РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.12.2021 Справа № 910/14517/21
Господарський суд міста Києва у складі судді Кирилюк Т.Ю. за участі

секретаря судового засідання Маринченко М.В., розглянувши в порядку загального

позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Софа ЛТД»

до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

про визнання договору недійсним,

за участі представників:

позивача - Петраш С.А.,

відповідача - Копанчук М.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Софа ЛТД» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання договору поруки № 4Ф15102И/П від 25.10.2016 недійсним.

Позов обґрунтовано тим, що договір № 4Ф15102И/П від 25.10.2016 укладено за наслідками введення позивача в оману, у зв`язку з чим існують правові підстави для визнання його недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.09.2021 позовну заяву залишено без руху на підставі статті 174 Господарського процесуального кодексу України та надано позивачу строк для усунення встановлених недоліків позовної заяви.

На адресу Господарського суду міста Києва 12 жовтня 2021 року від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.10.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/14517/21. Вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 09.11.2021.

Представник позивача подав до суду клопотання про витребування доказів.

До Господарського суду міста Києва 09.11.2021 від представника відповідача надійшли клопотання про залишення позову без розгляду, письмові заперечення та відзив, у якому відповідачем заявлено клопотання про витребування доказів.

Суд розглянув клопотання відповідача та позивача про витребування доказів та відмовив у їх задоволенні, оскільки дані клопотання не відповідають приписам статей 80, 81 Господарського процесуального кодексу України.

З метою забезпечення процесуальних прав учасників справи у підготовчому засіданні оголошено перерву до 30.11.2021.

У підготовчому засіданні 30.11.2021 суд розглянув клопотання відповідача про залишення позову без розгляду у зв`язку зі зловживанням процесуальними правами та відмовив у його задоволенні, оскільки оскарження позивачем інших договорів з подібних підстав у інших справах не є достатньою підставою для визнання даного позову зловживанням процесуальними правами.

За результатами підготовчого засідання 30.11.2021 судом прийнято рішення про закриття підготовчого провадження та призначення розгляду справи по суті у судовому засіданні 07.12.2021.

Представник позивача у судовому засіданні 07.12.2021 підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував повністю.

У судовому засіданні 07.12.2021 оголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Сторонами у справі 25.10.2016 укладено кредитний договір №4С16102Г, за яким позивач зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі до 4 350 000 000, 00 грн., а відповідач - повернути кредит, сплатити відсотки, винагороди, у визначені договором терміни.

Позивач 26.10.2016 перерахував на рахунок відповідача кредитні кошти у сумі 4 305 119 314, 05 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 889 від 26.10.2016.

Крім того, сторонами у справі 25.10.2016 укладено договір поруки № 4Ф15102И/П, за яким позивач зобов`язався відповідати перед відповідачем за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Фобург» своїх зобов`язань за кредитним договором № 4Ф15102И від 16.12.2015 з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.

Згідно з частинами першою та другою статті 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Статтею 554 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З огляду на викладене, позивач та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фобург» відповідають перед відповідачем як солідарні боржники за кредитним договором № 4Ф15102И від 16.12.2015.

Позивач стверджує, що договір поруки № 4Ф15102И/П від 25.10.2016 укладений з порушенням чинного законодавства, зокрема договір є таким, що вчинений у зв`язку з введенням позивача в оману, що є підставою для визнання вказаного договору недійсним на підставі частини першої статті 230 Цивільного кодексу України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що дії Товариства з обмеженою відповідальністю "Софа ЛТД" із отримання кредитних коштів за кредитним договором №4С16102Г від 25.10.2016 були направлені на залучення коштів для погашення зобов`язань інших боржників відповідача (в тому числі Товариства з обмеженою відповідальністю «Фобург») в рамках реалізації плану "трансформації" кредитного портфелю банку, ініційованого НБУ.

На переконання позивача, відповідач ввів в оману Товариство з обмеженою відповідальністю "СОФА ЛТД" про існування в нього договорів, укладених для забезпечення права вимоги за кредитними зобов`язаннями боржників, у розмірі, що суттєво перевищує розмір заборгованості за кредитом, та спонукав позивача до укладення з ним пов`язаних між собою кредитного договору №4С16102Г від 25.10.2016 та договорів поруки, у тому числі оспорюваного договору № 4Ф15102И/П від 25.10.2016. У позовній заяві зазначено, що у разі якби позивач знав про відсутність таких забезпечень, він не вчинив би оспорюваний правочин.

З огляду на наведене, позивач стверджує, що відповідач ввів його в оману щодо істотних умов договору поруки, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду із позовом про визнання недійсним договору поруки № 4Ф15102И/П від 25.10.2016.

Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною.

Статтею 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до статті 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230-233 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом необхідно розуміти умисне введення в оману особу, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману (позивач).

Разом з тим, позивачем не доведено, що представниками відповідача повідомлялись відомості, які не відповідають дійсності, або що представники відповідача замовчували обставини, що мали істотне значення для укладення договору поруки № 4Ф15102И/П від 25.10.2016.

Позивачем не доведено, що відповідачем вчинялись певні винні, навмисні дії, що свідчили б про намагання відповідачем запевнити позивача про такі властивості й наслідки договору поруки № 4Ф15102И/П від 25.10.2016, які насправді наступити не можуть.

Відповідно до протоколу №4 загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Софа ЛТД" від 21.10.2016, до порядку денного загальних зборів було включено питання про укладення з відповідачем кредитного договору на суму 4 350 000 000, 00 грн. у зв`язку з недостатньою кількістю оборотних коштів та для забезпечення діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю "Софа ЛТД".

Жодних посилань або рішень в частині необхідності укладення кредитного договору №4С16102Г від 25.10.2016 та договору поруки № 4Ф15102И/П від 25.10.2016 з метою отримання прибутку у вигляді продажу/отримання у власність позивачем майна, переданого у якості забезпечення за кредитами (в тому числі за кредитним договором № 4Ф15102И від 16.12.2015) інших боржників відповідача, у зазначеному протоколі не міститься, так само, як і не міститься будь-яких згадок і даних щодо такого майна (його оцінки, наявності і т. ін.) та взагалі щодо так званої трансформації кредитного портфелю відповідача.

Відповідно до Техніко-економічного обґрунтування повернення кредитних коштів від 21.10.2016, метою кредитування Товариства з обмеженою відповідальністю "Софа ЛТД" є фінансування поточної діяльності. Згідно з заявкою позивача на отримання кредиту від 21.10.2016 цільовим призначенням позики є фінансування поточної діяльності підприємства.

Жодних посилань на трансформацію/майно/забезпечення за іншими кредитними правовідносинами відповідача - вказані документи не містять, так само, як і не містять посилань на договори поруки (в тому числі на договір поруки № 4Ф15102И/П від 25.10.2016), які позивач помилково ототожнює з умовами отримання ним кредиту за договором №4С16102Г від 25.10.2016 та бажаними наслідками отримання за договорами поруки прибутку.

Крім того, жоден пункт кредитного договору №4С16102Г від 25.10.2016 не містить згадок про трансформацію, необхідність укладення оспорюваного позивачем договору поруки № 4Ф15102И/П від 25.10.2016 та щодо інших обставин, які позивач використовує в якості обґрунтування свого позову.

Враховуючи наведене, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що договір поруки № 4Ф15102И/П від 25.10.2016 укладено саме під впливом обману.

За відсутності фактичних та правових підстав позовних вимог про визнання недійсним договору поруки № 4Ф15102И/П від 25.10.2016 суд відмовляє у задоволенні позову повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 129, 238, 241-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 13.12.2021.

Суддя Т.Ю.Кирилюк