3 ) виїжджати за кордон та на тимчасово непідконтрольну Державній владі України територію лише з підстав того, що зазначені особи раніше були зареєстровані у м.Донецьк, та відповідно їх відповідей на запити розпорядника майна та ліквідатора, бухгалтерія, деякі документи ТОВ «КП Комунекоресурси» та майно (зокрема, катер та плавкран БМ-150 та ПК 0,5-1,0) знаходяться на тимчасово непідконтрольній Державній владі території України та ліквідатор вважає, що ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з метою уникнення від відповідальності можуть залишити підконтрольну державній владі України територію.
Проте, доказів у розумінні ст.ст. 76-79 ГПК України, на підтвердження вказаних вище обставин, передбачених цим Кодексом, суду надано не було.
Крім того, ліквідатором не зазначено, як саме вказане обмеження вплине на хід ліквідаційної процедури.
Інших обставин, які б свідчили про наявність підстав для вжиття відповідного заходу, а також відповідних доказів ліквідатором не наведено та не надано.
Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.
Згідно ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, як: не стосуються предмета доказування.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 78 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для вжиття відповідного заходу, а тому, відмовляє в забезпеченні вимог ліквідатора в частині заборони ОСОБА_3 (інн. НОМЕР_1 ), ОСОБА_1 (інн. НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 (інн. НОМЕР_3 ) виїжджати за кордон та на тимчасово непідконтрольну державній владі України територію відповідно до норм чинного законодавства України.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 12, 40, 58-67, 113,118 Кодексу України з процедур банкрутства, ст. 136-140, 233-235 Господарського процесуального кодексу України, суд,-
У задоволенні заяви ліквідатора арбітражного керуючого Ратушного А.І. про забезпечення позову відмовити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання 15.12.2021.

Ухвала може бути оскаржена в Східний апеляційний господарський суд протягом десяти днів з дня складання тексту ухвали в порядку передбаченому розділом IV ГПК України.

Суддя С.М. Фурсова