РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.12.2021Справа № 910/12636/21

Господарський суд місті Києва у складі судді - Бондаренко-Легких Г. П. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи №910/12636/21

За позовом Київського міського центру зайнятості (01033, м. Київ, вул. Жилянська, буд. 47-Б; ідентифікаційний код: 03491091)

До Головного Управління Пенсійного Фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16; ідентифікаційний код: 42098368)

Про стягнення 89126, 98 грн

Без виклику представників сторін.

ВСТАНОВИВ:

Київський міський центр зайнятості (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Головного Управління Пенсійного Фонду України в м. Києві (далі - відповідач) про стягнення 89126, 98 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21.05.2018 до Дарницької районної філії позивача із заявами про надання статусу безробітного та призначення виплати допомоги по безробіттю звернулась громадянка ОСОБА_1 , останнім місцем роботи ОСОБА_1 зазначила Головне Управління Пенсійного Фонду України в м. Києві (відповідач), з якого її було звільнено, у зв`язку з скороченням чисельності працівників на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю в України.

23.05.2018 Наказом №НТ180523 ОСОБА_1 надано статус безробітного з 21.05.2018 та призначено виплату допомоги по безробіттю.

23.05.2019 Наказом №НТ19052 Дарницької районної філії позивача ОСОБА_1 припинено виплату допомоги по безробіттю у зв`язку з закінченням строку виплати та Наказом №НТ190527 від 27.05.2019 припинено її реєстрацію як безробітної, у зв`язку з поданням відповідної заяви.

30.05.2018 ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до відповідача про визнання протиправним та скасування Наказу № 104-к від 27.04.2018 та поновлення її на посаді.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.11.2020 по справі № 826/8324/18 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано Наказ № 104-к від 27.04.2018 "Про звільнення ОСОБА_1 ", поновлено на посаді та стягнуто з роботодавця середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позивач зазначає, що сума виплачених коштів матеріального забезпечення на випадок безробіття громадянки ОСОБА_1 за період з 21.05.2018 по 23.05.2019 становить 89126, 98 грн, а в силу положень ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" із роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному, у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

05.01.2021 позивач надіслав листа відповідачу про необхідність повернути нараховане та виплачене матеріальне забезпечення ОСОБА_1

04.03.2021 позивачу надійшов лист від відповідача, в якому останній повідомив, що зобов`язується сплатити дані кошти після затвердження постійного кошторису видатків на 2021 рік.

Проте, як зазначає позивач, відповідач на дату подачі позовної заяви (04.08.2021) не відшкодував, понесені позивачем витрати з виплати допомоги по безробіттю ОСОБА_1 .

У зв`язку з викладеним позивач просить стягнути з відповідача 89126, 98 грн. виплачених коштівю Також позивач просить стягнути з відповідача понесені судові витрати (судовий збір).

13.08.2021 Господарський суд міста Києва, дослідивши матеріали позовної заяви, дійшов висновку про наявність підстав для залишення її без руху, про що постановив відповідну ухвалу та встановив позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви п`ять днів з дня вручення ухвали від 13.08.2021.

28.08.2021 до Господарського суду міста Києва надійшла заява позивача на виконання вимог ухвали суду від 13.08.2021 з додатками. Дослідивши зміст заяви та долучених до неї документів, суд дійшов висновку, що позивачем усунуто недоліки позовної заяви, що встановлені ухвалою суду від 13.08.2021.

06.09.2021 суд відкрив провадження у справі, розгляд справи ухвалив здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

17.09.2021 через відділ канцелярії суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив суд відмовити в задоволенні позову та перерахувати період надлишково виплачених коштів матеріального забезпечення на випадок безробіття гр. ОСОБА_1

08.10.2021 до Господарського суду міста Києва надійшла відповідь позивача на відзив, в якій позивач підтримав позовні вимоги.

29.10.2021 до Господарського суду міста Києва надійшли заперечення на відповідь на відзив від представника відповідача, в якій відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані сторонами матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення на нього, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, за власним внутрішнім переконанням, що ґрунтується на вимогах закону та принципі верховенства права, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Дарницькою районною філією Київського міського центру зайнятості громадянці ОСОБА_1 надано статус безробітної з 21.05.2018, тобто з моменту звернення до служби зайнятості (персональна картка № 00011) та призначено допомогу по безробіттю, розпочато її виплату з 28.05.2018 по 22.05.2019 (Наказ від 23.05.2018 № НТ180523).

Наказом Дарницької районної філії КМЦЗ від 23.05.2019 № НТ19052 гр. ОСОБА_1 припинено виплату допомоги по безробіттю у зв`язку з закінченням строку виплати відповідно до п.п 12 п. 1 ст. 31 Закону № 1533-ІІІ та наказом від 27.05.2019 № НТ190527 припинено реєстрацію як безробітної, у зв`язку з поданням позовної заяви до Окружного адміністративного суду міста Києва про визнання протиправним та скасування наказу від 27.04.2018 № 104-к та поновлення її на посаді.

Водночас, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.11.2020 у справі №826/8324/18 повністю задоволено позов ОСОБА_1 , визнано протиправним та скасовано наказ голови комісії з припинення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві №104-к від 27.04.2018 "Про звільнення" ОСОБА_1 з посади начальника операційного відділу з нарахування та виплати пенсій №4 управління з координації та контролю за виплатою пенсій Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника операційного відділу з нарахування та виплати пенсій №4 управління з координації та контролю за виплатою пенсій Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, з 27.04.2018. Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно - Кудрявська, будинок 16, ) на користь гр. ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.04.2018 по 05.08.2019 у розмірі 276 412,50 грн.

24.12.2020 Київським міським центром зайнятості складено акт розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення № 3133, відповідно до висновків якого гр. ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника операційного відділу з нарахування та виплати пенсій №4 управління з координації та контролю за виплатою пенсій Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, з 27.04.2018.

В той же час позивач зазначає, що довідкою-розрахунком відділу бухгалтерського обліку Київського міського центру зайнятості № 08-2758/10-21/20 від 29.12.2020 встановлено, що сума виплачених коштів матеріального забезпечення на випадок безробіття гр. ОСОБА_1 в період з 21.05.2018 по 23.05.2018, яка підлягає поверненню становить 89 126,98 грн

Відповідно до абз. 2 ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" з роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному, у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Позивачем були заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача суми виплаченого забезпечення та вартість наданих послуг в розмірі 89 126,98 грн., підставою для якого позивач зазначив - поновлення громадянки ОСОБА_1 на її місці роботи за рішенням суду.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому частково заперечив проти задоволення позовних вимог, оскільки, на його думку, гр. ОСОБА_1 не було розроблено індивідуального плану надання послуг, який полягає у комплексі заходів по пошуку робот зі строками та періодичністю їх надання. Крім того, відповідач зазначає, що позивач мав виплатити гр. ОСОБА_1 допомогу по безробіттю з 28.05.2018 по 15.05.2019, однак згідно довідки-розрахунку № 08-2758/10-21/20 від 29.12.2020 початок періоду виплати починається з 28.05.2018 по 23.05.2019.

Отже, як вказує відповідач гр. ОСОБА_1 виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу і допомогу по безробіттю, обидві ці виплати здійснені за рахунок коштів з державного бюджету, оскільки і відповідач, і позивач є державними установами, отже, на думку відповідача, втрачений заробіток за період з 28.04.2018 по 05.05.2019 в розмірі 276 412,50 був відшкодований в повному обсязі.

Позивач у своїй відповіді на відзив вказує, що 21.05.2018 гр. ОСОБА_1 була зареєстрована як безробітна та разом із кар`єрним радником склала індивідуальний план працевлаштування, докази чого наявні в матеріалах справи, а відтак доводи відповідача з цього приводу є безпідставними.

Також позивач вказує на той факт, що гр. ОСОБА_1 на підставі рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.11.2020 у справі №826/8324/18 було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу, а не в тому числі і допомогу по безробіттю, а відтак, остання не позбавлена права на отримання допомоги по безробіттю до її поновлення на роботі за рішенням суду, що в такому разі не звільняє відповідача від обов`язку, встановленого ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" відшкодувати позивачу сплачені гр. ОСОБА_1 кошти як допомогу по безробіттю.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, Суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" допомога по безробіттю, у тому числі одноразова її виплата для організації безробітним підприємницької діяльності, є одним із видів забезпечення за цим Законом.

Пунктом 2 частини першої статті 31 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено, що виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Згідно з частиною першою статті 34 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - Фонд) має право, зокрема, стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.

Із роботодавця утримується сума виплаченого безробітному забезпечення у разі поновлення його на роботі за рішенням суду (абзац 2 частини четвертої статті 35 Закону "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття").

Відповідно до частини другої статті 1 Закону України "Про зайнятість населення" терміни "роботодавці", "працівники", "особи, які забезпечують себе роботою самостійно", "сторони соціального діалогу", "молодь" та "неформальне професійне навчання працівників" вживаються у значенні, наведеному в законах України "Про організації роботодавців, їх об`єднання, права і гарантії їх діяльності", "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", "Про соціальний діалог в Україні", "Про сприяння соціальному становленню та розвитку молоді в Україні" та "Про професійний розвиток працівників".

Згідно з абзацом другим частини першої статті 1 Закону України "Про організації роботодавців, їх об`єднання, права і гарантії їх діяльності" роботодавець - юридична особа (підприємство, установа, організація) або фізична особа - підприємець, яка в межах трудових відносин використовує працю фізичних осіб.

Судом встановлено, що позивач гр. ОСОБА_1 надав статус безробітної з 21.05.2018 у зв`язку з тим, що остання була звільнена відповідачем з місця роботи та призначив їй допомогу по безробіттю, розпочато її виплату з 28.05.2018 по 22.05.2019.

Матеріалами справи підтверджено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.11.2020 у справі №826/8324/18 задоволено позов ОСОБА_1 , визнано протиправним та скасовано наказ голови комісії з припинення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві №104-к від 27.04.2018 "Про звільнення" ОСОБА_1 з посади начальника операційного відділу з нарахування та виплати пенсій №4 управління з координації та контролю за виплатою пенсій Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника операційного відділу з нарахування та виплати пенсій №4 управління з координації та контролю за виплатою пенсій Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, з 27.04.2018. Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно - Кудрявська, будинок 16, ) на користь гр. ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.04.2018 по 05.08.2019 у розмірі 276 412,50 грн.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.06.2021 року вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін, тобто рішення набрало законної сили.

Таким чином, суд дійшов висновку, що оскільки позовні вимоги гр. ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено, то й застосування абзац 2 ч. 4 ст. 35 Закону "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" є обґрунтованим та законним, що тягне за собою задоволення позовних вимог.

Заперечення відповідача щодо не правильного строку, на його думку, виплати допомоги по безробіттю громадянці ОСОБА_1 , а також стягнення коштів на користь громадянки ОСОБА_1 за рішенням суду за час вимушеного прогулу, не має правового значення для вирішення спору між сторонами у даній справі, оскільки позивач довів наявними в справі доказами факт виплати фізичній особі, яку було поновлено на посаді за рішенням суду, допомоги по безробіттю у сумі 89126,98 грн.

Враховуючи вимоги закону, а також сталу практику Верховного суду, яка підлягає врахуванню судом першої інстанції, такі виплати підлягають стягненню на користь Державного центру зайнятості з работодавців.

За приписами ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування "вірогідності доказів" підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію такого стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Отже, враховуючи, що підставою для подання позовної заяви до суду було рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.11.2020 у справі №826/8324/18, що є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків, крім того суд дійшов висновку, що доводи відповідача є необґрунтованими та безпідставними, а вимоги позивача, всупереч доводам відповідача, є абсолютно доведеними та підтвердженими матеріалами справи, відтак позов про відшкодування позивачу 89 126,98 грн підлягає задоволенню.

При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 4, 231, 233-235 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Київського міського центру зайнятості (01033, м. Київ, вулиця Жилянська, будинок 47 Б; ідентифікаційний код: 03491091) до Головного Управління Пенсійного Фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16; ідентифікаційний код: 42098368) про стягнення 89 126, 98 грн задовольнити.

2. Стягнути з Головного Управління Пенсійного Фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16; ідентифікаційний код: 42098368) на користь Київського міського центру зайнятості (01033, м. Київ, вулиця Жилянська, будинок 47 Б; ідентифікаційний код: 03491091) 89 126 (вісімдесят дев`ять тисяч сто двадцять шість) грн 98 коп та 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн 00 коп судового збору.

3. Видати судовий наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Г. П. Бондаренко - Легких