ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2021 р. Справа№ 910/4552/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мартюк А.І.

суддів: Зубець Л.П.

Алданової С.О.

при секретарі Загрунній Л.І.

за участю представників зазначених в протоколі від 01.12.2021р.

розглянувши у відкритому судовому

засіданні апеляційну

скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Зоря"

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.07.2021 р.

у справі № 910/4552/21(суддя - Стасюк С.В.)

за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою

відповідальністю "Зоря"

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Ерні Трейд"

2. Фізичної особи-підприємця Поповича Юрія Вадимовича

про визнання недійсними договорів

ВСТАНОВИВ:

Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Зоря" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ерні Трейд" та Фізичної особи-підприємця Поповича Юрія Вадимовича про визнання недійсними Договору № 01.2018 на надання інформаційних (консультаційних) послуг від 01.01.2018 та Договору про відступлення прав вимоги № 1 від 10.07.2020.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладаючи Договір № 01.2018 від 01.01.2018 на надання інформаційних (консультаційних) послуг, сторони не мали на меті створення реальних правових наслідків, що обумовлені ним. Позивач зазначає, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Ерні Трейд" не отримувало від позивача будь-які вихідні дані для проведення консультування та надання послуг, а позивач, в свою чергу, не отримував від Товариства з обмеженою відповідальністю "Ерні Трейд" жодного звіту про надані послуги, внаслідок чого оспорюваний договір є фіктивним та має бути визнаний недійсним. Оскільки Договір № 01.2018 від 01.01.2018 на надання інформаційних (консультаційних) послуг підлягає визнанню недійсним, недійсною є й вимога передана за цим договором від Товариства з обмеженою відповідальністю "Ерні Трейд" Фізичній особі-підприємцю Поповичу Юрію Вадимовичу на підставі Договору про відступлення права вимоги № 1 від 10.07.2020.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.07.2021 року по справі № 910/4552/21 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Зоря" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.07.2021 року по справі № 910/4552/21 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Також, апелянт просить поновити строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 22.07.2021 року по справі № 910/4552/21, оскільки повний текст постанови Господарського суду міста Києва від 22.07.2021 року по справі № 910/4552/21 було отримано лише 20.08.2021 р., що підтверджується копію конверта та трекінг номером поштового відправлення.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття невірного рішення.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.09.2021 р. апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Зоря" передано на розгляд колегії суддів у складі: Мартюк А.І. (головуючий суддя), Зубець Л.П., Алданова С.О.

29.09.2021 р. через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника позивача надійшла заява долучення до матеріалів справи доказів сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.09.2021 року задоволено клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 22.07.2021 р. у справі №910/4552/21 та поновлено Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Зоря" зазначений строк. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Зоря" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.07.2021 р. у справі №910/4552/21 та призначено справу до розгляду на 27.10.2021 р. Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 22.07.2021 р. у справі №910/4552/21.

23.10.2021 р. через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника відповідача-1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій останній зазначає, що оскаржуване рішення прийнято з дотриманням норм чинного законодавства, тому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 22.07.2021 р. у справі №910/4552/21 без змін.

Враховуючи перебування головуючого судді Мартюк А.І. на лікарняному, судове засідання, призначене на 27.10.2021 не відбулося.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.11.2021 року призначено справу № 910/4552/21 за апеляційною скаргою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Зоря" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.07.2021 р. до розгляду в на 01.12.2021р.

15.11.2021 р. через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив.

Представники відповідачів у поясненнях, наданих у судовому засіданні, заперечували проти доводів апелянта, викладених в апеляційній скарзі, просили суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін оскаржуване судове рішення місцевого господарського суду як таке, що прийняте з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи.

01.12.2021р. представники позивача у судове засідання не з`явились. Причини неявки суду не повідомили, хоча про час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодекс) України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що в матеріалах справи мають місце докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників позивача.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників відповідачів, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 01.01.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ерні-Трейд" (виконавець) та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Зоря" (клієнт) було укладено Договір № 01.2018 на надання інформаційних (консультаційних) послуг (надалі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору його предметом є надання по домовленості з клієнтом (позивачем) аудиторських, юридичних, консалтингових, консультаційних та інших послуг інформаційно-консультаційного характеру з питань обліку, організації бізнесу, оподаткування, митного та валютного законодавства, господарського та трудового права.

Договір укладався строком на один рік, термін його дії закінчився 31.12.2018 року.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору Товариством з обмеженою відповідальністю "Ерні-Трейд" протягом 2018 року надавалися позивачу послуги на суму 200 000,00 грн., визначені п. 1.1 Договору, які приймались позивачем, претензій щодо якості та обсягу наданих послуг позивачем не заявлялось, про що свідчать підписані між сторонами Договору Акт № ОУ-0000001 від 30.11.2018 на суму 50 000,00 грн., Акт № ОУ-0000002 від 30.11.2018 на суму 50 000,00 грн., Акт № ОУ-0000003 від 30.11.2018 на суму 50 000,00 грн., Акт № ОУ-0000004 від 30.11.2018 на суму 50 000,00 грн..

Пунктами 2, 3 Договору передбачено, що клієнт здійснює оплату послуг виконавця згідно рахунків, виставлених виконавцем. Оплата наданих послуг здійснюється клієнтом в триденний термін з дати виписки рахунку (або передачі цього рахунку клієнту).

Позивач частково здійснив розрахунок за надані послуги в сумі 26 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 632 від 23.01.2019.

10.07.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ерні-Трейд" (первісний кредитор) та Фізичною особою-підприємцем Поповичем Юрієм Вадимовичем (новий кредитор) було укладено Договір про відступлення права вимоги № 1, згідно з п. 1.1 якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор приймає на себе право вимоги, що належить первісному кредитору, і стає кредитором за Договором № 01.2018 від 01.01.2018 року, укладеним між первісним кредитором та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Зоря" (боржником).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Статтею 514 Цивільного кодексу України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору.

Таким чином, Фізична особа-підприємець Попович Юрій Вадимович на підставі вищенаведеного Договору відступлення набув права вимоги до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Зоря", яке виникає з Договору № 01.2018 від 01.01.2018 року.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов п. 2.2 Договору відступлення Фізична особа-підприємець Попович Юрій Вадимович направив боржнику повідомлення про відступлення права вимоги від 03.08.2020 року.

Рішенням Господарського суду Київської області від 11.03.2021 у справі № 911/3458/20 за позовом Фізичної особи-підприємця Поповича Юрія Вадимовича до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Зоря" прo стягнення 198 792,24 грн. позов задоволено. Стягнуто з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Зоря" на користь Фізичної особи-підприємця Поповича Юрія Вадимовича 174 000,00 грн. боргу, 14 209,24 грн. інфляційних нарахувань, 10 583,00 грн. 3% річних та 2 981,89 грн. витрат по сплаті судового збору.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що оспорюваний Договір № 01.2018 від 01.01.2018 на надання інформаційних (консультаційних) послуг не відповідає вимогам, передбаченим ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки відповідач не надавав позивачу жодних послуг за таким Договором на загальну суму 200 000,00 грн., а начебто надані послуги не можуть бути ідентифіковані та підтверджені жодними документами, оскільки немає жодних доказів їх імовірного існування на момент здійснення їх оплати. Оскільки Договір № 01.2018 від 01.01.2018 на надання інформаційних (консультаційних) послуг підлягає визнанню недійсним, недійсною є й вимога передана за цим договором від Товариства з обмеженою відповідальністю "Ерні Трейд" Фізичній особі-підприємцю Поповичу Юрію Вадимовичу на підставі Договору про відступлення права вимоги № 1 від 10.07.2020.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Отже, в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до ст. 215 та 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно з ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Статтею 234 Цивільного кодексу України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом.

Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Наявність умислу у сторін угоди означає, що вони усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність угоди, що укладалася, та сторони прагнули або свідомо допускали ненастання правових наслідків, обумовлених договором.

Для визнання зобов`язання таким, що вчинене фіктивно, закон вимагає наявність таких умов: вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору; такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором.

Відсутність хоча б однієї із цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов`язання вчинялося фіктивно. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 28.02.2018 у справі № 909/330/16, від 01.11.2018 у справі № 910/18436/16, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.05.2020 у справі № 904/3938/18).

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України.

Водночас, якщо наміру обох сторін договору не виконувати договір не встановлено, то правові підстави для визнання такого договору фіктивним відсутні. На цьому наголосив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у справі № 331/8830/15-ц.

Отже, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Власне невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин; якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання фіктивного правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування наслідків недійсності. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 607/15555/17-ц).

Як зазначалось вище, на виконання укладеного між сторонами Договору Товариством з обмеженою відповідальністю "Ерні-Трейд" протягом 2018 року надавалися позивачу послуги на суму 200 000,00 грн., що підтверджується підписаними та скріпленими печатками сторін Актом № ОУ-0000001 від 30.11.2018 на суму 50 000,00 грн., Актом № ОУ-0000002 від 30.11.2018 на суму 50 000,00 грн., Актом № ОУ-0000003 від 30.11.2018 на суму 50 000,00 грн., Актом № ОУ-0000004 від 30.11.2018 на суму 50 000,00 грн.

Позивачем було здійснено часткову оплату наданих послуг, що підтверджується платіжним дорученням № 632 від 23.01.2019 на суму 26 000,00 грн.

Стверджуючи про нереальність такої господарської операції позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів того, що наведені у Актах здачі-прийняття робіт (надання послуг) послуги фактично не були надані, що не дозволяє суду дійти висновку про те, що таке твердження позивача відповідає фактичним обставинам справи.

Крім того, позивачем не надано суду належних і допустимих доказів, а отже не доведено наявності у осіб, які уклали оспорюваний договір, вини, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору; не доведено, що такий умисел виник у сторін до моменту укладення договору; не доведено, що метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором.

Оскільки судом не встановлено обставин, з якими пов`язується можливість визнання недійсним Договору № 01.2018 від 01.01.2018 на надання інформаційних (консультаційних) послуг, позовні вимоги про визнання Договору про відступлення права вимоги № 1 від 10.07.2020 за яким було відступлено право вимоги за Договором № 01.2018 від 01.01.2018 задоволенню не підлягають.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем недоведено жодних обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та наявність передбачених законом підстав для визнання договорів недійсними.

При цьому, суд виходить з наступного.

Обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, за змістом положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі №04/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.

Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи № 902/761/18, від 20.08.2020 зі справи № 914/1680/18).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься й у ч.1 ст. 74 ГПК України.

Отже, за загальним правилом, обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Обов`язок доказування тих або інших обставин справи визначається предметом спору.

Згідно ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд апеляційної інстанції, серед іншого, враховує, що у відповідності до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Відповідно до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення прийняте місцевим господарським судом з порушенням норм матеріального права, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду у справі відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Зоря".

Керуючись ст. ст. 129, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Зоря" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 22.07.2021 р. у справі № 910/4552/21 - залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду м. Києва від 22.07.2021 р. у справі № 910/4552/21.

4. Судові витрати за розгляд апеляційних скарг покласти на Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Зоря".

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текс постанови складено та підписано 13.12.2021р.

Головуючий суддя А.І. Мартюк

Судді Л.П. Зубець

С.О. Алданова