ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2021 року Справа № 903/312/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Тимошенко О.М., суддя Юрчук М.І. , суддя Крейбух О.Г.

секретар судового засідання Цвіркун О.О.

за участю представників сторін:

від позивача: Умірова О.О. (адвокат)

від відповідача: Шевчук В.В. (адвокат), Берестюк А.М. (директор),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства "СТВ-Луцьк" на рішення Господарського суду Волинської області, ухвалене 20.08.2021 (суддя Дем`як В.М., повний текст складено 23.08.2021) у справі № 903/312/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АТА"

до Приватного підприємства "СТВ-Луцьк"

про стягнення 1148794,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю АТА звернувся з позовом до Приватного підприємства СТВ-Луцьк про стягнення 1 148 794,00 грн., з яких: 269500,00 грн. сума боргу, 715968,00 грн. сума збитків, 91767,57 грн. пеня, 20360,43 грн. відсотки за користування коштами, 51198,00 грн. інфляційні збитки.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем умов договору поставки №211015 від 21.10.2015 в частині передачі оплаченого товару.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 20.08.2021 у справі № 903/312/21 позов задоволено частково. Стягнуто з Приватного підприємства "СТВ-Луцьк" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АТА": 269500,00 грн. - основного боргу, 2525,18 грн. - пені, 4581,50 грн. - інфляційних втрат, 598,07 грн. - 3% річних, 4158,07 грн. судового збору. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся із апеляційною скаргою від 14.09.2021 № б/н, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Волинської області від 20.08.2021 у справі № 903/312/21 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ТОВ "АТА" відмовити повністю.

Аргументуючи доводи апеляційної скарги зазначає, що суд дійшов помилкових висновків про повне виконання договірних зобов`язань позивачем, оскільки до обов`язків останнього відноситься також і вивезення товару зі складу постачальника. За домовленістю між сторонами, доставка товару зі складу постачальника здійснювалась відповідачем, внаслідок чого у позивача виникло зобов`язання з відшкодування витрат на перевезення. На момент звернення до суду у сторін спору утворились зустрічні взаємні грошові зобов`язання з договору поставки 21.10.2015, за якими відповідач зобов`язаний поставити товар на суму 269500,00 грн., а позивач оплатити витрати на перевезення в такій же сумі. З огляду на вказане відповідач направляв позивачу вимогу про припинення зобов`язань в сумі 269500,00 грн. шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог. В порушення положень ст. 203 ГК України та ст. 601 ЦК України суд першої інстанції не врахував правочин відповідача про зарахування зустрічних вимог, що призвело до прийняття незаконного рішення.

Разом з цим апелянт просить залучити до справи докази в підтвердження понесених транспортних витрат на суму 269500,00 грн. Стверджуючи про неможливість подання цих доказів суду першої інстанції вказує, що суд першої інстанції виніс рішення без участі сторін, а тому подати ці докази не було можливості.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу вважає доводи відповідача безпідставними. Зазначає, що для проведення розрахунків іншими формами, включаючи зарахування зустрічних однорідних вимог, обов`язковою повинна бути спільна згода сторін. Безспірність вимог, які зараховуються, означає відсутність між сторонами спору щодо його змісту, умов виконання та розміру зобов`язань. Згоди та домовленості між сторонами не існувало. Судом було вірно встановлено, що односторонній правочин ПП "СТВ-Луцьк" (вимога про зарахування) може створювати обов`язки лише у випадках встановлених законом або за домоленістю сторін. Натомість матеріалами справи не підтверджено, а відповідачем не доведено можливість зарахування зустрічних вимог в розмірі 269500,00 грн. Відносно доданих до апеляційної скарги додаткових доказів вказує, що у судовому засіданні 15.07.2021, згідно п. 7 ст. 182 ГПК України судом було з`ясовано чи надали сторони докази, на які вони посилаються, вирішено питання про проведення огляду письмових доказів та за погодженням сторін прийнято рішення закрити підготовче провадження і призначено розгляд справи по суті. З огляду на вважає твердження апелянта про неможливість вчасного подання доказів безпідставним.

В судовому засіданні представники сторін підтримали свої доводи та заперечення по суті спору та поданої апеляційної скарги.

За умовами ст.. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу та відзив на неї, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення Господарського суду Волинської області від 20.08.2021 у справі № 903/312/21 залишити без змін виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 21 жовтня 2015 року між ПП «СТВ-Луцьк» та ТpОВ «АТА» укладено договір поставки № 211015 (а.с. 21-24)

Згідно п. 1.1. договору постачальник зобов`язується поставити і передати покупцю товар, а покупець прийняти товар та своєчасно здійснити його оплату на умовах цього договору.

Пунктом 1.2 договору сторони визначили, що кількість товару, визначається кожного разу на підставі узгоджених з постачальником замовлень покупця, а також в товарно-транспортних накладних на відпуск товару. Узгодження відбувається шляхом передачі підписаного покупцем замовлення довільної змістовної форми по факсу, електронною поштою постачальнику та повернення підписаного постачальником замовлення з внесеними змінами згідно наявності товару на складі постачальника.

Згідно п. 1.4 договору встановлено, що уповноваженої особи покупця в накладній на отримання товару є одночасно підтвердженням покупця: - його згоди на отримання від постачальника товарів в асортименті, кількості та за цінами, зазначеними в накладній.

Пунктами 2.1.1, 2.1.2, 2.1.3 договору визначено, що товар поставляється покупцю партіями. Кожна партія товару визначається замовленням, в якому зазначається:найменування товару, одиниця виміру, кількості товару. У випадку відсутності замовлення у письмовій формі в момент здійснення покупцем оплати товару згідно наданого постачальником рахунку-фактури, кількість, асортимент та ціна товару, зазначені в даному рахунку, вважаються погодженими обома сторонами.

Відповідно до п. 4.4 договору передбачено, що оплата відбувається шляхом 100 % оплати партії товару по факту його прибуття до покупця.

Пунктом 6.1. договору визначено, що у випадку порушення своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність визначену цим договором та чинним законодавством зав винятком настання випадку обумовленого Розділом 7 цього Договору. Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Даний договір набирає чинності з моменту його укладання сторонами і діє до 21.10.2016. (п.10.1. договору).

Виходячи з положень ст. 265 ГК України, ст.ст. 655, 712 ЦК України, укладений сторонами договір за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу.

Як слідує із матеріалів справи, зобов`язання за договором позивач виконав в повному обсязі, що підтверджується платіжними дорученнями на суму 14117004,00 грн. (Т. 2, а.с. 224-250, Т.3, а.с. 3-17), а відповідач в порушення умов договору, поставив товар частково на суму 13437072 грн., що підтверджується видатковими накладними (Т.2, а.с. 37-79, а.с. 81-127, а.с.133-250).

Заборгованість ПП «СТВ-Луцьк» за умовами договору поставки станом на 26.02.2021 складала 679932 грн.

Як вбачається з листа ПП «СТВ-Луцьк» від 26.02.2021 за № 59, відповідач не заперечує, що протягом періоду з 20.11.2019 по 23.04.2020 ПП «СТВ-Луцьк» отримало від ТзОВ «АТА» грошові кошти в сумі 14117004 згідно договору №211015. За період з 20.11.2019 по 23.04.2020 ПП «СТВ-Луцьк» згідно даного договору отримав від ТзОВ «АТА» товарів на сум 13437072 грн. За даними бухгалтерського обліку ТзОВ «АТА» та ПП «СТВ-Луцьк» існує заборгованість в сумі 679932,09 грн. Відповідач в даному листі зобов`язувався, що дана заборгованість буде погашена у повній мірі до 05.03.2021 (Т.1, а.с. 213-214)

Судами встановлено, що відповідач на виконання листа від 26.02.2021 за №59 в строк до 05.03.2021 повернув грошові кошти на рахунок позивача частково в сумі 410 432 грн., що підтверджується платіжним дорученням №3686 від 04.03.2021.

11 червня 2020 ТзОВ «АТА» звернулося до ПП «СТВ-Луцьк» з вимогою поставити оплачений товар цукор-пісок на суму 269 500 грн. (Т.1,а.с. 115).

З матеріалів справи вбачається, що 21.07.2020 між ТОВ «АТА» та ПП «СТВ-Луцьк» було підписано графік поставки товару, в якому директор ПП «СТВ-Луцьк» зобов`язалось поставити цукор з 23.07.2020 року по 16.08.2020. (Т.1, а.с. 98-)

Однак, ПП «СТВ-Луцьк» не виконало умови погоджені сторонами в графіку поставки товару.

Позивач з вересня включно по листопад 2020 виставив відповідачу заявки-доручення (Т.1, а.с. 37-52), у яких просив відвантажити цукор у кількості 66 тони згідно договору поставки №211015 від 21.10.2015., проте ПП «СТВ-Луцьк» в порушення умов договору не виконало заявки ТОВ «АТА».

07.10.2020, 10.11.2020, 15.12.2020 року ТзОВ «АТА» повторно надіслало вимоги до постачальника ПП «СТВ-Луцьк» поставити цукор, наголошуючи при цьому що ПП «СТВ-Луцьк» користується коштами ТОВ «АТА», порушує умови договору не здійснюючи поставку цукру (Т.1, а.с.104, 111-110, 112), однак останні залишенні без належного реагування.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судами встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на день розгляду справи у відповідача наявна заборгованість, яка становить 269 500 грн.

Апелянт зазначає, що кошти в сумі 269500,00 грн., які за даними бухгалтерського обліку позиціонуються як заборгованість перед позивачем, є відшкодуванням витрат відповідача за надані транспортні послуги по договору. При цьому звертає увагу, що згідно п. 3.1 договору поставка товару здійснюється на умовах самовивозу зі складу продавця. Відповідно транспортні послуги оплачуються саме покупцем товару, який здійснює його самовивіз. За усною домовленістю між сторонами, доставка товару транспортними засобами здійснювалась відповідачем, внаслідок чого у позивача виник обов`язок відшкодувати такі витрати. Зокрема, протягом листопада 2019 - червня 2020 ПП "СТВ Луцьк" здійснило 49 поставок товару для ТОВ "АТА" згідно укладеного договору поставки.

Враховуючи наведене скаржник вважає, що у сторін спору виникли зустрічні взаємні грошові зобов`язання з договору поставки від 21.10.2015 року. При цьому відповідач цінним листом № 272 від 26.10.2020 направив ТОВ "АТА" вимогу про припинення зобов`язань на суму 269500,00 грн. шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог. Таким чином, на думку скаржника, заборгованість між сторонами відсутня.

Щодо доводів скаржника про зарахування зустрічних вимог на підставі листа №272, судом першої інстанції вірно зазначено наступне:

У постановах від 22.08.2018 у справі № 910/21652/17, від 11.09.2018 у справі № 910/21648/17, від 27.05.2019 у справі № 910/20107/17, від 24.06.2019 у справі № 910/12026/18, від 23.07.2019 у справі № 904/1299/18, від 15.08.2019 у справі № 910/21683/17, від 11.09.2019 у справі № 910/21566/17, від 25.09.2019 у справі № 910/21645/17, від 26.05.2020 у справі № 910/7807/19, від 11.06.2020 у справі № 910/7804/19, від 14.07.2020 у справі № 910/10471/19, від 19.08.2020 у справі № 911/2560/19, від 25.08.2020 у справі № б-23/75-02, від 23.09.2020 у справі № 904/2215/19, від 12.11.2020 у справі № 904/3173/19, від 25.11.2020 у справі № 904/1806/19 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов наступного висновку: "Безспірність вимог, які зараховуються, а саме: відсутність між сторонами спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, є важливою умовою для зарахування вимог. Наявність заперечень іншої сторони на заяву про зарахування чи відсутність будь-якої із наведених умов виключає проведення зарахування у добровільному порядку".

Як слідує із матеріалів справи позивач не визнає зарахування зустрічних вимог, та звернувся за захистом свого порушеного права до суду про стягнення спірної суми 269 500 грн. у примусовому порядку.

Отже, односторонній правочин ПП «СТВ-Луцьк» може створювати обов`язки лише у випадках встановлених законом або за домовленістю сторін.

Судовою колегією відмічається, що сторонами не вносились зміни до договору поставки від 21.10.2015 в частині покладення обов`язку з доставки товару на відповідача ПП "СТВ Луцьк" та порядку узгодження розміру транспортних витрат. Відповідно суд першої інстанції підставно зазначив, що відповідачем не поданні первинні бухгалтерські документи, які підтверджують виникнення у позивача господарського зобов`язання зі сплати 269500 грн. на підставі договору поставки №211015 від 21.10.2015. Таким чином, матеріалами справи не підтверджено, а відповідачем не доведено зарахування зустрічних вимог в розмірі 269500 грн. зі сторони позивача, а відтак відсутні правові підстави зарахування зустрічних вимог на спірну суму.

Додатково колегія суддів відмічає, що додані до апеляційної скарги первинні бухгалтерські документи: договори-заявки на перевезення вантажу, товаро-транспортні накладні, акти виконаних робіт та платіжні доручення про сплату наданих транспортних послуг в цілому підтверджують витрати ПП "СТВ-Луцьк" в сумі 269500,00 грн., однак останні не були подані до суду першої інстанції та не були предметом дослідження та оцінки.

За умовами ст. 269 ГПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що скаржником не наведено причин, які об`єктивно перешкоджали останньому подати докази суду першої інстанції. Посилання апелянта на те, що суд виніс рішення без участі сторін, що позбавило відповідача права подати докази судова колегія вважає необгрунтованим. За вимогами процесуальних норм докази подаються суду в підготовчому засіданні (ст.ст. 177-184), зокрема відповідачем - разом з поданням відзиву (ч. 3 ст. 80). Підготовче провадження у справі закрито ухвалою суду від 15.07.2021 року та призначено справу до розгляду по суті. Представник відповідача був присутній під час закриття підготовчого провадження, однак відповідних доказів суду не надав. Відсутність представника відповідача під час розгляду справи по суті та винесення рішення не відноситься до виняткових випадків, оскільки на вказаній стадії процесу докази судом не приймаються.

За наведених обставин суд апеляційної інстанції не приймає до уваги додані до апеляційної скарги додаткові докази.

Одночасно судовою колегією відмічається, що відповідач не позбавлений права звернутись до суду з окремим позовом в частині стягнення з ТОВ "АТА" коштів в сумі 269500,00 грн., витрачених на доставку товару останньому.

Оскільки, факт порушення відповідачем умов укладеного між сторонами договору в частині не поставки товару та не повернення грошових коштів позивачу належним чином доведений, документально підтверджений, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що позовна вимога про стягнення заборгованості в розмірі 269 500 грн. підлягає задоволенню в повному обсязі.

Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з абзацом першим пункту 1.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

У частині першій статті 546 ЦК України зазначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України).

Згідно з частиною шостою статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 6.1. договору визначено, що у випадку порушення своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність визначену цим договором та чинним законодавством зав винятком настання випадку обумовленого Розділом 7 цього Договору. Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

В частині вимог про стягнення пені за період з 12.03.2020 по 22.03.2021 в сумі 91 767,57 грн., 3% річних у розмірі 20360,43 грн. та 51198,88 грн. втрат від інфляції за той самий період, судами враховано наступне.

10.02.2021 позивач скерував на адресу відповідача вимогу про повернення коштів в сумі 697932,09 грн.

16.02.2021 відповідач отримав вимогу про повернення коштів.

На виконання листа від 26.02.2021 за №59 відповідач повернув грошові кошти на рахунок позивача частково в сумі 410432 грн., що підтверджується платіжним дорученням №3686 від 04.03.2021.

Згідно ч.2, ст. 530 ЦК України визначено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Отже, відповідач повинен був повернути кошти включно до 23.02.2021, а відтак строк порушення слід рахувати з наступного дня, а саме 24.02.2021.

За наведених обставин місцевий суд дійшов правильного висновку, що вказану санкцію слід нараховувати з 24.02.2021 по 22.03.2021.

Відтак, обґрунтованим є нарахування пені в сумі 2 525,18 грн, а в частині стягнення 89 242,39 грн. відмовляється як безпідставно нарахованій.

Вимога позивача про стягнення з відповідача за період з 24.02.2021 по 22.03.2021 - 3% річних в сумі 598,07 грн підлягає задоволенню. В частині вимог про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 19762,36 грн відмовляється за безпідставністю.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат.

З огляду на наведене задоволенню підлягає 4581,50 грн інфляційних втрат за спірний період з 24.02.2021 по 22.03.2021. В сумі 46616,50 грн. слід відмовити, як безпідставно заявленій.

В частині вимог про стягнення збитків в сумі 715 968, грн. суд першої інстанції дійшов підставного висновку про відмову у їх задоволенні з наступних підстав.

Пунктом 2 ст. 22 Цивільного кодексу України встановлено, що збитками визначаються втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права, а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

Підставою для відшкодування збитків є склад правопорушення, який включає наступні фактори:

- наявність реальних збитків;

- вина заподіювана збитків;

- причинний зв`язок між діями або бездіяльністю винної особи та збитками.

Збитки - це витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною у відповідності до ст. 224 Господарського кодексу України.

Статтею 225 Господарського кодексу України визначений вичерпний перелік складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково втрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань та/або відшкодування позадоговірної шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Крім того, при обрахуванні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум, або інших цінностей, якби права позивача не були порушені. Нічим не підтверджені розрахунки про можливі доходи до уваги братися не можуть. Розмір упущеної вигоди повинен визначатися з урахуванням часу, протягом якого тривали протиправні дії відповідача, розумних витрат на отримання доходів, які позивач поніс би, якби не відбулося порушення права.

Позивач доводить, що підприємство не одержало запланований ним дохід з вини контрагента, який не виконав свого зобов`язання, і між фактом неодержання цього доходу та невиконанням контрагентом зобов`язання звертає увагу суду на те, що є прямий причинний зв`язок, а тому просить суд стягнути з боржника збитки, які були б одержані, якби зобов`язання було б виконано (упущена вигода).

З огляду на викладене подані позивачем докази в обґрунтування стягнення з відповідача збитків не підтверджують наявності правових підстав для їх стягнення, оскільки наведені позивачем розрахунки розміру упущеної вигоди базуються на визначенні можливого прибутку, а тому не можуть бути належним доказом збитків, оскільки є теоретичним припущенням можливого очікування доходу, що, водночас, не підтверджено первинними документами, які б свідчили про конкретний розмір прибутку, який міг би отримати позивач.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого та правомірного висновку про задоволення позову частково.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Волинської області від 20.08.2021 року відповідає матеріалам справи, грунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає. Зазначені в апеляційній скарзі інші доводи скаржника не обгрунтовані та не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України понесені апелянтом судові витрати зі справи за розгляд справи в суді апеляційної інстанції залишаються за ним.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "СТВ-Луцьк" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Волинської області від 20 серпня 2021 року у справі №903/312/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №903/312/21 повернути Господарському суду Волинської області.

Повний текст постанови складений "08" грудня 2021 р.

Головуючий суддя Тимошенко О.М.

Суддя Юрчук М.І.

Суддя Крейбух О.Г.