РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

30.11.2021Справа № 910/15068/21

Господарський суд міста Києва у складі:

судді - Г. П. Бондаренко - Легких,

за участю секретаря - А. В. Гиренко

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві матеріали господарської справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кітчер-Дівелопмент" (33009, м. Рівне, вул. Олексинська, буд. 15А, оф. 5)

До Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д)

про зобов`язання надати інформацію

За участі представників сторін:

Від позивача: Тарновецький П. Я., ордер серії ВК № 1033664 від 29.11.2021;

Від відповідача: Роїк О.О., довіреність № 53 від 01.10.2021.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

15 вересня 2021 року до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю "Кітчер-Дівелопмент" (позивач) надійшла позовна заява б/н від 14.09.2021 до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (відповідач) про зобов`язання надати номери банківських рахунків у форматі IBAN для погашення кредиту та сплати відсотків за кредитним договором № 4К16120Г від 17.11.2016.

Позовні вимоги обґрунтовані бездіяльністю відповідача, яка полягає у не наданні позивачу відомостей про банківські рахунки у форматі IBAN для погашення кредиту та сплати відсотків за кредитним договором № 4К16120Г від 17.11.2016, що унеможливлює виконання позивачем своїх зобов`язань за вказаним правочином.

Також позивач просить суд покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору.

20.09.2021 Господарський суд міста Києва Суд залишив позовну заяву без руху, надав позивачу п`яти денний строк з моменту отримання ухвали для усунення недоліків позовної заяви.

30.09.2021 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви на виконання вимог ухвали від 20.09.2021, до якої позивач долучив уточнену позовну заяву, в якій позивачем усунуто недоліки позовної заяви встановлені ухвалою суду від 20.09.2021.

11.10.2021 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, розгляд справи ухвалив здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, про що постановив відповідну ухвалу.

01.11.2021 від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за участю сторін та відзив на позовну заяву.

22.11.2021 суд ухвалив клопотання відповідача про розгляд справи з повідомленням сторін задовольнити та призначив судове засідання на 30.11.2021, про що постановив відповідну ухвалу.

У судове засідання 30.11.2021 учасники справи прибули та надали суду усні пояснення по суті справи, в яких позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, а відповідач у задоволенні позовних вимог заперечив.

Оскільки справа розглядалась у формі спрощеного провадження з викликом сторін судові дебати не проводились.

Заслухавши пояснення сторін справи, з`ясувавши обставини, на які позивач та відповідач посилаються, як на підстави своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, наявні у справі, та оцінивши їх за власним внутрішнім переконанням, що ґрунтується на вимогах закону та принципі верховенства права, Суд -

ВСТАНОВИВ:

I. Фактичні обставини, що стали підставою спору (підстави позову).

17.11.2016 між позивачем, як позичальником, та відповідачем, як банком, був укладений кредитний договір № 4К16120Г (далі за текстом - договір), яким обумовлено надання позичальнику кредиту - відновлювальної кредитної лінії з лімітом 1 000 000 000, 00 грн, з терміном повернення до 07.11.2024.

Як стверджує позивач, на виконання договору він отримав від відповідача 952160 096, 31 грн грошових коштів для фінансування своєї поточної діяльності.

За умовами договору, банк для обслуговування кредиту зобов`язався відкрити позичальнику такі рахунки: № НОМЕР_1 (позичковий рахунок), № НОМЕР_2 (рахунок по відсотках), № НОМЕР_3 (рахунок для сплати винагороди).

Постановою Національного банку України «Про запровадження міжнародного номера банківського рахунку (IBAN) в Україні» від 28.12.2018 № 162 (далі - Постанова № 162) покладено на банки України з 05 серпня 2019 року обов`язок формувати номер банківського рахунку відповідно до Національного стандарту України «Фінансові операції. Правила формування міжнародного номера банківського рахунку (IBAN) в Україні (IBAN Registry:2009, NEQ). ДСТУ-Н 7167:2010», затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 11 жовтня 2010 року N 454 (далі - стандарт IBAN). Під час формування номера банківського рахунку за стандартом IBAN, відповідно до Постанови № 162, банки використовують структуру номера рахунку аналітичного обліку, вимоги до нумерації якого встановлені в додатку 2 до Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 11 вересня 2017 року N 89. Така заміна діючих рахунків клієнтів банків відповідно до вимог стандарту IBAN із збереженням довжини номера рахунку аналітичного обліку - не більше 14 символів, банками здійснюється самостійно.

Постановою № 162 покладено на банки обов`язок повідомити контролюючі органи про замінені рахунки клієнтів, та надано право банкам України та їх клієнтам до 12 січня 2020 року в документах на переказ коштів заповнювати реквізити рахунку без застосування стандарту IBAN.

Відповідач, як стверджує позивач, не поінформував останнього про актуальні номери рахунків, призначені для обслуговування кредиту за договором.

Позивач листом від 16.01.2020 просив відповідача надати реквізити банківських у форматі IBAN для погашення кредиту та сплати відсотків за договором. За твердженням позивача, його звернення проігнороване відповідачем.

Листом від 23.03.2021 вих. № 233 позивач просив відповідача повторно надати банківські рахунки у форматі IBAN для погашення кредиту та сплати відсотків за договором. Відповідне звернення також було проігнороване.

07.06.2021 листом за вих. № 7/1 позивач звернувся до Національного банку України та відповідача зі скаргою на бездіяльність АТ КБ «ПРИВАТБАНК» стосовно не надання відомостей про банківські рахунки у форматі IBAN для погашення кредиту та сплати відсотків за договором. Відповіді, наразі, за твердженням позивача від адресатів він не отримав.

II. Предмет позову.

Предметом позову у даній справі є вимоги позивача про зобов`язання відповідача надати позивачу номери банківських рахунків у форматі IBAN для погашення кредиту та сплати відсотків за договором.

III. Доводи позивача у справі.

Так, згідно з доводами позивача бездіяльність відповідача, стосовно не надання позивачу відомостей про банківські рахунки у форматі IBAN для погашення зобов`язань за договором, унеможливлює виконання позивачем його зобов`язань за кредитним договором. При цьому, позивач як клієнт банку, має право на отримання інформації пов`язаної із кредитом, який надавався йому банком, а тому вправі вимагати надання відомостей стосовно рахунків для обслуговування кредиту за договором. Правовими підставами позову позивач визначив положення ст. 34 Конституції України, ст. 5, 9, 14 Закону України «Про інформацію» та ст. 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

На думку позивача, обраний ним спосіб захисту його порушеного права, відповідає ст. 16 Цивільного кодексу України та є ефективним, адже відповідає змісту відповідного права, характеру його порушення та спричиненим цим діянням наслідкам.

IV. Заперечення відповідача у справі.

Відповідач проти доводів позивача та задоволення позовних вимог заперечує з тих підстав, що:

(1) у позивача відсутнє порушене право, а відтак, і право на звернення до суду за його захистом;

(2) наведені позивачем умови кредитного договору, положення чинного законодавства України не встановлюють та не передбачають права позивача та кореспондуючого йому обов`язку відповідача на надання інформації щодо реквізитів міжнародного номера банківського рахунку (IBAN) в Україні;

(3) обов`язку банку щодо інформування клієнтів про реквізити рахунків клієнтів банків відповідно до вимог стандарту IBAN, Постановою НБУ № 162 та/або ст. 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» не встановлено;

(4) ст. 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлює обов`язок банку з надання інформації та консультацій з питань надання банківських послуг, а не порядку виконання укладених договорів з клієнтом, який визначається безпосередньо умовами таких договорів;

(5) інформація про номери рахунків відповідно до вимог стандарту IBAN обумовлюється тим, що така інформація є загальнодоступною, а її отримання залежить виключно від волевиявлення клієнта банку;

(6) рахунок аналітичного обліку клієнтів залишався незмінним, лише був доповнений літерно-цифровими символами: кодом країни, контрольного розряду, кодом банку;

(7) позивачем не доведено той факт, що отримання інформації необхідне для реалізації його прав, свобод і законних інтересів;

(8) обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом зобов`язання відповідача надати номери банківських рахунків у форматі IBAN для погашення кредиту та сплати відсотків за кредитним договором не відповідає жодному із визначених у ст. 16 Цивільного кодексу України та у ст. 20 Господарського кодексу України способам захисту порушеного права.

V. Оцінка судом доказів та висновки суду.

Причиною виникнення спору у справі стало питання щодо наявності та/або відсутності у відповідача обов`язку щодо надання позивачу інформації про актуальні номери банківських рахунків, сформованих відповідно до стандарту IBAN.

Отже, на переконання суду, для вирішення справи по суті суду необхідно надати відповідь на питання, що має значення для вирішення спору:

- за захистом якого порушеного права звернувся позивач?;

- чи виникло у відповідача зобов`язання щодо надання позивачу інформації про актуальні номери банківських рахунків, сформованих відповідно до стандарту IBAN, за договором або/та за законом?

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, Суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є кредитним договором, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 71 Цивільного кодексу України.

Кредитний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно із ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 Цивільного кодексу України).

Отже, змістом кредитних правовідношень є зобов`язання банку надати певну суму грошей в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Твердження позивача щодо порушення його прав відповідачем, за захистом яких він звернувся до суду, зводяться до того, що відповідач не повідомляє позивачу інформацію, необхідну для виконання позивачем його зобов`язань за договором.

Згідно з положеннями ч. 1, 2 ст. 16 (Цивільного кодексу України - далі ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Реалізуючи, передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Законодавчо визначенні способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Так, правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів (ст. 1 ГПК України), право на позов у особи виникає після порушення відповідачем її права, тобто захисту підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути порушено у майбутньому і щодо якого невідомо, буде воно порушено чи ні.

Згідно з ст. 2 ГПК України, господарський суд порушує провадження у справі за позовами, зокрема, суб`єктів, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Отже, вирішуючи переданий на розгляд господарського суду спір по суті, господарський суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, а також з`ясувати наявність чи відсутність факту порушення або оспорення відповідного права чи охоронюваного законом інтересу.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просив здійснити захист його права, зокрема, шляхом зобов`язання відповідача надати інформацію «необхідну» для виконання договору.

Правовими підставами позову позивач визначив положення ст. 34 Конституції України, ст. 5, 14 Закону України «Про інформацію» та ст. 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Так, ст. 34 Конституції України внормовано, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації врегульовані Законом України «Про інформацію».

Статтею 5 Закону України «Про інформацію» внормовано, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Право на інформацію забезпечується, зокрема: створенням механізму реалізації права на інформацію; обов`язком суб`єктів владних повноважень інформувати громадськість та засоби масової інформації про свою діяльність і прийняті рішення (ч. 1 ст. 6 Закону України «Про інформацію»).

Згідно зі ст. 14 Закону України «Про інформацію» інформацією про товар (роботу, послугу) - є відомості та/або дані, які розкривають кількісні, якісні та інші характеристики товару (роботи, послуги).

Інформація, яку просить витребувати відповідач не є відомостями та/або даними, які розкривають кількісні, якісні та інші характеристики товару (роботи, послуги) та не є необхідною для реалізації прав, свобод і законних інтересів позивача. Як зазначає сам позивач відповідна інформація необхідна йому для виконання його договірних зобов`язань.

Отже, суд відхиляє посилання позивача на положення ст. 5, 14 Закону України «Про інформацію», оскільки до правовідносин сторін відповідні положення не застосовуються.

Згідно зі ст. 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» клієнт має право доступу до інформації щодо діяльності банку. Банки зобов`язані на вимогу клієнта надати таку інформацію: 1) відомості, які підлягають обов`язковій публікації, про фінансові показники діяльності банку та його економічний стан; 2) перелік керівників банку та його відокремлених підрозділів, а також фізичних та юридичних осіб, які мають істотну участь у банку; 3) перелік послуг, що надаються банком; 4) ціну банківських послуг; 5) іншу інформацію та консультації з питань надання банківських послуг; 6) щодо кількості акцій (паїв) банку, які знаходяться у власності членів виконавчого органу банку, та інформацію в обсязі, визначеному Національним банком України, про осіб, частки яких у статутному капіталі банку перевищують 5 відсотків; 7) інформацію, обов`язковість надання якої передбачена законом. Банк зобов`язаний мати власний веб-сайт та розміщувати на ньому інформацію, визначену законами, нормативно-правовими актами Національного банку України, а також нормативно-правовими актами Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку. Банк несе відповідальність за актуальність та достовірність інформації, розміщеної на його веб-сайті.

Отже, ст. 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлює обов`язок банку з надання інформації та консультації з питань надання банківських послуг, ціни банківських послуг та їх переліку, проте, не встановлює обов`язку із надання консультацій щодо порядку виконання вже укладених договорів з клієнтом, оскільки відповідний порядок визначається безпосередньо умовами таких договорів.

Відповідно до пункту 3 постанови Національного банку України "Про запровадження міжнародного номера банківського рахунку (IBAN) в Україні" від 28.12.2018 N 162 (банки України зобов`язані з 05 серпня до 31 жовтня 2019 року самостійно здійснювати зміну (не за ініціативою клієнта) діючих рахунків клієнтів банків відповідно до вимог стандарту IBAN із збереженням довжини номера рахунку аналітичного обліку - не більше 14 символів.

Пунктом 5 вказаної постанови встановлено, що банки України зобов`язані у 10-денний строк після закінчення періоду, установленого в абзаці першому підпункту 2 пункту 4 цієї постанови, повідомити контролюючі органи про всі відкриті рахунки клієнтів - платників податків станом на 31 жовтня 2019 року.

Таким чином, відповідна постанова встановлює обов`язок банків здійснити заміну діючих рахунків клієнтів банків відповідно до вимог стандарту IBAN, та встановлює обов`язок банк повідомити контролюючі органи про змінені рахунки клієнтів, і не встановлює обов`язок повідомляти про змінені рахунки клієнтів.

Отже, суд відхиляє посилання позивача на положення ст. 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність», оскільки до правовідносин сторін відповідні положення також не застосовуються.

З огляду на вищевказане, суд дійшов висновку про відсутність у позивача, у даному випадку, порушеного права, зокрема, права на інформацію.

Виконання зобов`язання - це вчинення боржником або іншою особою на користь кредитора (або третьої особи) певної дії або утримання від вчинення від дії, яка становить предмет виконання зобов`язання. З огляду на це, захист прав сторони за договором повинен бути спрямований на досягнення того матеріально-правового результату, з метою якого сторони уклали кредитний договір, тобто забезпечувати задоволення такого права кредитора, яке визначає суть кредиту. Саме таке стверджувальне право є тим цивільним правом, порушення якого відповідає поняттю "спір про право", що має змістовне, сутнісне наповнення, і вирішення якого матиме наслідком вирішення конфлікту в цілому між сторонами.

Право особи на захист своїх цивільних прав та інтересів забезпечено законом (ст. 15 ЦК України), способи якого визначенні ст. 16 ЦК України та не є вичерпними. Водночас, відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (право на ефективний засіб юридичного захисту) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, мають бути вичерпані лише ті засоби правового захисту, які є ефективними.

Обов`язок позивача повернути кредит, отриманий за договором, є обов`язком, який визначає та формує зміст кредитних відносин, з`ясування настання якого повинно здійснюватися при вирішенні спору про право, якому цей обов`язок кореспондує. Інформація про актуальні номери банківських рахунків, сформованих відповідно до стандарту IBAN, не складає зміст кредитного договору, а дії щодо її надання не складають суті виконання банком своїх зобов`язань за кредитним договором, виконання яких може носити примусовий характер, і права на отримання якої підлягають окремому судовому захисту.

Оцінюючи наведене вище суд констатує, що фактично зверненням до суду з цим позовом позивач переслідує на меті отримання доказів для вирішення спору щодо стану виконання позивачем обов`язку з повернення коштів. Водночас, така вимога не відповідає поняттю "спір про право", вирішення якого матиме наслідком вирішення конфлікту між сторонами в цілому.

Це свідчить про неефективність обраного позивачем способу правового захисту, адже вирішення спору не призводить до будь-якого відновлення прав позивача. З огляду на це спір не підлягає задоволенню.

Суд також констатує, що право на судовий захист не є абсолютним, а механізм судового захисту повинен використовуватися ефективно, а саме для вирішення спірних правовідносин, а не як інструмент отримання інформації від контрагентів чи витребування доказів.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 248 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Кітчер-Дівелопмент" (33009, м. Рівне, вул. Олексинська, буд. 15А, оф. 5; ідентифікаційний код 39588474) до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д; ідентифікаційний код 14360570) про зобов`язання надати інформацію відмовити повністю.

2. Судові витрати по сплаті судового збору покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Кітчер-Дівелопмент" (33009, м. Рівне, вул. Олексинська, буд. 15А, оф. 5; ідентифікаційний код 39588474).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 09.12.2021.

Суддя Г. П. Бондаренко - Легких