ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" жовтня 2021 р. Справа№ 910/3137/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Тищенко А.І.

Мальченко А.О.

при секретарі судового засідання Линник А.М.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 28.10. 2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Концерну «Військторгсервіс»

на рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2021 (повний текст підписано 14.07.2021)

у справі №910/3137/21 (суддя Васильченко Т.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Росторг - Інвест»

до Концерну «Військторгсервіс»

про стягнення 398 388,21 грн.

В судовому засіданні 28.10.2021 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю «Росторг - Інвест» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Концерну «Військторгсервіс» про стягнення 398 388,21 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань за договором поставки №1/П-2020 від 30.04.2020 не здійснив своєчасну оплату поставленого товару за видатковими накладними №№244, 245, 246, 247 від 23.09.2020 та №№ 249, 250, 251, 252 від 25.09.2020, у зв`язку з чим позивачем заявлено до стягнення основний борг в розмірі 363 420,02 грн., пеню в розмірі 16 109,66 грн., 3% річних у розмірі 4 027,42 грн. та інфляційні втрати у розмірі 14 831,11 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечує заявлені вимоги, оскільки позивачем не надано письмових замовлень на поставку товару, а надані видаткові та товарно-транспортні накладні підписані зі сторони відповідача невстановленими особами.

У відповіді на відзив позивач заперечує доводи відповідача та зауважує на тому, що надані видаткові та товарно-транспортні накладні містять всі необхідні реквізити, в тому числі відтиск печатки відповідача, а тому є належними доказами поставки, а відсутність письмових заявок, так як вони надавалися по телефону, не є доказом нездійснення відповідних господарських операцій.

У запереченнях на відповідь на відзив відповідач вказує, що позивачем в порушення умов договору не надано підписаних уповноваженими представниками відповідача первинних документів у підтвердження поставки товару за договором.

На виконання вимог ухвали суду, яка занесена до протоколу судового засідання, відповідач подав відомості щодо правовідносин сторін в рамках договору поставки №1/П-2020 за період вересень 2020 року та довідку про прийняття відповідачем податкового кредиту за період вересень 2020 року.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.06.2021 у справі №910/3137/21 позов задоволено частково.

Стягнуто з Концерну «Військторгсервіс» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Росторг-Інвест» основний борг у розмірі 363 420,02 грн., пеню у розмірі 15990,51 грн., 3% річних у розмірі 3997,63 грн., інфляційні втрати у розмірі 14831,11 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн. та судовий збір у розмірі 5973,59 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивовано наявністю правових підстав для часткового задоволення позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач 06.08.2021 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням судом норм процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

- акт звірки взаємних розрахунків за вересень 2020 не може вважатися належним доказом у справі, оскільки не містить назви посади та прізвища особи, яка його підписала;

- позивачем не доведено факт поставки товару, а тому відсутній обов`язок відповідача щодо оплати товару;

- судом не досліджено подані докази, не взято до уваги нікчемність поданих позивачем первинних документів, не вивчено видаткові накладні, які не містять відомостей щодо довіреності, на підставі якої вони підписувалися зі сторони апелянта, товарно-транспортні накладні, подані позивачем, підписані зі сторони відповідача невстановленою особою, оскільки не містять відомостей щодо посади та прізвища підписанта;

- судом не взято до уваги, що сторони не ведуть взаєморозрахунок з контрагентами в розрізі окремих видаткових накладних та періодів, а здійснюють дане за договором в цілому, що не суперечить чинному законодавству;

- обов`язок зі сплати товару у відповідача виникає через 21 календарний день з моменту отримання товару та надання покупцю належно оформлених оригіналів документів (видаткової накладної, рахунку-фактури, ТНН) згідно замовлення покупця, які позивачем не надані.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує доводи відповідача, просить апеляційну скаргу відхилити, оскаржуване рішення залишити без змін, посилаючись на наявність беззаперечних доказів існування заборгованості.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу 26.08.2021 передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Мальченко А.О., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.08.2021 залишено апеляційну скаргу без руху з огляду на неподання належних доказів сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі. Надано скаржнику строк не більше семи днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, зазначених у її мотивувальній частині.

20.09.2021 від представника відповідача надійшла заява на виконання вимог суду, до якої додано платіжне доручення № 660 від 15.09.2021 про сплату 8970,00 грн. судового збору.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.09.2021 поновлено Концерну «Військторгсервіс» строк для подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2021 у справі №910/3137/21, відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 28.10.2021.

Явка представників сторін

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 28.10.2021 (в режимі відеоконференції) заперечував проти доводів відповідача, викладених в апеляційній скарзі, просив її відхилити з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник відповідача в судове засідання апеляційної інстанції 05.10.2021 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини його неявки суду невідомі.

Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень (ч. 3 ст. 120 ГПК України).

Учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази.

Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка представника відповідача обов`язковою в судове засідання не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у його відсутність за наявними у справі матеріалами.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

30.04.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Росторг - Інвест» (далі - постачальник) та Концерном «Військторгсервіс» (далі - покупець) укладений договір поставки №1/П-2020, за умовами пункту 1.1 якого постачальник зобов`язується на умовах, передбачених цим договором, постачати в асортименті продукти харчування (надалі-товар) покупцеві, а покупець зобов`язується приймати і оплачувати товар. Товар (продукти харчування), що постачається, повинен відповідати описам до продуктів харчування з 1001 по 5021 найменувань продуктів до каталогу продуктів харчування, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 15.11.2019 №591.

В пункті 1.2 договору визначено, що найменування, кількість, ціна, строк поставки, адреса поставки товару вказується в замовленнях покупця, погоджених з постачальником, які є невід`ємними частинами цього договору.

Поставка товару здійснюється відповідно до замовлення покупця. Замовлення подається покупцем не пізніше, ніж за 3 (три) календарних дні до передбачуваної дати поставки на електронну адресу постачальника (п.2.1 договору).

Постачальник поставляє товар покупцю на умовах DDP (доставка на склад покупця) в строки та за адресою, що визначається покупцем в замовленні. Постачальник може поставляти товар на умовах EXW (самовивіз зі складу постачальника) (пункти 2.2 та 2.3 договору).

Згідно пункту 2.4 договору, право власності на товар переходить до покупця з дня поставки товару. Датою поставки товару є дата підписання уповноваженими представниками сторін товарно-транспортних накладних, (далі по тексту - ТТН), які складаються у двох примірниках: один для покупця, один - постачальнику.

Пунктом 2.9 договору визначено, що у разі поставки товару, не вказаного в замовленні або понад кількість, зазначеної в замовленні, а також у разі поставки неякісного товару або недопоставки товару покупець зобов`язаний повідомити про це постачальника, і має право відмовитися від даного товару, обов`язково зробивши позначку про причини відмови в ТТН. Якщо зазначені позначки в ТТН відсутні, то вважається, що товар поставлений в повному обсязі.

Загальна вартість цього договору складається з вартостей товару, зазначених у всіх ТТН, за якими здійснювалася поставка протягом терміну дії цього договору (пункт 3.2 договору).

Згідно умов пункту 3.3 договору всі розрахунки за цим договором здійснюються виключно в національній валюті України. Оплата партії поставленого товару здійснюється в гривнях, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 21 (двадцяти одного) календарного дня з моменту отримання товару.

Відповідно до пункту 9.1, договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2020 року, а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення.

При цьому, питання недійсності договору поставки №1/П-2020 від 30.04.2020 було предметом спору у справі №908/282/21 з підстав його підписання з боку замовника - керівником Філії Концерну «Східна» Полончуком Романом Петровичем, який не погодив укладення договору з Концерном та уклав такий договір всупереч інтересів держави та внутрішній волі Концерну.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 19.05.2021 у справі №908/282/21, яке набрало законної сили, в задоволенні позову відмовлено.

Таким чином, договір є дійсним, укладеним належним чином та є обов`язковим для виконання сторонами.

Як встановлено судом, на виконання умов договору поставки, позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 363420,02 грн., що підтверджується видатковими накладними №244 від 23.09.2020 на суму 8192,34 грн., №245 від 23.09.2020 на суму 3685,50 грн., №246 від 23.09.2020 на суму 93604,68 грн., №247 від 23.09.2020 на суму 84240,00 грн., №249 від 25.09.2020 на суму 14246,82 грн., №250 від 25.09.2020 на суму 6243,53 грн., №251 від 25.09.2020 на суму 68618,96 грн. та №252 від 25.09.2020 на суму 84588,19 грн., які підписані без заперечень та скріплені печатками сторін, а також товарно-транспортними накладними №Р244 від 23.09.2020, №Р245 від 23.09.2020, №Р246 від 23.09.2020, №Р247 від 23.09.2020, №Р249 від 25.09.2020, №Р250 від 25.09.2020, №Р251 від 25.09.2020 та №Р252 від 25.09.2020, з відмітками про отримання товару.

Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за договором свідчить і відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення позивачем умов договору щодо поставки визначених товарів.

Позаяк відповідач, в порушення взятих на себе зобов`язань за договором, оплату поставленого товару у встановлений строк не здійснив, у зв`язку з чим виникла заборгованість за поставлений товар в розмірі 363 420,02 грн., яка відповідачем не спростована.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, позицію представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Стаття 509 Цивільного кодексу України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання, в силу вимог статей 526, 525 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься і у ст. 193 Господарського кодексу України.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки, а відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 2 цієї ж статті унормовано, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Так, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (ст. 692 ЦК України).

Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Пунктом 3.3 договору сторонами узгоджено, що оплата партії поставленого товару здійснюється в гривнях, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 21 (двадцяти одного) календарного дня з моменту отримання товару.

Відповідач своїх зобов`язань за договором в частині повної та своєчасної оплати отриманого товару не здійснив.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Порушенням зобов`язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт поставки товару та факт порушення відповідачем своїх зобов`язань в частині оплати отриманого товару, підтверджений матеріалами справи та не спростований відповідачем, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого в частині стягнення 363 420,02 грн. основного боргу.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки.

Приписами ст. 230 ГК України встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, він зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

Пунктом 6.2 договору сторони погодили, що за прострочення оплати покупцем вартості поставленого товару останній зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу.

Оскільки відповідач допустив прострочення оплати поставленого товару, на підставі наведених вище норм чинного законодавства та пункту 6.2 договору позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню у розмірі 16 109,66 грн.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем нараховано та заявлено до стягнення 3% річних у розмірі 4 027,42 грн. та інфляційні втрати у розмірі 14 831,11 грн.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 01.10.2019 у справі №910/12604/18).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені та 3% річних, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про часткове задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки позивачем невірно визначено початок періоду прострочення.

Так, відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Враховуючи, що останнім днем оплати товару за видатковими накладними №244, №245, № 246, №247 є 14.10.2020, а за видатковими накладними №249, №250, № 251 №252 - 16.10.2020, то період прострочення починається з 15.10.2020 та 17.10.2020 відповідно.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, колегія суддів погоджується з висновками суду про стягнення з відповідача 15 990,51 грн. пені та 3 997,63 грн. 3% річних, та про відмову в позові в іншій частині вимог про стягнення пені та 3% річних.

В той же час, це не вплинуло на заявлений до стягнення розмір інфляційних втрат, оскільки за перерахунком суду за період прострочення інфляційні втрати є більшими ніж заявлено позивачем, а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню в заявленому позивачем розмірі, а саме 14 831,11 грн.

Крім того, позивач просив покласти на відповідача витрати на правову допомогу у загальному розмірі 21 467,76 грн. (15 467,76 грн. за позовною вимогою, викладеною в позовній заяві та 6 000 грн. за клопотанням позивача від 14.06.2021 про стягнення додаткових витрат на правову допомогу).

Згідно частин 1, 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 статті 126 ГПК України закріплено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу позивачем надано копії договору про надання правової допомоги №709/м від 06.07.2020, укладеного між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Компанія «Довіра» в особі партнера, адвоката Марцих Я.О., що діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЗП №002044; додаткової угоди №5 від 20.01.2021 до договору, додатку №1 до додаткової угоди №5 від 20.01.2021; акту надання послуг №7 від 24.02.2021; ордеру на надання правової допомоги серії АР №1038071 від 25.02.2021; розрахунку витрат на правову допомогу №1 від 24.02.2021; квитанції до прибуткового касового ордеру №115 від 24.02.2021 про оплату за надання правової допомоги у розмірі 15 467,76 грн.; розрахунку витрат на правову допомогу №2 від 14.06.2021; квитанції до прибуткового касового ордеру №201 від 14.06.2021 про оплату за надання правової допомоги у розмірі 6000,00 грн.; акту надання послуг №79 від 14.06.2021.

За умовами пункту 1.1 договору про надання правової допомоги, замовник доручає, а виконавець зобов`язується надати замовнику у відповідності до умов договору правничої допомоги з юридичних питань, які цікавлять замовника, а замовник зі свого боку зобов`язаний прийняти вказані послуги та своєчасно їх оплатити.

Відповідно до пункту 1.1 додаткової угоди №5 від 20.01.2021 виконавець зобов`язується надати консультаційну та правову допомогу замовнику щодо витребування заборгованості з Концерну «Військторгсервіс» за договором поставки №1/П-2020 від 30.04.2020.

Пунктом 1.3 додаткової угоди №5 від 20.01.2021 сторони погодили, що вартість окремих видів адвокатських послуг визначається додатком №1 до додаткової угоди, а також визначено винагороду адвоката в разі позитивного вирішення справи у розмірі два відсотка від задоволеної судом суми позову, яка сплачується до винесення рішення та корегується за результатом судового рішення.

Судом встановлено, що Марцих Ярослав Олександрович є адвокатом в розумінні Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», що підтверджується інформацією, розміщеною на офіційному веб-сайті Національної асоціації адвокатів України.

З розрахунків витрат на правову допомогу від 24.02.2021 та від 14.06.2021, виконаних за договором про надання правничої допомоги, надана правова допомога складалась з: надання консультації у кількості 1 години, вартістю 500 грн.; ознайомлення з документацією у кількості 3 години, вартістю 1000 грн.; підготовка позовної заяви про стягнення боргу у кількості 6 годин, вартістю 5000 грн.; підготовка ціни позову у кількості 2 години, вартістю 1000 грн.; гонорар адвоката - 7967,76 грн. та представництво в суді першої інстанції у кількості 3 днів, вартістю 6000 грн.

За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Разом із тим згідно зі статтею 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу).

Водночас за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

В той же час, Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19 зазначила, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу. Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Окрім того, при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

Отже, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача відповідно до положень ст. ст. 126, 129 Господарського процесуального кодексу України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи та витрачений адвокатом час.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При цьому, у вже згаданому рішенні Європейського суду з прав людини у справі "East/West Alliance Limited" проти України" суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 зауважила, що за наявності угод, які передбачають "гонорар успіху", ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі "Пакдемірлі проти Туреччини" (Pakdemirli v. Turkey, заява №35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала "гонорар успіху" у сумі 6672,90 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§70-72).

Таким чином не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Відповідач під час розгляду справи заперечив проти відшкодування витрат позивача на правову допомогу, посилаючись на те, що заявлені витрати не є співмірним із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Так, відповідач зауважує на тому, що справа не є складною за предметом та обставинами, які підлягають з`ясуванню чи за кількістю доказів, які необхідно досліджувати і оцінювати та звертає увагу на те, що адвокатське об`єднання «Компанія «Довіра» надає позивачу правову допомогу в десяти аналогічних справах щодо стягнення коштів з відповідача, процесуальні документи та заяви по суті у яких є аналогічними, що свідчить про типову роботу. Також відповідач наголошує на тому, що відповідно до розрахунку витрат на правову допомогу представником позивача зазначається представництво в суді першої інстанції по даній справі з витраченим часом один день, тоді як сама участь представника позивача в судових засіданнях, займала не більше 30 хвилин, про що свідчать протоколи судових засідань, і представник позивача не витрачав час на дорогу, оскільки судом було задоволено його клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Приймаючи до уваги наведене вище в сукупності та з огляду на спірні правовідносини, беручи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду позивачем документів, їх значення для вирішення спору, приймаючи до уваги часткову обґрунтованість позовних вимог, виходячи з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, беручи до уваги клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, місцевий господарський суд дійшов обгрунтованого висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на правову допомогу не є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову та обсягу наданих послуг (п.2 ч.5 ст. 129 ГПК України).

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду про необхідність покладення на відповідача витрат позивача на правову допомогу у розмірі 7 000 грн., що є пропорційним предмету спору та є співмірним із складністю справи, часом та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Юридична кваліфікація правовідносин у даній справі не є складною ні за предметом спору, ні за обсягом наданих доказів, такі вимоги як стягнення "гонорару успіху" не відповідають критерію розумності, так як не мають характеру необхідних, не містять обґрунтування обсягу фактичних дій представника позивача, які достатньою мірою можуть бути співвіднесені із досягненням успішного результату, у зв`язку з чим їх відшкодування з огляду на обставини даної справи матиме надмірний характер.

Відтак, виходячи з принципу співмірності та розумності судових витрат на професійну правничу допомогу, ціни позову, рівня складності, характеру спору та юридичної кваліфікації правовідносин у справі, суд не вбачає підстав для додаткового покладення на відповідача витрат у розмірі 2% від суми задоволених позовних вимог.

Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного відповідачем в апеляційній скарзі

Судом обґрунтовано відхилено доводи відповідача про відсутність належного підтвердження позивачем здійснення господарської операції через неналежне оформлення видаткових та товарно-транспортних накладних, оскільки в них міститься підпис не встановленої особи.

Так, згідно із положеннями статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції, чинній на час оформлення відповідних накладних, а саме, вересень 2020 року), підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до ч.2 ст. 9 вказаного Закону неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

За приписами абзацу першого пункту 2.5 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 (з подальшими змінами і в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) первинний документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, у розгляді справи належить досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару. Під час розгляду справи відповідач не спростував факту здійснення господарської операції по передачі узгодженого товару за договором поставки №1/П-2020 від 30.04.2020.

Водночас, судом також враховано, що відповідно до статті 58-1 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на час оформлення відповідних накладних) суб`єкт господарювання має право використовувати у своїй діяльності печатки. Використання суб`єктом господарювання печатки не є обов`язковим. Виготовлення, продаж та/або придбання печаток здійснюється без одержання будь-яких документів дозвільного характеру.

Договір поставки №1/П-2020 від 30.04.2020 укладений покупцем Концерном «Військторгсервіс», в особі начальника філії «Східна» Полончука Р.П.

У відповідності до п.3.5 договору постачальник зобов`язується зареєструвати податкові накладні в Єдиному реєстрі податкових накладних згідно чинного законодавства. При виписці рахунку і податкової накладної за поточний період враховується поворотна продукція, а саме: Товар, не прийнятий покупцем з причин, зазначених у ТТН, згідно п.2.9 цього договору. При реєстрації постачальником податкових накладних застосовуються наступні реквізити покупця: Отримувач: Концерн «Військторгсервіс», філія «Східна», Концерну «Військторгсервіс»; ІПН 87, код ЄДРПОУ Концерну «Військторгсервіс»: 33689922; Номер Філії:26.

Отже, відповідно до умов укладеного договору одержувачем товару є Філія «Східна» Концерну «Військторгсервіс», відбиток печаток якої міститься на видаткових накладних та Товарно-транспортних накладних про отримання товару від позивача за спірним договором.

Встановивши наявність відбитку печатки відповідача на спірних документах та, враховуючи, що відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на договорах, актах, суди мають дослідити питання встановлення обставин, що печатка була загублена відповідачем, викрадена в нього або в інший спосіб вибула з його володіння, через що печаткою могла б протиправно скористатися інша особа

Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі №910/6216/17 та від 05 грудня 2018 року у справі №915/878/16.

При цьому, у постанові від 20.12.2018 у справі №910/19702/17 Верховний Суд дійшов висновку, що відтиск печатки на видаткових накладних є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цими накладними.

Видаткові накладні №244, №245, № 246, №247 від 23.09.2020, №249, №250, № 251, №252 від 25.09.2020 та товарно-транспортні накладні №Р244, №Р245, №Р246, №Р247 від 23.09.2020, №Р249, №Р250, №Р251, №Р252 від 25.09.2020, на підставі яких поставлено спірний товар містять не лише підпис особи, а й печатку філії відповідача. Під час розгляду справи відповідачем не доведено того, що печатка була загублена, викрадена в нього або в інший спосіб вибула з його володіння.

Враховуючи, що накладні містять такі обов`язкові реквізити, як дату її складання; назву підприємства, від імені якого складено документи і кому здійснюється поставка за цими накладними; зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції; особисті підписи у відповідних графах, та засвідчення цих даних відтиском печаток сторін, місцевий господарський суд дійшов обгрунтованого висновку, що видаткові накладні №244, №245, № 246, №247 від 23.09.2020, №249, №250, №251, №252 від 25.09.2020 та товарно-транспортні накладні №Р244, №Р245, №Р246, №Р247 від 23.09.2020, №Р249, №Р250, №Р251, №Р252 від 25.09.2020 є належними і допустимими доказами підтвердження реальності здійснення господарської операції.

Відповідно до пункту 201.7 Податкового кодексу України, податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Пунктом 201.10 Податкового кодексу України визначено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Як підтверджується матеріалами справи, позивач у відповідності до пункту 3.5 договору, склав та зареєстрував податкові накладні №258 від 23.09.2020 на суму 8192,34 грн., №259 від 23.09.2020 на суму 3685,50 грн., №260 від 23.09.2020 на суму 93604,68 грн., №261 від 23.09.2020 на суму 84240,00 грн., №246 від 25.09.2020 на суму 14246,82 грн., №247 від 25.09.2020 на суму 6243,53 грн., №248 від 25.09.2020 на суму 68618,96 грн. та №249 від 25.09.2020 на суму 84588,19 грн., а відповідач, в свою чергу, на виконання вимог ПК України сформував (прийняв) податковий кредит за вказаними податковими накладними по проведених господарських операціях.

Безпідставними є посилання відповідача (апелянта) на відсутність письмового замовлення товару, оскільки це не спростовує факту поставки та отримання відповідачем товару, а за умовами пункту 2.9 договору у разі поставки товару, не вказаного в замовленні або понад кількість, зазначеної в замовленні, а також у разі поставки неякісного товару або недопоставки товару покупець зобов`язаний повідомити про це постачальника, і має право відмовитися від даного товару, обов`язково зробивши позначку про причини відмови в ТТН, однак у наданих суду ТТН відповідні відмітки відсутні.

Позивачем надано до матеріалів справи достатню кількість первинних документів на підтвердження існування заборгованості, а саме: видаткові накладні, товарно-транспортні накладні та податкові накладні.

Долучені позивачем до відзиву на апеляційну скаргу документи свідчать про:

- часткову сплату заборгованості відповідачем за спірним договором поставки згідно платіжного доручення №325 від 26.07.2021;

- відкликання відповідачем апеляційної скарги у справі №910/18786/20;

- надіслання відповідачем на адресу позивача актів звірки взаємних розрахунків за період з 01.03.2020 по 28.07.2021 ;

- направлення відповідачем на адресу позивача електронних листів з договорами про реструктуризацію заборгованості, яку відповідач визнає в повному обсязі.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») наголошено, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». …Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.12.2020 у справі №904/1103/20 та від 25.06.2020 у справі №924/266/18.

Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

У зазначеному аспекті слід зазначити, що за результатом оцінки наданих сторонами доказів, цілком вірогідним є факт поставки на виконання умов укладеного між сторонами договору поставки №1/П-2020 від 30.04.2020 позивачем відповідачеві узгодженого товару у визначеній вище кількості та вартості.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що позивач поставив відповідачу узгоджений товар, а останній прийняв його без будь-яких зауважень щодо якості, кількості та інших умов поставки.

При цьому, суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, судом обґрунтовано зроблені посилання на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

Відповідно до статті 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до аналогічних положень частини першої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Вичерпний перелік підстав звільнення від доказування закріплює стаття 75 вказаного Кодексу

Згідно зі статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставини, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Таким чином, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доводити таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Водночас сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

Стандарт доказування "вірогідності доказів" підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Іншими словами тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вірного по суті рішення суду, при ухваленні якого судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовані норми матеріального права, які їх регулюють.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вище викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.

Виходячи з правил ч. 4 ст. 11 ГПК України, апеляційний суд застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів відповідача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про часткове задоволення позову.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Концерну «Військторгсервіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2021 у справі №910/3137/21.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Концерну «Військторгсервіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2021 у справі №910/3137/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2021 у справі №910/3137/21 залишити без змін.

3.Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Концерн «Військторгсервіс» .

4.Матеріали справи №910/3137/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови підписано 14.12.2021 після виходу суддів Тищенко А.І. та Скрипки І.М. з лікарняного та відпусток.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.І. Тищенко

А.О. Мальченко