УХВАЛА

14.12.2021Справа № 910/20533/21
Суддя Картавцева Ю.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, що подана до пред`явлення позову,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з заявою про забезпечення позову, що подана до пред`явлення позову, в якій особами, що можуть отримати статус учасників справи (відповідачів) було визначено Товариство з обмеженою відповідальністю «Інфініті Девелопмент», Публічне акціонерне товариство «Міський комерційний банк» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп».

У вказаній заяві ОСОБА_1 просить суд вжити наступні заходи до забезпечення позову:

- заборонити будь-яким підприємствам, установам, організаціям, органам влади, органам місцевого самоврядування, нотаріусам, реєстраторам, іншим особам, уповноваженим на виконання функцій держави, місцевого самоврядування або функцій державного реєстратора - вчиняти будь які дії, в тому числі реєстраційні дії, здійснювати проведення державної реєстрації будь-яких прав та/або їх обтяжень, вносити будь які записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, зміни до таких записів та/або скасування таких записів щодо нерухомого майна, яке на праві приватної власності належить ОСОБА_1 , а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

- заборонити представником ТОВ «Інфініті Девелопмент» та будь-яким іншим особам здійснювати вхід до квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, у заяві ОСОБА_1 зазначає, що згідно з публічним паспортом активу (оприлюднененим в мережі інтернет за адресою http://torgi.fg.gov.ua:80/116156), на аукціон було виставлено право вимоги за кредитним договором № 176/980-ФО від 03.08.2007 р., укладеного фізичною особою ОСОБА_1 (Позивачем) та ТОВ «Партнер-Банк» (на даний час - ПАТ "Міський комерційний банк"), який постановою Правління Національного банку України від 20 листопада 2014року № 732 віднесено до категорії неплатоспроможних та введено тимчасову адміністрацію.

У якості забезпечення кредиту Банком було зазначено належну на праві власності Позивачеві трикімнатну квартиру, загальною площею 92,30 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до протоколу електронних торгів UA-EA-2017-10-02-000097-a від 10.10.2017 року, переможцем електронного аукціону визнано ТОВ "Фінансова компанія "Дніпрофінансгруп", з якою Банк уклав Договір № 01/11-3 «Про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги за кредитним договором № 176/980-ФО від 03.08.2007 року», чим, як зазначає позивач було порушено його права та законні інтереси.

З огляду на викладене позивач зазначає, що в подальшому звернеться до суду з позовом про визнання недійсним Договору № 01/11-3 від 02.10.2017, відтак, невжиття запропонованих ним заходів до забезпечення позову може негативно вплинути на виконання майбутнього судового рішення, оскільки, спірне нерухоме майно може бути передане третім особам в користування, відчужене шляхом продажу, або використане як застава.

Розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, що подана до пред`явлення позову, суд прийшов до висновку про відмову у її задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 136 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18).

Частиною 1 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 4 ст. 137 ГПК України).

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Водночас, якщо позивач звертається до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку не має взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

В таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду (аналогічну правову позицію викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18).

Однак, заявником не обґрунтовано яким чином невжиття заходів забезпечення позову щодо заборони вчиняти реєстраційні дії щодо спірного нерухомого майна унеможливить ефективний захист прав ОСОБА_1 у спорі про визнання недійсним Договору № 01/11-3 від 02.10.2017 «Про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги за кредитним договором № 176/980-ФО від 03.08.2007 року».

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Так, заявником не обґрунтовано наявності зв`язку між заходом до забезпечення позову у вигляді заборони будь-яким особам здійснювати вхід до спірної квартири та предметом майбутніх позовних вимог. Більше того, запропонований захід до забезпечення позову не відповідає критеріям розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову.

Суд зазначає, що особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність вжиття відповідного заходу забезпечення позову. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Так, згідно зі статтями 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Відтак, здійснивши оцінку обґрунтованості доводів заявника, суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову не містить обґрунтованих мотивів та посилань на докази, на підставі яких, суд міг би дійти висновку щодо доцільності та необхідності забезпечення позову.

Відповідно до ч. 6 ст. 140 Господарського процесуального кодексу України, про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Керуючись ст. 136, 137, 140, ч. 2 ст. 232, ст. 233, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, що подана до пред`явлення позову - відмовити.

2. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена у порядку, встановленому статтею 256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Ю.В. Картавцева