ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" грудня 2021 р. Справа№ 904/1917/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Ткаченка Б.О.

Суліма В.В.

за участю секретаря судового засідання Шевченко Н.А.,

за участю представника згідно з протоколом судового засідання від 06.12.2021

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

на рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2021 (повний текст складено 09.08.2021)

у справі № 904/1917/21 (суддя - Ковтун С.А.)

за позовом Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа»

до Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

про визнання недійсним договору в частині,

Розглянувши справу в порядку ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), Північний апеляційний господарський суд,

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст заявлених вимог та рух справи

У лютому 2021 року Комунальне підприємство теплових мереж «Криворіжтепломережа» (далі - КП ТМ «Криворіжтепломережа») звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - АТ «НАК «Нафтогаз України») про визнання недійсними пунктів 3.13 та 5.7 договору постачання природного газу від 05.10.2018 № 3486/18-ТЕ-5/3 (далі - договір) в редакції додаткової угоди № 4 від 30.11.2018.

Позовні вимоги про визнання недійсними пунктів договору обґрунтовані тим, що оспорювані пункти договору містять умови, якими заздалегідь визначено (обмежено) розмір збитків відповідача у разі порушення позивачем зобов`язання, що суперечить сутності інституту цивільної відповідальності у вигляді відшкодування збитків та приписам чинного законодавства, а тому вказані положення договору підлягають визнанню недійсними на підставі ст. 203 і 205 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 05.03.2021 матеріали позовної заяви КП ТМ «Криворіжтепломережа» направлено за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі. Справу призначено до розгляду.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.06.2021 задоволено повністю позов КП ТМ «Криворіжтепломережа» до АТ «НАК «Нафтогаз України». Визнано недійсними п. 3.13 та 5.7 договору в редакції додаткової угоди № 4 від 30.11.2018, укладеної між КП ТМ «Криворіжтепломережа» та АТ «НАК «Нафтогаз України». Вирішено питання відшкодування судового збору.

Рішення обґрунтовано тим, що спірними пунктами договору передбачено збитки, які визначаються наперед і відшкодування яких безпосередньо не залежить від наявності будь-яких втрат з боку постачальника внаслідок дій споживача. Отже, вказані пункти договору суперечать актам цивільного законодавства, зокрема, положенням Цивільного та Господарського кодексів України, які визначають поняття і правову природу збитків. Окрім того, спірні пункти договору визначають порядок відшкодування збитків, який не передбачає доведення постачальником їх розміру, що також суперечить законодавчим нормам.

Також рішення мотивовано тим, що правові наслідки порушення умови договору щодо кількості товару передбачені ст. 670 Цивільного кодексу України, згідно з якою якщо покупець прийняв більшу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, він зобов`язаний оплатити додатково прийнятий товар за ціною, встановленою для товару, прийнятого відповідно до договору, якщо інша ціна не встановлена за домовленістю сторін. А тому прийняття покупцем більшої кількості товару, ніж встановлено договором, зобов`язує останнього оплатити додатково прийнятий товар.

3. Надходження апеляційної скарги на розгляд Північного апеляційного господарського суду

У вересні 2021 року АТ «НАК «Нафтогаз України» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2021 та ухвалити нове, яким у позові відмовити. Також скаржник просив покласти судові витрати на відповідача. Крім того, скаржником було заявлено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження,

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 11.10.2021, зокрема, було поновлено скаржнику строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ «НАК «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2021, розгляд якої призначено на 10.11.2021. Надано учасникам справи час на подачу відзивів, заяв та клопотань. Зупинено дію оскаржуваного рішення.

10.11.2021 у судовому засіданні оголошено перерву до 06.12.2021.

06.12.2021 у судове засідання з`явився представник скаржника. Представник позивача у судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином в порядку, передбаченому ст. 120, 242 ГПК України, що підтверджується розпискою, в якій представника сторони повідомлено про дату наступного судового засідання (брав участь в судовому засіданні 10.11.2021).

Суд заслухав представників сторін (представника позивача у судовому засіданні 10.11.2021), дослідив докази, з`ясував обставини справи та перевірив їх доказами.

Представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати.

4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених у них доводів

АТ «НАК «Нафтогаз України» в апеляційній скарзі не погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Скаржник зазначає, що станом на момент вчинення спірного договору, були чинними Правила постачання природного газу, які у даному випадку є спеціальним актом законодавства, який підлягає застосуванню до даних правовідносин. Пунктром 1 Розділу VI Правил постачання природного газу було передбачено відшкодування збитків споживачем. А тому, на переконання скаржника, додаткова угода до договору № 4 була укладена у відповідності до норм чинного законодавства. Водночас, підписавши договір, а також додаток до договору № 4, яким передбачені оспорювані пункти договору, позивач був ознайомлений як з умовами договору, так і з правилами постачання природного газу, відповідно до яких дана умова була включена в договір.

Обґрунтування позивача щодо того, що такі умови договору є джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків, з одного боку є безпідставним, адже можливість відшкодування збитків в такий спосіб була прямо передбачена правилами постачання природного газу, а з іншого боку - стосується виконання оспорюваних пунктів правочину, а тому не може бути предметом розгляду в даній справі (недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті виконання укладеного договору).

Також скаржник вказує, що обставини відшкодування шкоди, правова природа збитків не є підставою недійсності правочину, чи його окремих пунктів. Вказані обставини є предметом доказування у справі в межах провадження про стягнення заборгованості, про що свідчить наведена позивачем практика. Отже, з огляду на принцип правомірності правочину, закріплений статтею 204 Цивільного кодексу України, та правової визначеності, який серед іншого гарантує особі можливість бути впевненими у незмінності свого офіційно визнаного статусу, набутих прав і обов`язків; відсутності правових підстав для визнання оспорюваних пунктів договору недійсними, а також обрання позивачем неналежного/неефективного способу захисту свого права, відсутні правові підстави для задоволення позову.

Скаржник зазначає, що позивачем виконувався даний договір, підписувались акти прийому-передачі природного газу без жодних зауважень з боку позивача. Проте, коли НАК «Нафтогаз України» розпочав судову роботу зі стягнення з позивача збитків на підставі спірних пунктів договорів та отримав позитивні рішення судів, КП ТМ «Криворіжтепломережа» звернулось з позовами до суду про визнання недійсними пунктів 3.13. та 5.7. договорів з метою уникнення відповідальності відшкодовувати збитки.

Крім того, скаржник вказує, що умовами договору передбачався дієвий механізм, який нівелює наслідки споживання обсягу газу у більшому або меншому розмірі на 5% від погодженого сторонами обсягу та застосування спірних пунктів договору, зокрема, може контролювати обсяги споживання газу, прогнозувати обсяги гази, який буде спожито в межах похибки, коригування замовлених споживачем обсягів природного газу, тощо. Наведене свідчить, що умови договору в цій частині (в частині предмету спору) є збалансованими та не порушують принципів розумності, справедливості і добросовісності.

5. Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та пояснень

22.10.2021 від позивача до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу з доказами надсилання іншим учасникам справи та в строк, встановлений судом. Відзив прийнято до розгляду в порядку ст. 263 ГПК України.

Позивач зазначає, що сторони в момент підписання додаткової угоди не конкретизували термін «збитки», та в чому вони повинні були негативно виражатися для відповідача. Отже, в момент укладання договору існував також і «дефект змісту». Відповідачем не було прояснено природу збитків, що були закладені ним у договір, не було надано суду доказів понесення збитків тощо.

Також сторона вказує, що пункти договору не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки сторони не знали, та не могли знати на перед про кліматичні (погодні) умови, які безпосередньо впливають на відібраний обсяг газу.

Позивач зазначає, що норму, за якою визначалося право за взаємною згодою заздалегідь визначити погоджений розмір збитків, що підлягають відшкодуванню, у твердій сумі або у вигляді відсоткових ставок залежно від обсягу невиконання зобов`язання чи строків порушення зобов`язання сторонами, було вилучено iз законодавства.

Також позивач вказує, що він не в змозі поновити свої порушені права, без визнання недійсними діючих пунктів договору в редакції відповідної додаткової угоди, оскільки у іншій справі (№ 904/3639/20) Центральний апеляційний господарський суд, під час розгляду апеляційної скарги КП ТМ «Криворіжтепломережа» вказав про безпідставність нарахування АТ «НАК «Нафтогаз України» збитків КП ТМ «Криворіжтепломережа» у розрізі окремих договорів, укладених з порушенням вимог розділу II Правил, оскільки розмір перевищення допустимого відхилення розраховується із загального обсягу спожитого природного газу по EIC-коду споживачем (або HIC-точок комерційного обліку), та зазначив, зокрема, що доказів визнання недійсним договору №3488/18-БО-5 від 05.10.2018 (аналогічного договору № 3491/18-КП-5) повністю або в частині, що стосується права постачальника (позивача) нараховувати збитки за відхилення договірного споживання обсягу газу відповідачем не надано.

6. Фактичні обставини, неоспорені сторонами, встановлені судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції

Як вбачається з матеріалів справи, 05.10.2018 між НАК «Нафтогаз України» (постачальник) та КП ТМ «Криворіжтепломережа» (споживач) укладено договір, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язався поставити споживачу у 2018 році природний газ, а споживач - оплатити його на умовах договору.

30.11.2018 сторони уклали додаткову угоду № 4 до договору (далі - додаткова угода № 4), в якій погодили викласти в новій редакції розділи 1-12 договору.

Пунктом 2.1 договору визначено замовлений споживачем обсяг (об`єм) природного газу.

Відповідно до п. 2.5 договору в редакції додаткової угоди № 4 допускається відхилення обсягу використання природного газу від замовленого обсягу протягом відповідного розрахункового періоду в розмірі +-5 відсотків (плюс мінус п`ять відсотків) від зазначеного в п. 2.1 обсягу без підписання додаткової угоди.

За умовами п. 3.13 договору в редакції додаткової угоди № 4, якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний обсяг використаного споживачем природного газу більше ніж на 5% відрізняється від замовленого обсягу газу на відповідний період (зазначений в п. 2.1 договору), споживач зобов`язаний відшкодувати постачальнику збитки в порядку, визначеному п. 5.7 договору. При цьому розмір збитків визначається таким чином:

3.13.1. якщо фактичний об`єм (обсяг) використання природного газу буде менший від замовленого обсягу природного газу, споживач зобов`язаний відшкодувати постачальнику збитки у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості недовикористаного обсягу газу за звітний (розрахунковий) період;

3.13.2. якщо фактичний об`єм (обсяг) використання природного газу буде перевищувати замовлений обсяг природного газу на цей період, споживач зобов`язаний відшкодувати збитки за перевищення об`єму (обсягу) природного газу, що розраховуються за формулою: В = (Vф-Vп) х Ц х К, де: Vф - об`єм (обсяг) природного газу, який фактично поставлений постачальником споживачу протягом розрахункового періоду за договором відповідно до акта приймання-передачі природного газу; Vп - замовлений обсяг природного газу на розрахунковий період, зазначений в п. 2.1. договору; Ц - ціна природного газу за договором; К - коефіцієнт, який дорівнює 0.5.

Пунктом 5.7 договору в редакції додаткової угоди № 4 визначено, що відшкодування постачальнику вартості збитків, розрахованих відповідно до умов п. 3.13 договору, здійснюється таким чином:

- постачальник на підставі даних, зазначених в акті приймання-передачі (якщо споживач порушив пункт 3.9 договору та не надав акт приймання-передачі, використання газу за відповідний період приймається 0 куб. м.) та замовлених обсягів, визначених пунктом 2.1 договору, розраховує збитки відповідно до підпунктів 3.13.1 або 3.13.2 пункту 3.13 договору;

- постачальник після 15 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, надає споживачу акт-претензію щодо відшкодування збитків та розрахунок збитків;

- споживач протягом 20 (двадцяти) робочих днів з моменту отримання акта-претензії зобов`язаний відшкодувати постачальнику вартість збитків на рахунок, визначений в акті-претензії.

У разі, якщо протягом зазначеного періоду споживач не відшкодував (не повністю відшкодував) постачальнику збитки, споживач несе відповідальність перед постачальником на загальних умовах, визначених договором та чинним законодавством України.

ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ

7. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, застосовані ним положення законодавства та межі апеляційного перегляду рішення суду

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Між сторонами склалися правовідносини з постачання газу. Спір у справі стосується правомірності умов договору та наявності або ж відсутності підстав для визнання його положень недійсними.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За приписом ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 Цивільного кодексу України).

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За загальним правилом ст. 217 Цивільного кодексу України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. У такому разі господарський суд може визнати недійсною частину правочину. Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання. Якщо недійсна частина правочину виконана будь-якою із сторін, господарський суд визначає наслідки такої недійсності залежно від підстави, з якої вона визнана недійсною.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до ст. 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 910/18374/19.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та ГПК України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання пунктів договору недійсними повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод (їх частин недійсними) недійсними, порушення такими умовами прав та законних інтересів позивача, а також ефективність обраного способу захисту.

Так, звертаючись з позовом, заявник вказував, що п. 3.13 та п. 5.7 договору (в редакції додаткової угоди № 4) підлягають визнанню недійсними, оскільки не відповідають нормам ст. 3, 6, 22, 509, 623, 627 Цивільного кодексу України, ст. 224, 225 Господарського кодексу України та засадам добросовісності, розумності і справедливості. Зокрема, на думку заявника, умовами вказаних пунктів договору визначено несправедливий обсяг відповідальності споживача перед постачальником - монополістом, з огляду на непропорційність відповідності наслідками правопорушення. Крім того, скаржник посилається на те, що при визначенні умов договору в частині встановлення договірного розрахунку збитків, сторони застосував не чинний закон, що є порушенням приписів ст. 5 Цивільного кодексу України в частині дії актів цивільного законодавства в часі.

Відповідно до ч. 1 - 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Цивільний кодекс України імперативно не визнає оспорюваний правочин недійсним, а лише допускає можливість визнання його таким у судовому порядку, при цьому визнання такого правочину недійсним відбувається судом, по-перше, за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, а по-друге, якщо в результаті судового розгляду такого звернення буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину.

Під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в ст. 4 Цивільного кодексу України. Втім, більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із цивільно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у цивільно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 11.06.2020 у справі № 281/129/17 та від 11.11.2020 у справі № 591/3176/17.

Під імперативною нормою слід розуміти, норму яка не допускає відступлення від правил, передбачених нею.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що всупереч викладеного Господарський суд міста Києва, зазначаючи про те, що спірні пункти договору суперечать актам цивільного законодавства, зокрема, положенням Цивільного та Господарського кодексів України, які визначають поняття і правову природу збитків, не навів жодної імперативної правової норми, якій би суперечили п. 3.13 та п. 5.7 договору (в редакції додаткової угоди №4), укладеного між КПТМ «Криворіжтепломережа» та АТ «НАК «Нафтогаз України».

Висновок суду першої інстанції про те, що такі пункти суперечать визначенню поняття і правовій природі збитків також не може бути визнано обґрунтованим з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є : втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Нормою ч. 3 ст. 22 Цивільного кодексу України передбачено, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Аналіз наведених положень свідчить, що сторони можуть передбачити у договорі можливість відшкодування збитків у більшому розмірі ніж реально понесено. Тобто сторони не обмежені в праві визначити розмір збитків, які підлягають відшкодуванню в умовах договору (менший або більший) в порядку ст. 627 Цивільного кодексу України. Водночас питання встановлення та доведення таких збитків може бути предметом окремого судового розгляду і не може бути підставою для визнання такого положення недійсним. А тому висновки суду першої інстанції у вказаній частині та доводи позивача визнаються необґрунтованими, відповідно, у такій частині приймаються доводи скаржника.

За таких обставин, посилання позивача та суду першої інстанції на загальні норми Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України щодо визначення збитків та складових, необхідних для виникнення у особи права на їх відшкодування не свідчить про те, що оспорювані умови договору викладено із відступленням від імперативної норми. А тому такі висновки визнаються необґрунтованими.

При цьому обов`язковою складовою судового захисту є доведення позивачем обставин порушення його прав та законних інтересів, а також їх відновлення внаслідок застосування обраного ним способу захисту. У даному випадку позивачем повинно бути доведено суду порушення п. 3.13 та п. 5.7 договору його прав і законних інтересів (КП ТМ «Криворіжтепломережа»), а також їх відновлення у разі задоволення позову про визнання останніх недійсними (ефективний спосіб захисту).

Визначення сторонами у договорі певного порядку відшкодування збитків не є виключною та беззаперечною підставою для застосування такої міри відповідальності. Таке положення не може нівелювати тієї обставини, що для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника і збитками, вина боржника. Відшкодування збитків є наслідком порушення зобов`язання. За таких обставин, можливість використовувати відшкодування збитків як засіб захисту порушених прав виникає у юридичних осіб із самого факту невиконання обов`язку, порушення цивільних прав.

Так, заявник повинен довести факт завдання йому збитків, розмір зазначених збитків, докази невиконання зобов`язань та причинно-наслідковий зв`язок між невиконанням зобов`язань і завданими збитками. При визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов`язань.

Отже, визначення в оспорюваних пунктах договору обов`язку споживача відшкодувати постачальнику збитків не вказує на можливість автоматичного/безумовного стягнення суми. Вказане право на стягнення збитків з споживача не звільняє постачальника від обов`язку доведення наявності таких збитків та їх розміру належними та допустимими доказами у порядку, передбаченому ГПК України.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 25.03.2021 у справі № 910/4608/20.

Такі висновки суду касаційної інстанції також підтверджують посилання скаржника про відповідність оспорюваних умов договору принцам справедливості, добросовісності й розумності. А тому такі доводи визнаються обґрунтованими. З наведених підстав визнається необґрунтованим посилання позивача на постанову суду апеляційної інстанції в іншій справі (про стягнення збитків), оскільки такі висновки суперечать позиції Верховного Суду, яка в силу ч. 4 ст. 236 ГПК України враховується судом під час ухвалення рішення.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про помилковість висновку суду першої інстанції про наявність підстав для визнання спірних пунктів договору у редакції додаткової угоди № 4 недійсним, оскільки судом не зазначено, яким саме нормам законодавства не відповідають оскаржувані пункти.

8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до ч. 2 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення. Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права (п. 3, 4 ч. 1 ст. 277 ГПК України).

Отже, Північний апеляційний господарський суд зазначає, що суд першої інстанції вірно встановивши обставини справи, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсними спірних пунктів договору, у зв`язку з чим ухвалив помилкове рішення про задоволення позову. Відповідно, позовні вимоги визнаються необґрунтованими та в їх задоволенні суд відмовляє.

Таким чином, на підставі ст. 2, 269, 270, п. 2 ч. 1 ст. 275, п. 3, 4 ч. 1 ст. 277 ГПК України - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги АТ «НАК «Нафтогаз України» та скасування рішення суду першої інстанції, з ухваленням нового рішення - про відмову в задоволенні позовних вимог.

9. Судові витрати

З урахуванням задоволення апеляційної скарги АТ «НАК «Нафтогаз України», понесені ним судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції (судовий збір) покладаються на позивача у порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. 2, 129, 269, 270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. 277, ст. 281 - 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2021 у справі № 904/1917/21 - задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2021 у справі №904/1917/21 - скасувати з ухваленням нового - про відмову у задоволенні позову повністю.

3. Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Комунальне підприємство теплових мереж «Криворіжтепломережа».

Стягнути з Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» (50000, м. Кривий Ріг, пров. Дежньова, 9, код 03342184) на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, код 20077720) 3 405, 00 грн (три тисячі чотириста п`ять) судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Видачу відповідного наказу доручити суду першої інстанції.

4. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 09.12.2021.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді Б.О. Ткаченко

В.В. Сулім