РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.11.2021Справа № 910/8330/21

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Літвінової М.Є.

за участю секретаря судового засідання: Легкої А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Підприємства "Основа" Громадської організації Товариства книголюбів "Основа"

до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1

про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину

Представники учасників справи:

Від позивача: Грабовська Ю.С.;

Від відповідача: не з`явились;

Від третьої особи: не з`явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Підприємство "Основа" Громадської організації Товариства книголюбів "Основа" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - відповідач) про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину в частині скасування свідоцтва про придбання нерухомого майна (нежитлових приміщень № 6 (в літ А) за адресою: м. Київ, вул. Пушкінська, буд. 8 ) з прилюдних торгів, серія та номер 1102, виданого 30.05.2013 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Міхніч Тетяною Іванівною та скасувати рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу): індексний номер 2713326 від 30.05.2013.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказав на те, що акт відповідача про проведені публічні торги (реалізацію майна) від 25.04.2013 є нікчемним правочином відповідно до чинного законодавства, оскільки, спрямований на незаконне заволодіння майном юридичної особи та не відповідає вимогами статті 203 Цивільного кодексу України, та як наслідок свідоцтво про придбання нерухомого майна (нежитлових приміщень № 6 (в літ А) за адресою: м. Київ, вул. Пушкінська, буд. 8 ) з прилюдних торгів, серія та номер 1102 має бути визнане недійсним, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк та спосіб усунення недоліків.

У встановлений судом строк позивачем було усунуто недоліки вказані в ухвалі Господарського суду міста Києва від 31.05.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.06.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/8330/21, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 14.07.2021.

Представники учасників справи у підготовче засідання 14.07.2021 не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату та час підготовчого засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомлення про вручення поштових відправлень № 238 № 246.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.07.2021 на підставі статті 50 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі у справу як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 та відкладено підготовче засідання по справі 910/8330/21 на 11.08.2021.

21.07.2021 засобами поштового зв`язку до Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшло клопотання про надсилання позовної заяви та доданих до неї документів.

28.07.2021 засобами поштового зв`язку до Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів.

Представники відповідача та третьої особи у підготовче засідання 11.08.2021 не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату та час підготовчого засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомлення про вручення поштових відправлень № 790, № 811.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.08.2021, яку занесено до протоколу судового засідання продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів та відкладено підготовче засідання по справі № 910/8330/21 на 08.09.2021.

Представники відповідача та третьої особи у підготовче засідання 08.09.2021 не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату та час підготовчого засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомлення про вручення поштових відправлень № 715. № 707.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.09.2021 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 29.09.2021.

29.09.2021 через електронну пошту суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення судового засідання.

Представники позивача, відповідача та третьої особи у судове засідання 29.09.2021 не з`явились, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.09.2021, яку занесено до протоколу судового засідання оголошено перерву по розгляд справи на 25.10.2021.

Представники відповідача та третьої особи у судове засідання 25.10.2021 не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомлення про вручення поштових відправлень № 337 та № 329.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.10.2021, яку занесено до протоколу судового засідання оголошено перерву по розгляд справи на 15.11.2021.

Представник позивача у судовому засіданні 15.11.2021 підтримав заявлені позовні вимоги.

Представники відповідача та третьої особи у судове засідання 15.11.2021 не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином.

Згідно ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З огляду на наведене та керуючись вказаними приписами господарського процесуального закону, приймаючи до уваги відсутність будь-яких повідомлень відповідача та третьої особи про причини неявки їх в судові засідання, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача та третьої особи.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

В судовому засіданні 15.11.2021 судом завершено розгляд справи по суті та оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва прийшов до висновку про можливість ухвалення рішення у даній справі у відповідності до приписів ч.ч. 4, 5 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, -

ВСТАНОВИВ:

10 квітня 2013 року Шевченківським районним відділом державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві було здійснено примусову реалізацію на прилюдних торгах нерухомого майна, а саме: нежилих приміщень групи приміщень № 6 (в літ. А) загальною площею 66,7 кв.м. за адресою м. Київ, вул. Пушкінська, будинок 8.

За результатами реалізації вищевказаного нерухомого майна з прилюдних торгів на підставі протоколу проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна № 21728/1 від 10.04.2013 року, 25 квітня 2013 року відповідачем було складено Акт про проведені публічні торги (реалізацію майна), затверджений начальником відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Б.І Голій.

30 травня 2013 року на підставі акту про проведені публічні торги (реалізацію майна) відповідача від 25.04.2013 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Міхніч Тетяною Іванівною було видано свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер 1102.

Як зазначає, позивач станом на дату складення відповідачем вищевказаного Акту про проведені публічні торги (реалізацію майна) від 25.04.2013 року, власником нерухомого майна (нежилі приміщення групи приміщень № 6 (в літ. А) загальною площею 66,7 кв.м. за адресою м. Київ, вул. Пушкінська, будинок 8) було Підприємство «Основа» Громадської організації Товариства книголюбів «Основа» на підставі постанови Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09.06.2010 року, ухвали Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12.06.2010 року, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав Комунального підприємства Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна № 35368012 від 03.09.2012.

За доводами позивача, останній довідався про обставини здійснення примусової реалізації відповідачем вищевказаного нерухомого майна на прилюдних торгах, під час судового розгляду адміністративної справи № 826/12694/17 за позовом позивача до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Міхніч Тетяни Іванівни та Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про визнання протиправним та скасування свідоцтва про придбання нерухомого чайна з прилюдних торгів, серія та номер 1102, видане 30.05.2013 року та зобов`язання скасувати рішення про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно.

В рамках вказаного судового провадження приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Міхніч Тетяною Іванівною 09.08.2018 року було надано суду відзив на позовну заяву, з якого позивачеві стало відомо про те, що свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер 1102 від 30.05.2013 року, було видане нотаріусом на підставі складеного державним виконавцем акта про проведені публічні торги, затвердженого начальником Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, який в свою чергу складено на підставі проведених 10.04.2013 року і оформлених протоколом № 21728/1 від 10.04.2013 року прилюдних торгів.

Станом на дату складення відповідачем вищевказаного акту про проведені публічні торги (реалізацію майна) від 25.04.2013 року, позивач був єдиним власником нежитлового приміщення групи приміщень № 6 (в літ. А) загальною площею 66,7 кв.м., розташованого за адресою: м. Київ, вул. Пушкінська, 8 літ. А, вказане нежитлове приміщення належало йому на праві приватної власності.

Крім того, позивач зазначає, що не вчиняв жодних дій та правочинів щодо вказаного нерухомого майна, не передавав та не відчужував нерухоме майно третім особам, не укладав жодних договорів щодо майна, не продавав та не дарував нерухоме майно, на вказане нерухоме майно не зверталось стягнення у порядку виконавчого провадження та позивач не був боржником за жодним виконавчим провадженням.

За твердженнями позивача, відповідач не направляв позивачеві, а останній не отримував від відповідача чи інших осіб, жодних документів, які стосувалися би виконавчого провадження, боржником за яким був би позивач, в тому числі про звернення стягнення на нерухоме майно та його примусову реалізацію.

Так, 29 грудня 2020 року позивачем було отримано лист № 220897 від 22.12.2020 в якому, вказано, що державний виконавець ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві А.І. Сливка не підписував та не видавав акт від 25.04.2013 року про реалізацію майна, що належить Підприємству «Основа» Громадської організації Товариства книголюбів «Основа», прилюдні торги стосовно майна позивача з ініціативи відділу не проводились.

Позивач зазначає, що відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» прилюдні торги по примусовому стягненню з позивача не проводились, тому акт від 25.04.2013 року про реалізацію майна, який за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу нерухомого майна, є нікчемним правочином відповідно до чинного законодавства, як правочин, що порушує публічний порядок, та який спрямований на незаконне заволодіння майном юридичної особи та не відповідає вимогам, визначеним статтею 203 ЦК України, у зв`язку чим позивач просить суд застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину в частині скасування свідоцтва про придбання нерухомого майна (нежитлових приміщень № 6 (в літ А) за адресою: м. Київ, вул. Пушкінська, буд. 8 ) з прилюдних торгів, серія та номер 1102, виданого 30.05.2013 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Міхніч Тетяною Іванівною та скасувати рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу): індексний номер 2713326 від 30.05.2013.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із частинами 1, 5, 6 статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право володіння, користування та розпорядження своїм майном становлять зміст права власності (стаття 317 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на електронних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника електронних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення електронних торгів, складання за результатами їх проведення акту про проведення електронних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на електронних торгах, а отже, є правочином.

Такий висновок узгоджується з нормами Цивільного кодексу України, які відносять до договорів купівлі-продажу процедуру торгів, результатом яких є видача нотаріусом свідоцтва про придбання майна на електронних торгах на підставі складеного та затвердженого в установленому порядку акту державного виконавця про проведення торгів.

Враховуючи те, що відчуження майна з електронних торгів відноситься до правочину купівлі-продажу, таке може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені ч ч. 1-3 та 6 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 цього Кодексу).

Разом із тим слід зазначити, що оскільки виходячи зі змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених в даному випадку Порядком реалізації арештованого майна, затвердженого Наказом Міністерства Юстиції від 29.09.2016 року № 2831/5.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Разом з тим частиною першою статті 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, поряд із визнанням правочину недійсним, також відновлення становища, яке існувало до порушення, та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, його посадових і службових осіб (стаття 16 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Передання майна полягає у переході його з володіння однієї особи (яка втрачає володіння) до іншої (яка його набуває).

Набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Близькі за змістом висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункти 95, 96), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29).

Відповідно до частини третьої статті 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Оскільки, як зазначено вище, оформлення та підписання договору купівлі-продажу майна, проданого на прилюдних торгах, як окремого документа законодавством не передбачено, то виникнення права власності не пов`язується з його нотаріальним посвідченням.

Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації.

Отже, одночасно з набуттям особою у володіння нерухомого майна шляхом державної реєстрації за нею права власності така особа за наявності правових підстав набуває право власності на таке майно.

Тому підставою набуття у власність нерухомого майна, придбаного на прилюдних торгах, є договір купівлі-продажу (укладення якого підтверджується протоколом електронних торгів) та дії сторін, спрямовані на передання нерухомого майна у володіння покупця (затвердження акта про проведені електронні торги, видача або надсилання його покупцю, звернення покупця до державного реєстратора з метою державної реєстрації права власності за покупцем).

На підтвердження виконання договору з боку покупця виконавець виносить постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу. Подальші дії покупця (стягувача) та виконавця спрямовані на передання нерухомого майна у володіння покупця. З цією метою виконавець складає акт та видає або надсилає його покупцю, покупець отримує свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, якщо вони не відбулися (стаття 72 Закону України «Про нотаріат»), звертається до державного реєстратора з метою державної реєстрації права власності за покупцем.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності проводиться, зокрема, на підставі виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів.

Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Абзац другий пункту 8 розділу X Порядку, відповідно до якого у випадку придбання нерухомого майна документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно, є свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, яке видається нотаріусом на підставі акта про проведені електронні торги, не відповідає зазначеній нормі закону, а тому не підлягає застосуванню згідно з частиною сьомою статті 10 ЦПК України.

Правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статті 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів, передбачених Тимчасовим положенням.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що матеріалами справи підтверджено, що позивач не вчиняв жодних дій та правочинів щодо вказаного нерухомого майна, не передавав та не відчужував нерухоме майно третім особам, не укладав жодних договорів щодо майна, не продавав та не дарував нерухоме майно, на вказане нерухоме майно не зверталось стягнення у порядку виконавчого провадження та позивач не був боржником за жодним виконавчим провадженням, а тому позовна вимога про визнання недійсним свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу): індексний номер 2713326 від 30.05.2013, суд зазначає наступне.

За змістом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у п. 36 постанови від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18), спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, що пов`язаний з порушенням цивільних прав Позивача на нерухоме майно саме іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно.

Виходячи з наведеного, належним відповідачем у цій справі є особа, право на спірне майно якої оспорюється та щодо якої державним реєстратором у межах його повноважень, передбачених Законом України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», здійснено відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Саме така правова позиція висловлена ВП ВС в своїх постановах 07.04.2020 у справі № 904/3657/18 та від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18.

Як встановлено судом, з Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на момент розгляду справи право власності на нежилі приміщення групи приміщень № 6 (в літ. А), загальною площею 66, 70 кв. м; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 37522290 зареєстровано за позивачем, жодних рішень про реєстрацію нерухомого майна за іншими особами довідка не містить.

Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Міхніч Тетяною Іванівною було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 2713326 від 30.05.2013, а отже позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню, з огляду на їх недоведеність та безпідставність.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбаченим цим Кодексом.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Надаючи оцінку іншим доводам сторін судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. ) від 9 грудня 1994 року, серія A, 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen . ), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Таким чином, зважаючи на встановлені фактичні обставини, суд приходить до висновку про часткове задоволення заявлених позовних вимог з урахуванням викладеного вище.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 236 - 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Підприємства "Основа" Громадської організації Товариства книголюбів "Основа" задовольнити частково.

2. Застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину в частині скасування свідоцтва про придбання нерухомого майна (нежитлових приміщень групи приміщень №6 (в літ. А) за адресою: м. Київ, вул. Пушкінська, 8) з прилюдних торгів, серія та номер 1102, виданого 30.05.2013 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Міхніч Тетяною Іванівною.

3. Стягнути з Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (04032, м Київ, вул. Саксаганського, буд. 110; ) на користь Підприємства "Основа" Громадської організації Товариства книголюбів "Основа" (01034, м. Київ, вул. Пушкінська, буд. 8, літ. А; ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. 00 коп.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

5. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Повне рішення складено та підписано 13.12.2021.

Суддя М.Є.Літвінова