ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2021 р. Справа№ 910/10426/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Кравчука Г.А.

Мальченко А.О.

Секретар судового засідання: Мельничук О.С.,

За участю представників сторін

від позивача - Мицько Р.М.,

від відповідача - Шевчук А.В.,

від третьої особи - Куксенко П.Р.,

розглянувши апеляційну скаргу

Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2021 (повний текст рішення складено 27.07.2021)

у справі № 910/10426/20 (суддя Мандриченко О.В.)

За позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Акціонерне товариство "Київгаз"

про стягнення 24 813 358,52 грн., -

ВСТАНОВИВ:

У 2020 році Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" про стягнення 24 813 358, 52 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору природного газу №2751/18-БО-41 від 12.10.2018 року щодо своєчасної оплати поставленого природного газу та відповідності фактично спожитих обсягів природного газу замовленим обсягам.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.07.2021 року позовні вимоги задоволено частково. Присуджено до стягнення з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 1 441 грн. 51 коп. пені, 282 555 грн. 41 коп. 3 % річних та 27 783 грн. 73 коп. судових витрат. В іншій частині позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач прострочив оплату природного газу за спірним договором та додатковими угодами, а тому з відповідача на користь позивача відповідно до вимог ст.ст. 624, 625 ЦК України підлягає стягненню 282 555, 41 грн. 3% з простроченої суми та 1 441 032, 51 грн. передбаченої п. 8.2 договору пені. Щодо вимоги про стягнення з відповідача 23 089 770, 60 грн. збитків місцевий господарський суд встановив, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту збитків (реальних чи упущеної вигоди), спричинених порушенням відповідачем неналежним виконанням зобов`язань за договором № 2751/18-БО-41 від 12.10.2018 року.

Не погодившись із прийнятим рішенням, Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2021 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги в частині стягнення 23 089 770 грн. 60 коп. задовольнити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні збитків у розмірі 23 089 770, 60 грн. прийняте з порушенням норм матеріального права, зокрема ст. 22 ЦК України, та процесуального права, ст.ст. 236 та 238 ГПК України, без дослідження усіх істотних обставин справи.

Зокрема скаржник вважає, що відносини у сфері використання природного газу регулюються Законом України «Про ринок природного газу», який є спеціальним нормативно-правовим актом по відношенню до Цивільного та Господарського кодексів України. Отже, на думку позивача незалежно від того, що загальні правила відшкодування збитків викладені в положеннях Цивільного та Господарського кодексів України, порядок відшкодування збитків, завданих суб`єктом ринку природного газу у правовідносинах між постачальником та споживачами природного газу імперативно регулюються Розділом VI Правил постачання природного газу, застосування яких є обов`язковим до даного виду правовідносин.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.09.2021 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Чорногуз М.Г., Мальченко А.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.09.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2021 року у справі №910/10426/20, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2021 року у справі №910/10426/20 та призначено розгляд справи на 20.10.2021 року.

15.09.2021 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго", відповідача у справі, надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

20.10.2021 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго", відповідача у справі, надійшло клопотання про врахування правових висновків Верховного Суду, а також клопотання про закриття провадження у справі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.10.2021 року відкладено розгляд справи на 03.11.2021 року.

01.11.2021 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго", відповідача у справі, надійшли доповнення до клопотання про закриття провадження у справі.

02.11.2021 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від позивача надійшли заперечення на заяву про закриття апеляційного провадження.

Судове засідання, призначене на 03.11.2021 року не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Агрикової О.В. на лікарняному з 26.10.2021 року.

12.11.2021 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго", відповідача у справі, надійшло клопотання про врахування правових висновків Верховного Суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.11.2021 року розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2021 року у справі №910/10426/20 призначено на 08.12.2021 року.

22.11.2021 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від позивача надійшли заперечення на заяву про закриття апеляційного провадження.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.12.2021 року, у зв`язку з перебуванням судді Чорногуза М.Г. на лікарняному, сформовано для розгляду справи №910/10426/20 колегію суддів у складі головуючого судді: Агрикової О.В., суддів: Мальченко А.О., Кравчук Г.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.12.2021 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2021 року у справі №910/10426/20 прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі.

В судовому засіданні 08.12.2021 року представник відповідача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, підтримав клопотання про закриття провадження у справі, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Представник позивача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, заперечував проти клопотання про закриття провадження у справі, просив задовольнити апеляційну скаргу.

Щодо клопотання відповідача про закриття апеляційного провадження колегія суддів зазначає наступне.

В обґрунтування клопотання відповідач посилається на те, що 29.08.2021 року тобто після прийняття місцевим судом рішення у справі від 20.07.2021 року, набрав чинності Закон України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ, та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу» від 14.07.2021 року №1639-ІХ, відповідно до якого зазначені вище платежі (санкції) підлягають списанню з відповідача.

Колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні цього клопотання, оскільки, по-перше, ухвалення після рішення суду нового нормативного акта, який в інший спосіб регулює спірні правовідносини, не може бути підставою для скасування (зміни) судового рішення у відповідній частині, оскільки таке рішення приймалось з урахуванням законодавства, чинного на момент прийняття, і, по-друге, рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2021 року в зазначеній частині (в якій відповідач просить закрити провадження - стягнення пені та 3% річних) не оскаржується та не є предметом апеляційного провадження. При цьому КП виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго», відкликало свою апеляційну скаргу, якою оскаржувало рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2021 року в частині задоволення вимог про стягнення пені та 3% річних.

Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, між Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (постачальник) та Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (далі -Відповідач, Споживач) 12.10.2018 року укладено Договір №2751/18-БО-41 постачання природного газу (далі - договір) та додаткові угоди до нього, які є невід`ємними частинами договору. (т.1, а.с. 20-29).

За умовами договору постачальник зобов`язується поставити Споживачеві у визначені Договором та Додатковими угодами періоди природний газ, а Споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього Договору.

Судом першої інстанції встановлено, що не заперечується сторонами, що на виконання умов договору, позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 676 174 081, 67 грн., що підтверджується актами приймання - передачі природного газу. (т.1, а.с. 61-72).

Окрім цього, місцевим господарським судом також встановлено, що з аналізу наданого позивачем розрахунку (т.1, а.с. 13-18), наявними у матеріалах справи актами приймання-передачі природного газу (т.1, а.с. 61-72) та банківськими виписками позивача (т.1, а.с. 104-403) підтверджується факт передачі позивачем відповідачу природного газу за договором загальною вартістю 676 174 081, 67 грн., а також оплати останнім одержаного газу з порушенням встановленого строку.

З огляду на викладене, місцевий господарський суд дійшов висновку, що відповідач прострочив оплату природного газу за спірним договором та додатковими угодами, а тому з відповідача на користь позивача відповідно до вимог ст.ст. 624, 625 ЦК України підлягає стягненню 282 555, 41 грн. 3% з простроченої суми та 1 441 032, 51 грн. передбаченої п. 8.2 договору пені.

Колегія суддів звертає увагу, що позивач оскаржує рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення збитків у розмірі 23 089 770, 60 грн., доводи та вимоги апеляційної скарги стосуються лише даної частини рішення, а тому колегія суддів здійснює перегляд рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а саме в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення збитків у розмірі 23 089 770, 60 грн.

Відповідно до п. 2.1 Договору (у редакції Додаткової угоди №6 від 26.03.2019 року, т.1, а.с. 44), позивач передає відповідачу у березні 2019 року замовлений відповідачем обсяг (об`єм) природного газу в кількості 10 770,000 тис.куб.м.

За актом приймання-передачі природного газу підписаного сторонами від 31.03.2019 року сторони погодили розмір фактично переданого природного газу у обсязі 12 025,515 тис.куб.м. (т.1, а.с. 66).

Отже, відповідач в березні 2019 року фактично спожив природний газ, в обсязі більшому на 1 255,515 тис.куб.м. ніж було узгоджено сторонами відповідно до п.2.1 Договору.

Відповідно до п. 2.1 договору (у редакції Додаткової угоди №6 від 26.03.2019 року, т.1, а.с. 44) постачальник передає споживачу у квітні 2019 року замовлений обсяг природного газу в кількості 2 713,000 тис.куб.м.

Актом приймання-передачі від 30.04.2019 року сторони погодили розмір фактично переданого природного газу у обсязі 7 629,067 тис.куб.м. (т.1, а.с. 67).

Отже, відповідач у квітні 2019 року фактично спожив природний газ, в обсязі більшому на 4 916,067 тис.куб.м. ніж було узгоджено сторонами відповідно до п.2.1 Договору.

За умовами п. 3.13 договору (у редакції додаткової угоди № 4 від 28.11.2018 року, т.1, а.с. 34-42) якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний обсяг використаного споживачем природного газу більше ніж на 5% відрізняється від замовленого обсягу газу на відповідний період (зазначений в п. 2.1 цього договору), споживач зобов`язаний відшкодувати постачальнику збитки в порядку, визначеному пунктом 5.7 цього договору.

У пункті 5.7 договору (у редакції додаткової угоди № 4 від 28.11.2018 року, т.1, а.с. 34-42) визначено, що відшкодування постачальнику вартості збитків, розрахованих відповідно до умов п. 3.13 договору здійснюється наступним чином:

- постачальник на підставі даних, зазначених в акті приймання-передачі та замовлених обсягів, визначених п. 2.1 договору, розраховує збитки відповідно до п. 3.13.1 або 3.13.2 договору.

- постачальник після 15 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом надає споживачу акт-претензію щодо відшкодування збитків та розрахунок збитків.

- споживач протягом 20 робочих днів з моменту отримання акту-претензії зобов`язаний відшкодувати постачальнику вартість збитків на рахунок визначений в акті-претензії.

За формулою, наведеною у п. 3.13.2 договору до вартості різниці між замовленим та спожитим газом застосовується коефіцієнт 0,5 (з 01.03.2019 року).

В свою чергу, позивач пред`явив КП "Київтеплоенерго" акт-претензію № 26-1238-19 від 16.05.2019 року та акт-претензію № 26-2001-19 від 11.06.2019 року про відшкодування 23 089 770,60 грн. збитків. (т.1, а.с. 79-80, 87-88).

Втім, відповідач листами №28АУ/6/2/2424 від 19.06.2019 року та №28-АУ/6/2/2863 від 23.07.2019 року заперечив проти заявлених постачальником збитків, зазначивши, що з урахуванням роз`яснень НКРЕКП за єдиним ЕІС-кодом АТ "НАК "Нафтогаз України" у спірний період було спожито природного газу з допустимою величиною відхилення від замовленого обсягу газу відповідно до договорів укладених з постачальником. (т.1, а.с. 85-86, 93-94).

Доказів відшкодування відповідачем на користь позивача заявлених до стягнення збитків суду не надано.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України).

Стаття 626 ЦК України передбачає свободу договору. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків (ст. 611 ЦК України).

Договором № 2751/18-БО-41 від 12.10.2018 року передбачено умови застосування такого виду відповідальності як відшкодування збитків та порядок їх розрахунку.

Зі змісту позовної заяви та пояснень сторін вбачається, що спірні кошти, які стягуються за заявленим позовом у даній справі як збитки є за своєю суттю різницею у вартості несанкціоновано відібраного газу.

Відповідно до Правил постачання природного газу, які регулюють відносини, які виникають між постачальниками та споживачами природного газу, з урахуванням їх взаємовідносин з операторами газорозподільної системи/газотранспортної системи (далі - правил), затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 року №2496, дія цих Правил поширюється на постачальників, споживачів природного газу - фізичних осіб (побутових споживачів), фізичних осіб - підприємців, юридичних осіб та Операторів ГРМ/ГТС (п. 2 Розділу І Правил).

Колегія суддів зазначає, що відповідно до Правил відшкодування збитків споживачем, що не є побутовим, постачальнику здійснюється зокрема, якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний об`єм (обсяг) постачання природного газу споживачу його постачальником буде перевищувати підтверджений обсяг природного газу на цей період, постачальник має право вимагати від споживача відшкодування збитків за перевищення об`єму (обсягу) природного газу.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Частиною другою статті 224 ГК України встановлено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 225 ГК України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, господарський суд перш за все повинен з`ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності. При цьому у випадку невиконання договору чинне законодавство виходить з принципу вини контрагента.

Відповідно до статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.

Відсутність хоча б одного із вказаних елементів, що утворюють склад правопорушення, не дає підстави кваліфікувати поведінку боржника як правопорушення та, відповідно, не може бути підставою застосування відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.

При цьому на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. Натомість вина боржника у порушенні зобов`язання презюмується та не підлягає доведенню кредитором, тобто саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи.

Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Близький по змісту висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

Отже, істинність твердження позивача щодо наявності підстав для стягнення збитків, зокрема в контексті наявності збитків та їх розмір, протиправності поведінки заподіювача збитків та існування причинного зв`язку такої поведінки із заподіяними збитками, ураховуючи принципи змагальності, диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом підлягала доведенню позивачем перед судом.

Натомість вина боржника у порушенні зобов`язання презюмується та не підлягає доведенню кредитором, тобто саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Вказане право на стягнення збитків з споживача не звільняє постачальника від обов`язку доведення наявності таких збитків та їх розміру належними та допустимими доказами у порядку передбаченому ГПК України.

Вартість обсягу несанкціонованого відбору споживачем природного газу на підставі формули згідно із п. 4 гл. 5 р. VI Кодексу газорозподільних систем, за своїм правовим змістом є компенсацією (відшкодуванням) Оператору ГРМ вартості обсягів газу, несанкціоновано відібраного споживачем, про що прямо вказано у п. 4 гл. 5 р. VI Кодексу газорозподільних систем.

Так, п. 4 гл. 5 р. VI Кодексу газорозподільних систем, в редакції постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, № 1437 від 27.12.2017, передбачає:

"Якщо за результатами споживання природного газу у період відсутності споживача в Реєстрі споживачів будь-якого постачальника (несанкціонований відбір природного газу) Оператор ГТС при забезпеченні заходів балансування за підсумками газового місяця за процедурою, визначеною Кодексом ГТС, віднесе такі обсяги (неврегульований небаланс) на Оператора ГРМ, тоді споживач має компенсувати Оператору ГРМ вартість таких обсягів, що розраховується за формулою

В = Vф Ч Ц Ч К,

Де В-вартість природного газу, яка компенсується Оператору ГРМ; Vф-об`єм (обсяг) природного газу, фактично спожитий споживачем за період відсутності споживача в Реєстрі споживачів будь-якого постачальника; Ц-ціна закупівлі природного газу Оператором ГРМ для покриття втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу в ГРМ у відповідний період. Оператор ГРМ щомісячно публікує на своєму веб-сайті інформацію про таку ціну та період її дії; К-коефіцієнт компенсації, який визначається на рівні 1,5.При цьому якщо неврегульований небаланс станеться внаслідок відмови в доступі до об`єкта споживача для здійснення Оператором ГРМ припинення розподілу природного газу або внаслідок невиконання споживачем письмової вимоги Оператора ГРМ самостійно припинити (обмежити) споживання природного газу, коефіцієнт компенсації має становити 2."

Тобто, законодавець передбачив витрати постачальника на врегулювання небалансу, спричиненого несанкціонованим відбором природного газу споживачем, на компенсацію Оператору ГРМ вартості природного газу з коефіцієнтом 1,5.

Умовами п. 3.13 договору № 2751/18-БО-41 від 12.10.2018 року сторони власне й погодили відшкодування таких витрат постачальника на врегулювання небалансу, спричиненого несанкціонованим відбором природного газу споживачем: до вартості різниці між замовленим та спожитим газом застосовується коефіцієнт 0,5.

Стаття 623 ЦК України конкретизує положення по відшкодуванню збитків, завданих порушенням зобов`язання. Так, боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Стаття 22 ЦК України дає загальне для цивільного законодавства (як договірного так і деліктного зобов`язання) визначення збитків. Так, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 ЦК України, оскільки частиною 1 цієї статті визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Визначення поняття збитків наводиться також у ч. 2 ст. 224 ГК України, відповідно до якої під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Стаття 225 ГК України конкретизує, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Отже, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Реальні збитки - це втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Упущена вигода - це доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

Відсутність належних доказів на підтвердження реальності вчинення АТ "НАК "Нафтогаз України" витрат на компенсацію Оператору ГРМ вартості природного газу та недоведення зменшення майна АТ "НАК "Нафтогаз України" у результаті врегулювання небалансу, спричиненого несанкціонованим, як стверджує позивач, відбором природного газу КП "Київтеплоенерго", є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 23 089 770, 60 грн. збитків.

Колегія суддів наголошує, що сам лише факт порушення відповідачем своїх зобов`язань по договору в частині відповідності фактичного обсягу спожитого природного газу в межах різниці у 5% від замовленого обсягу газу на відповідний період, в тому числі за умови погодження у договорі формули їх розрахунку, не може бути наслідком для примусового стягнення з відповідача таких збитків за відсутності доказів фактичного понесення їх позивачем.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження факту збитків (реальних чи упущеної вигоди), спричинених порушенням відповідачем неналежним виконанням зобов`язань за договором № 2751/18-БО-41 від 12.10.2018 року.

За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог рішення в частині стягнення 23 089 770, 60 грн. збитків відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.

Щодо доводів скаржника стосовно пріоритетності застосування норм закону колегія суддів в даному випадку вважає звернутися до висновку виклеєного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 року у справі №334/3161/17, а саме:

«У Рішенні Конституційного Суду України від 13 березня 2012 року у справі № 5-рп/2012 вказано: «Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному (абзац п`ятий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп). Виходячи з наведеного Конституційний Суд України вважає, що невідповідність окремих положень спеціального закону положенням Кодексу не може бути усунена шляхом застосування правила, за яким з прийняттям нового нормативно-правового акта автоматично призупиняє дію акт (його окремі положення), який був чинним у часі раніше. Оскільки Кодекс є основним актом цивільного законодавства, то будь-які зміни у регулюванні однопредметних правовідносин можуть відбуватися лише з одночасним внесенням змін до нього відповідно до порядку, встановленого абзацом третім частини другої статті 4 Кодексу».

Відтак хоч Закон № 1952-ІV прийнятий пізніше, проте статтею 4 ЦК України встановлено, що інші закони України приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, а на суб`єкта законодавчої ініціативи, що подає до Верховної Ради проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж ЦК України, покладено обов`язок одночасно подати до Верховної Ради проект закону про внесення змін до ЦК України, які мають розглядатися одночасно.

Оскільки на момент виникнення спірних правовідносин відповідні зміни до ЦК України подані не були, то з огляду на положення статті 4 ЦК України та позицію Конституційного Суду України застосування колізійного принципу lex posterior derogat priori (лат. «пізніший закон скасовує попередній») у цій ситуації неможливе.

Отже, зазначення у ЦК України про необхідність прийняття інших законів відповідно до цього Кодексу є достатньою підставою вважати, що норма ЦК України превалює над однопредметною нормою іншого нормативно-правового акта, який має юридичну силу закону України.

Спеціальні норми закону можуть містити уточнюючі положення, проте не можуть прямо суперечити положенням ЦК України.

Разом з тим при існуванні складної змістової колізії застосуванню підлягають норми того нормативно-правового акта, який повно та точно врегульовує конкретні правовідносини, містить чіткі та зрозумілі положення, які забезпечують передбачуваність законодавства та відповідають законним очікуванням суб`єктів правовідносин.»

Відповідно до п.п. 5, 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч.1, ч.4, ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до п.1, ч. 2, ст. 45 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» саме Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.

Неодноразове ухвалення судових рішень, які суперечать одне одному, може створити ситуацію юридичної невизначеності, що спричинить зменшення довіри до судової системи, тоді як ця довіра є важливим елементом держави, що керується принципом верховенства права (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Вінчіч та інші проти Сербії», заява № 44698/06).Право на справедливий суд, визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), також пов`язане з вимогами єдиного застосування закону. Розбіжності в тлумаченні правових норм можуть сприйматися як невід`ємна риса судової системи, що складається з певної мережі судів. Тобто різні суди можуть дійти неоднакових, але водночас раціональних та обґрунтованих висновків стосовно подібного юридичного питання, з подібними фактичними обставинами. Однак за певних обставин суперечливі рішення національних судів, особливо найвищих інстанцій, можуть становити порушення вимоги щодо справедливого суду, яку сформульовано в пункті 1 статті 6 Конвенції. У цьому контексті треба проаналізувати: чи глибинні та довготривалі розбіжності в судовій практиці національних судів, чи національне право пропонує засоби для подолання таких розбіжностей, чи ці засоби застосовуються, і якщо застосовуються, то якими є наслідки (рішення ЄСПЛ у справі «Томіч та інші проти Чорногорії», заява № 18650/09, у справі «Шахін і Шахін проти Туреччини», заява № 13279/05).

Враховуючи вищевикладену правову позицію Великої Палати Верховного суду, колегія суддів зазначає, що місцевий господарський суд в даному випадку цілком правомірно та обґрунтовано застосував норми Цивільного та Господарського кодексів України, а скаржником в свою чергу вказаного не спростовано.

У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) знайшов своє застосування принцип правової визначеності. Цей Суд у своїх рішеннях неодноразово робив висновок, що принцип правової визначеності є одним з фундаментальних аспектів верховенства права (рішення у справах «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and others v. the United Kingdom) та ін.).

Суд неодноразово вказував, що він виходить із таких вимог до національних нормативно-правових актів, щоб вони вважалися законом для цілей Конвенції: 1) нормативно-правовий акт повинен бути доступним: громадянинові як орієнтир правової поведінки і її наслідків, достатнім затих правових норм, що застосовуються у конкретній справі; 2) норма не може вважатися законом, якщо вона не сформульована з необхідною точністю (справа «Санді Таймз проти Сполученого Королівства» The Sunday Times v. The United Kingdom № 1 заява 6538/74 пункт 46). У справі «Кантоні проти Франції» (Cantoni v. France) Суд зазначив, що закон має відповідати якісним вимогам: бути доступним і передбачуваним.

Отже, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано відповідачу вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2021 року у справі №910/10426/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2021 року у справі № 910/10426/20 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2021 року у справі № 910/10426/20.

4. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/10426/20.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 09.12.2021 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді Г.А. Кравчук

А.О. Мальченко