РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.11.2021Справа № 44/380-б (910/16410/20)

За заявою ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Житловик"

Київської аграрної спілки "Сенатек"

про визнання правочинів недійсними

В межах справи № 44/380-б

За заявою Державного підприємства "Науково-дослідний і проектний інститут містобудування"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Житловик" ()

про банкрутство

Суддя Чеберяк П.П.

Представники сторін:

від позивача не з`явилися

від відповідача 1 Кучирка Ю.В. - представник

від відповідача 2 Микитьон В.В. - представник

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні Господарського суду м. Києва перебуває справа № 44/380-б за заявою Державного підприємства "Науково-дослідний і проектний інститут містобудування" про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Житловик" на стадії ліквідаційної процедури, введеної постановою Господарського суду м. Києва від 22.10.2012.

26.10.2020 до Господарського суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Житловик" та Київської аграрної спілки "Сенатек" про визнання правочинів недійсними.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 04.11.2020 позовну заяву залишено без руху. Встановлено ОСОБА_1 п`ятиденний строк з дня вручення ухвали для усунення недоліку шляхом подання документів та інших доказів, на які він посилається звертаючись до суду з даним позовом, а також які підтверджують викладені у позовній заяві обставини.

02.12.2020 до Господарського суду м. Києва надійшла заява позивача про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 03.12.2020 прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Житловик" та Київської аграрної спілки "Сенатек" про визнання правочинів недійсними до розгляду в межах справи № 44/380-б про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Житловик" та підготовче засідання призначено 27.01.2021.

22.01.2021 до Господарського суду м. Києва надійшов відзив відповідача 1 на позовну заяву.

25.01.2021 до Господарського суду м. Києва надійшло клопотання ОСОБА_2 про залучення третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог.

27.01.2021 до Господарського суду м. Києва надійшло клопотання відповідача 2 про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду від 27.01.2021 розгляд справи відкладено на 15.03.2021.

12.03.2021 до Господарського суду м. Києва надійшли заперечення щодо клопотання про залучення ОСОБА_2 до участі у справі у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог.

15.03.2021 до Господарського суду м. Києва надійшло клопотання представника відповідача 2 про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 15.03.2021 розгляд справи відкладено на 29.03.2021.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 29.03.2021 розгляд справи відкладено на 12.05.2021.

12.05.2021 до Господарського суду м. Києва надійшло клопотання відповідача-2 про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 12.05.2021 оголошено перерву на 19.05.2021.

19.05.2021 до Господарського суду м. Києва надійшло клопотання відповідача-2 про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 19.05.2021 розгляд справи відкладено на 05.07.2021.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 05.07.2021 розгляд справи відкладено на 21.07.2021.

21.07.2021 до Господарського суду м. Києва надійшло клопотання відповідача-2 про відкладення розгляду справи.

Протокольною ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання відповідача-2 про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 21.07.2021 відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_2 про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача 2.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 21.07.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу № 44/380-б (910/16410/20) за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Житловик" та Київської аграрної спілки "Сенатек" про визнання правочинів недійсними до розгляду в межах справи № 44/380-б про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Житловик" до розгляду по суті на 25.08.2021.

У судовому засіданні 25.08.2021 було оголошено перерву до 29.09.2021.

У судовому засіданні 29.09.2021 було оголошено перерву до 01.11.2021.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 01.11.2021 задоволено клопотання відповідача 1 та відкладено розгляд справи на 22.11.2021.

У судовому засіданні 22.11.2021 представник відповідача 1 позов підтримав в повному обсязі.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши докази, суд

ВСТАНОВИВ:

14 грудня 2005 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Житловик" (майновий поручитель, відповідач 1) та Київською аграрно-кредитною спілкою "Сенатек" (заставодержатель, відповідач 2) було укладено договір застави з метою забезпечення виконання вимог заставодержателя як кредитора за умовами кредитного договору від 14.12.2005, укладеного між заставодержателем та ОСОБА_3 (позичальник).

Вказаний договір був підписаний від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "Житловик" директором ОСОБА_3 та від імені Київської аграрно-кредитної спілки "Сенатек" Головою Правління Лов`яком Орестом Михайловичем, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнком В.М. та зареєстрований в реєстрі за № 151.

Відповідно до умов вказаного договору з метою забезпечення виконання зобов`язань, передбачених Кредитним договором заставодавець передає заставодержателю у заставу всі майнові права за договором генерального підряду на капітальне будівництво номер 05/01 від 06.12.2005, укладеного між заставодавцем та боржником заставодавця - Товариством з обмеженою відповідальністю "Схід Стар", які виникнуть у майбутньому, після проведення розрахунків за вказаним в цьому пункті договором, надалі іменуються - предмет застави.

Відповідно до проектно-кошторисної документації за вищевказаним договором боржник заставодавця буде зобов`язаний збудувати та передати в майбутньому заставодавцю наступне нерухоме майно за адресою : АДРЕСА_1 , а саме у вигляді переліку квартир, що зазначається у договорі, офісних приміщень площею 2055,12 кв. м, паркінгу площею 14736,21 кв. м.

Крім того, 28 грудня 2005 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Житловик" (майновий поручитель) та Київською аграрно-кредитною спілкою "Сенатек" (кредитор) було укладено договір поруки № 04/51228-03 з метою забезпечення виконання вимог кредитора за умовами кредитного договору від 28.12.2005 № 02/51228-08, укладеного ним з ОСОБА_4 . Відповідно до умов договору в заставу були передані майнові права за договором генерального підряду на капітальне будівництво №05/01 від 06.12.2005, укладеного поручителем з Товариством з обмеженою відповідальністю "Схід Стар", яке зобов`язалося за цим договором збудувати та передати в майбутньому заставодавцю нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , у вигляді переліку квартир (20 квартир загальною площею 1306,46 кв. м.), а також автомобіля, що зазначаються у договорі.

Вказаний договір був підписаний від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "Житловик" директором ОСОБА_3 та від імені Київської аграрно-кредитної спілки "Сенатек" Головою Правління Лов`яком Орестом Михайловичем.

У подальшому між Товариством з обмеженою відповідальністю "Житловик" та Київською аграрно-кредитною спілкою "Сенатек" з посиланням на зазначені договори застави та поруки були складені акти приймання-передачі права користування майном від 11.05.2010 № ТJ-СU/100511-01, від 15.05.2010 № ТJ-CU/100515-02, згідно яких (з урахуванням додатків № 2 до цих актів) було фактично передане право власності (п.3 додатків № 3) на незавершене капітальне будівництво житлового комплексу за адресою м. Київ, проспект Науки, 66-70.

Зважаючи на те, що відповідач 1 на безоплатних засадах уклав оспорювані правочини з метою забезпечення виконання вимог заставодержателя - відповідача 2, як кредитора за умовами кредитних договорів, укладених останнім з фізичними особами та фактично передав право власності на все своє майно - об`єкт незавершеного будівництва житлового комплексу за адерсою: м. Київ, пр-т. Науки, 66-70, що призвело до неплатоспроможності останнього, позивач, як кредитор боржника, звернувся до суду з позовом про визнання оспорюваних правочинів недійсними у відповідності до ч. 1 ст. 215, 234, ч. 3 ст. 720 Цивільного кодексу України та на підставі ч. 2 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства.

За змістом статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, та свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Згідно із частинами першою та другою статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до частини першої статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою та необхідною умовою для звернення особи до суду із відповідним позовом є наявність порушеного права та охоронюваного законом інтересу особи - позивача у справі і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту.

При цьому звертаючись до господарського суду, позивач повинен визначити, яке його право, на його думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права. У свою чергу судам належить з`ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зазначеною нормою передбачено можливість оскарження правочину як стороною договору, так і зацікавленою особою, яка не є стороною правочину.

Чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними, а тому, виходячи з вимог статті 16 Цивільного кодексу України, статті 4 Господарського процесуального кодексу України крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів, позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Тобто у разі, якщо договір оскаржує особа, яка не є стороною цього договору, така особа, звертаючись з відповідним позовом до суду, має навести обґрунтування, в чому полягає порушення її прав та охоронюваних законом інтересів цим правочином.

Згідно з частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце (такі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 21.09.2016 у справі № 902/841/15).

За приписами Кодексу України з процедур банкрутства сторони у справі про банкрутство - конкурсні кредитори (представник комітету кредиторів), боржник (банкрут); учасники у справі про банкрутство - сторони, арбітражний керуючий, державний орган з питань банкрутства, Фонд державного майна України, представник органу місцевого самоврядування, представник працівників боржника, уповноважена особа засновників (учасників, акціонерів) боржника, а також у випадках, передбачених цим Кодексом, інші учасники справи про банкрутство, щодо прав або обов`язків яких існує спір.

Відповідно до положень Кодексу України з процедур банкрутства конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника. За змістом Кодексу України з процедур банкрутства кошти, одержані від продажу майна банкрута спрямовуються на задоволення вимог кредиторів у порядку, встановленому цим кодексом.

Слід відзначити, що оскільки, задоволення кредиторських вимог відбувається за рахунок майна боржника, отже можливе скорочення ліквідаційної маси боржника внаслідок укладення оспорюваних правочинів прямо впливають на права кредиторів, зокрема, позивача, щодо задоволення їх вимог у справі про банкрутство.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а згідно із частиною 3 цієї ж статті якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 203 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

З конструкції частини третьої статті 13 Цивільного кодексу України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувана за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредиторів.

Такий правовий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17.

Крім того, об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17 дійшла висновку, що недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) викладено правовий висновок про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (частина третя Цивільного кодексу України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути підстава, зокрема, передбачена статтею 234 Цивільного кодексу України , так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 Цивільного кодексу України .

Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Беручи до уваги, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (ст. 42 ГК України), а однією з основ підприємницької діяльності відповідно до ст. 44 ГК України є його здійснення на основі комерційного розрахунку та власного-комерційного ризику, однак, уклавши зазначені вище спірні правочини за якими відповідач 1 безоплатно гарантував у неспіврозмірному об`ємі обов`язки фізичних осіб за кредитними договорами, при недостатності коштів для виконання вимог кредиторів і знаходячись в стані недостатньої платоспроможності, в противагу меті здійснення підприємницької діяльності, відповідач 1 не тільки не отримав прибутку, а навпаки, всупереч власним фінансовим інтересам, набув зобов`язання погасити заборгованість за третіх осіб усім своїм майном.

Наведені обставини свідчать про те, що всупереч вимогам ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України оспорювані правочини не спрямовані на реальне настання правових наслідків.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Виходячи з аналізу наведених норм, законодавцем передбачено пряму вимогу врахування принципу розумності при укладанні правочинів.

Відповідно до ч. ч. 1-3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

В ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України закріплено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відтак, недотримання принципу розумності під час укладання договору може бути підставою для визнання договору недійсним.

Такий висновок щодо застосування норм права викладено в постанові Верховного Суду від 10.07.2019 у справі № 912/2391/16.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з підстави, зокрема, якщо боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим.

Згідно ч.1-4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства та матеріалів справи в цілому, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсними спірних правочинів підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідачів.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати недійсним договір застави від 14.12.2005, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Житловик" (03028, м. Київ, вул. Малокитаївська, 3; ідентифікаційний код 24586192) та Київською аграрною спілкою "Сенатек" (04050, м. Київ, вул. Василя Дончука, буд. 3; ідентифікаційний код 25895506), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнком В.М. та зареєстрований в реєстрі за № 151.

3. Визнати недійсним договір поруки № 04/51228-03 від 28.12.2005, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Житловик" (03028, м. Київ, вул. Малокитаївська, 3; ідентифікаційний код 24586192) та Київською аграрною спілкою "Сенатек" (04050, м. Київ, вул. Василя Дончука, буд. 3; ідентифікаційний код 25895506).

4. Визнати недійсними акти приймання-передачі права користування майном від 11.05.2010 № ТJ-СU/100511-01 та від 15.05.2010 № ТJ-CU/100515-02 (з додатками до них), укладені між Товариством з обмеженою відповідальністю "Житловик" (03028, м. Київ, вул. Малокитаївська, 3; ідентифікаційний код 24586192) та Київською аграрною спілкою "Сенатек" (04050, м. Київ, вул. Василя Дончука, буд. 3; ідентифікаційний код 25895506).

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Житловик" (03028, м. Київ, вул. Малокитаївська, 3; ідентифікаційний код 24586192) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) 2 102 (дві тисячі сто дві) грн. 00 коп. судового збору.

6. Стягнути з Київської аграрної спілки "Сенатек" (04050, м. Київ, вул. Василя Дончука, буд. 3; ідентифікаційний код 25895506) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) 2 102 (дві тисячі сто дві) грн. 00 коп. судового збору.

7. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

8. Копію рішення направити сторонам, ліквідатору та кредиторам боржника.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 02.12.2021.

Суддя П.П. Чеберяк