ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" грудня 2021 р. Справа№ 910/6349/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Євсікова О.О.

суддів: Корсака В.А.

Попікової О.В.

за участю:

секретаря судового засідання Звершховської І.А.,

представників сторін:

від позивача: не з`явились,

від відповідача: Коваль Н.Т.,

розглянувши апеляційну скаргу

Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа»

на рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2021 (повний текст складено 25.08.2021)

у справі № 910/6349/21 (суддя Баранов Д.О.)

за позовом Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа"

до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про визнання недійсними положень договору, -

в с т а н о в и в :

Короткий зміст і підстави позовних вимог.

У квітні 2021 Комунальне підприємство теплових мереж «Криворіжтепломережа» (далі - КП «Криворіжтепломережа») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою, у якій просило визнати недійсними п. п. 3.13, 5.7 договору постачання природного газу №3491/18-КП-5 від 05.10.2018 в редакції додаткової угоди №4 від 30.11.2018, укладеного з Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - АТ «НАК «Нафтогаз України»).

В обґрунтування заявлених вимог КП «Криворіжтепломережа» вказує, що п. п. 3.13, 5.7 договору постачання природного газу № 3491/18-КП-5 від 05.10.2018, в редакції додаткової угоди №4 від 30.11.2018, в частині встановлення розміру збитків не відповідають актам цивільного законодавства та засадам розумності, справедливості і добросовісності.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.07.2021 у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд вказав, що наведені позивачем обставини, з якими останній пов`язує недійсність п. п. 3.13 та 5.7 договору постачання природного газу від 05.10.2018 №3491/18-КП-5 (в редакції додаткової угоди № 4 від 30.11.2018) договору, не мають своїм наслідком визнання недійсними таких пунктів договору у розумінні положень ст. ст. 203, 215 ЦК України та ГПК України, оскільки позивач не довів, а суд не встановив таких фактів.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погодившись з прийнятим судовим рішенням, Комунальне підприємство теплових мереж «Криворіжтепломережа» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржуване рішення повністю; позовні вимоги задовольнити та визнати недійсними п. п. 3.13 та 5.7 договору постачання природного газу від 05.10.2018 №3491/18-КП-5 в редакції додаткової угоди №4 від 30.11.2018, укладений між КП «Криворіжтепломережа» та АТ «НАК «Нафтогаз України».

В обґрунтування апеляційної скарги КП «Криворіжтепломережа» вказує, що господарський суд першої інстанції не застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, чим порушив норми процесуального права щодо законності та обґрунтованості судового рішення.

КП «Криворіжтепломережа» зазначає, що оспорювані ним пункти договору не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, що є порушенням ч. 5 ст. 203 ЦК України, оскільки сторони не знали та не могли знати наперед про кліматичні (погодні) умови, які безпосередньо впливають на відібраний обсяг газу. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення сторонами вимог, які встановлені в т.ч. ч. 5 ст. 203 ЦК України.

У поданій апеляційній скарзі КП «Криворіжтепломережа» також вказує, що сторони в момент підписання додаткової угоди до договору не конкретизували термін «збитки» та в чому вони повинні були негативно виражатись для АТ «НАК «Нафтогаз України».

Крім того, на думку скаржника, суд не звернув увагу на окремі самостійні підстави визнання оспорюваних пунктів договору недійсними, а саме: пункти договору суперечили абз. 4 п. 3 розділу ІІ Правил постачання природного газу, договір постачання природного газу укладається на весь очікуваний обсяг споживання природного газу в розрахунковому періоді, необхідний споживачу, або по його точці комерційного обліку, якій присвоєно окремий ЕІС-код; пункти договору суперечили законодавству щодо заборони сторонам змінювати державні регульовані ціни на власний розсуд; тощо.

Апелянт вважає, що в процесі розгляду справи довів наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод (їх окремих частини) недійсними.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.10.2021 справу передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Євсіков О.В., судді Корсак В.А., Попікова О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.10.2021 апеляційну скаргу КП «Криворіжтепломережа» рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2021 у справі №910/6349/21 залишено без руху. Роз`яснено КП «Криворіжтепломережа» право подати заяву для поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням підстав та доказів на їх підтвердження протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.10.2021 справу передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Євсіков О.В., судді Корсак В.А., Ходаківська І.П. (у зв`язку з лікарняним судді Попікової О.В).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.10.2021 поновлено КП «Криворіжтепломережа» пропущений строк на апеляційне оскарження. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою КП «Криворіжтепломережа» на рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2021 у справі № 910/6349/21. Розгляд справи призначено на 15.11.2021.

Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.11.2021 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Корсак В.А., Попікова О.В. (у зв`язку з відпусткою судді Ходаківської І.П.).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.11.2021 прийнято апеляційну скаргу КП «Криворіжтепломережа» на рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2021 у справі №910/6349/21 до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Корсак В.А., Попікова О.В.

У судовому засіданні 15.11.2021 суд протокольно відклав розгляд справи до 06.12.2021.

Позиції учасників справи.

АТ «НАК «Нафтогаз України» надало відзив на апеляційну скаргу, у якому вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, а рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2021 - законним, обґрунтованим та прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, АТ «НАК «Нафтогаз України» наводить власні аргументи щодо доводів скаржника про невідповідність спірних пунктів договору ст. 22 ЦК України, яка розкриває поняття збитків, та зазначає, що спірні пункти договору не суперечать ст. 22 ЦК України та не звільняють АТ «НАК «Нафтогаз України» від обов`язку доказування розміру збитків в процесі їх відшкодування.

АТ «НАК «Нафтогаз України» відзначає, що позивач, звертаючись з позовом, зобов`язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними на момент його вчинення; скаржник у позовній заяві та у апеляційній скарзі не послався на конкретну норму законодавства, якій спірні пункти договору не відповідають (яка була порушена в момент його укладення).

АТ «НАК «Нафтогаз України» вважає, що додаткова угода №4 до договору була укладена відповідно до норм чинного законодавства, а тому відсутні підстави вважати недійсними оспорювані пункти договору.

Відповідач не погоджується з доводами скаржника про те, що передбачена п. 3.13 договору санкція порушує принципи розумності та справедливості, а також баланс інтересів сторін. Посилаючись на умови п. 2.4 договору, АТ «НАК «Нафтогаз України» вважає, що умовами договору передбачався дієвий механізм, який нівелює наслідки споживання обсягу газу у більшому або меншому розмірі на 5% від погодженого сторонами обсягу та застосування спірних пунктів договору.

Від КП «Криворіжтепломережа» надійшла відповідь на відзив, у якій скаржник надав пояснення щодо викладеної відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу позиції.

АТ «НАК «Нафтогаз України» надало заперечення на відповідь на відзив, у якій наполягає на тому, що позивач ні в позовній заяві, ні в апеляційній скарзі не зазначив конкретної підстави, за якою додаткова угода до договору підлягає визнанню недійсною. Зазначає, що додаткова угода №4 до договору була укладена 30.11.2018 згідно з чинною на той момент редакцією Правил постачання природного газу і зміни до цих Правил були внесені тільки 07.10.2019. АТ «НАК «Нафтогаз України» вважає, що обставини, на які посилається позивач в обґрунтування заявлених вимог, не є тими обставинами у розумінні ст. ст. 203, 215 ЦК України, за яких правочин можна визнати недійсним; наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватись судом на момент його укладення, а не в результаті виконання зобов`язань, які виникли на підставі спірного договору.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Згідно зі ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.

05.10.2018 АТ «НАК «Нафтогаз України» (постачальник) та КП «Криворіжтепломережа» (споживач) уклали договір купівлі-продажу природного газу №3491/18-КП-5 (далі - договір), за умовами п. 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2018 році природний газ, а споживач зобов`язується прийняти та оплатити його на умовах цього договору.

Згідно з п. 1.2 договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб`єктами господарювання, які не є бюджетними установами/організаціями.

Оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ, здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (п. 6.1 договору).

30.11.2018 сторони договору уклали додаткову угоду №4, якою виклали розділи 1-12 договору в редакції цієї додаткової угоди.

Пунктом 2.1 договору визначено обсяг (об`єм) природного газу, періоди його постачання.

Пунктом 2.4 договору в редакції додаткової угоди № 4 передбачено, що перегляд та коригування замовлених споживачем обсягів природного газу за цим договором може відбуватись за ініціативою споживача шляхом підписання додаткової угоди, в тому числі протягом відповідного розрахункового періоду (в газовому місяці в значенні Кодексу ГТС). Для цього споживач зобов`язаний надати постачальнику не пізніше ніж за три робочих дні до кінця місяця постачання газу два екземпляри належним чином оформленої додаткової угоди. Споживач зобов`язується самостійно контролювати обсяги використання природного газу і своєчасно обмежувати (припиняти) використання природного газу у разі перевищення замовлених обсягів або своєчасно надавати додаткові угоди на коригування замовлених обсягів за цим Договором.

Відповідно до п. 2.5 договору в редакції додаткової угоди №4 допускається відхилення обсягу використання природного газу від замовленого обсягу протягом відповідного розрахункового періоду в розмірі +/-5 відсотків від зазначеного в п. 2.1 обсягу без підписання додаткової угоди.

Сторони змінили умови п. 3.13 договору та доповнили договір п. 5.7 (оспорювані в судовому порядку пункти договору).

Зокрема, п. 3.13 договору містить такі умови:

« 3.13. Якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний обсяг використаного споживачем природного газу більше ніж на 5% відрізняється від замовленого обсягу газу на відповідний період (зазначений в п. 2.1 цього Договору), споживач зобов`язаний відшкодувати постачальнику збитки в порядку, визначеному п. 5.7 цього договору. При цьому розмір збитків визначається наступним чином:

3.13.1. якщо фактичний об`єм (обсяг) використання природного газу буде менший від замовленого обсягу природного газу, споживач зобов`язаний відшкодувати постачальнику збитки у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості недовикористаного обсягу за звітний (розрахунковий) період;

3.13.2. якщо фактичний об`єм (обсяг) використання природного газу буде перевищувати замовлений обсяг природного газу на цей період, споживач зобов`язаний відшкодувати збитки за перевищення об`єму (обсягу) природного газу, що розраховується за формулою:

В = (Vф- Vn)хЦхК,

де: Vф - об`єм (обсяг) природного газу, який фактично поставлений постачальником споживачу протягом розрахункового періоду за цим договором відповідно до акту приймання-передачі природного газу;

Vn- замовлений обсяг природного газу на розрахунковий період, зазначений в пункті 2.1. цього договору;

Ц - ціна природного газу за цим договором;

К - коефіцієнт, який дорівнює 0,5.».

Пункт 5.7 договору містить наступні умови:

«Відшкодування постачальнику вартості збитків, розрахованих відповідно до умов пункту 3.13 цього договору, здійснюється наступним чином:

- постачальник на підставі даних, зазначених в акті приймання-передачі (якщо споживач порушив пункт 3.9. цього договору та не надав акт приймання-передачі, використання газу за відповідний період приймається 0 куб. м) та замовлених обсягів, визначених пунктом 2.1 договору, розраховує збитки відповідно до пп. 3.13.1 або 3.13.2 п. 3.13 цього договору;

- постачальник після 15 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, надає споживачу акт-претензію щодо відшкодування збитків та розрахунок збитків;

- споживач протягом 20 (двадцяти) робочих днів з моменту отримання акту-претензії зобов`язаний відшкодувати постачальнику вартість збитків на рахунок, визначений в акті-претензії.

У разі, якщо протягом зазначеного періоду споживач не відшкодував (не повністю відшкодував) постачальнику збитки, споживач несе відповідальність перед постачальником на загальних, визначених цим договором та чинним законодавством України».

Умовами п. 6.2 договору у редакції додаткової угоди №4 передбачено обов`язки споживача, якими зокрема є:

2) забезпечити відповідність комерційного вузла обліку природного газу вимогам Закону України "Про метрологію та метрологічну діяльність", Правилам обліку природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, постачання та споживання, затвердженим наказом Міненерговугілля від 27.12.2005 № 618, державним стандартам, експлуатаційній документації на засоби вимірювальної техніки, що входять до складу зазначеного вузла обліку природного газу, Кодексу ГРМ та Кодексу ГТС;

4) самостійно контролювати власне використання природного газу за цим договором і не допускати відхилення фактичних обсягів використання газу більше ніж на 5% від замовлених без їх коригування шляхом підписання додаткової угоди;

5) самостійно припиняти (обмежувати) використання природного газу в разі, зокрема, перевищення обсягів використання газу, зазначених у п. 2.1 цього договору, без їх коригування шляхом підписання договору.

Договір та додаткова угода №4 до договору підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками.

Звертаючись з позовом у цій справі, КП «Криворіжтепломережа» просить визнати недійсними п. п. 3.13 та п. 5.7 договору в редакції додаткової угоди №4 та вказує про недодержання при визначенні спірних умов договору ст. ст. 22, 623 ЦК України та ст. ст. 224, 225 ГК України; недодержання при визначенні спірних умов договору приписів ст. ст. 3, 6, 509, 627 ЦК України в частині імперативності засад добросовісності, розумності та справедливості; невідповідність спірних умов договору вимогам ст. 632 ЦК України та ст. ст. 189, 191 ГК України, ст. ст. 10, 11 Закону України «Про ціни і ціноутворення» щодо заборони сторонам змінювати державні регульовані ціни на власний розсуд; невідповідність спірних умов договору вимогам ч. 3 ст. 614 ЦК України про нікчемність умов правочину, які передбачають обмеження відповідальності; при визначенні спірних умов договору, в частині встановлення договірного розміру збитків, сторони застосували не чинний закон, що є порушенням приписів ст. 5 ЦК України в частині дії актів цивільного законодавства у часі.

Заперечуючи проти заявлених вимог, АТ «НАК «Нафтогаз України» у відзиві на позовну вказує про відсутність у позовній заяві посилання на імперативну норму акта цивільного законодавства (норму, яка визначає правила поведінки, обов`язкові для учасників правовідносин, і відступати від цього правила не можна), якій суперечать спірні пункти договору. Зазначає, що додаткова угода до договору була укладена відповідно до норм чинного законодавства. Водночас, підписавши договір, а також додаток до договору, яким передбачені спірні пункти договору, позивач був ознайомлений як з умовами договору, так і з Правилами постачання природного газу, відповідно до яких дана умова була включена в договір. АТ «НАК «Нафтогаз України» вважає, що твердження позивача про те, що такі умови договору є джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків, з одного боку є необґрунтованими, адже можливість відшкодування збитків в такий спосіб була прямо передбачена Правилами постачання природного газу, а з іншого боку - стосується виконання спірних пунктів правочину, а тому не може бути предметом розгляду в даній справі (недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті виконання укладеного договору). Відповідач вказує на закріплений ст. 204 ЦК України принцип правомірності правочину, а також принцип правової визначеності, який, серед іншого, гарантує особі можливість бути впевненими у незмінності свого офіційно визнаного статусу, набутих прав і обов`язків. На думку АТ «НАК «Нафтогаз України», позивач обрав неналежний/неефективний спосіб захисту свого права.

Правовідносини між сторонами пов`язані зі спірністю умов п. п. 3.13 та п. 5.17 договору в редакції додаткової угоди №4 у контексті можливості застосування до вказаних положень додаткової угоди ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Частиною 1 ст. 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За визначенням ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 ЦК України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. ст. 6, 627, 628 ЦК України).

Частиною 7 ст. 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання правочину недійсним, який застосовується до оспорюваних правочинів.

Недійсність правочину зумовлюється наявністю недоліків його складових елементів: незаконність змісту правочину, недотримання форми, невідповідність дефекту суб`єктного складу, невідповідність волевиявлення внутрішній волі (п. 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.12.2019 у справі № 904/10956/16).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України).

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

Тобто, недійсність правочину зумовлюється наявністю недоліків його складових елементів: незаконність змісту правочину, недотримання форми, невідповідність дефекту суб`єктного складу, невідповідність волевиявлення внутрішній волі.

Звертаючись з позовом про визнання недійсними правочинів, позивач повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення. Без доведення цих обставин суд не має підстав для задоволення позову.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Верховний Суд у справі №910/7579/16 дійшов висновків, що при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захист) порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в ст. 4 ЦК України. Втім, більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із цивільно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у цивільно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах (постанова Верховного Суду від 11.06.2020 у справі №281/129/17.

КП «Криворіжтепломережа» вказує, що оспорювані ним пункти договору не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, що є порушенням ч. 5 ст. 203 ЦК України, оскільки сторони не знали та не могли знати наперед про кліматичні (погодні) умови, які безпосередньо впливають на відібраний обсяг газу. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення сторонами вимог, які встановлені в т.ч. ч. 5 ст. 203 ЦК України.

Зазначені доводи КП «Криворіжтепломережа» спростовується наступним.

КП «Криворіжтепломережа» є виробником теплової енергії та кінцевим споживачем природного газу, який закуповувався за договором, має лічильники обліку споживання природного газу на підприємстві та, відповідно, безперешкодний доступ до вказаних лічильників, а відтак за належного адміністрування може контролювати обсяги споживання газу.

Умови укладеного КП «Криворіжтепломережа» з АТ «НАК «Нафтогаз України» договору в редакції додаткової угоди свідчать про обов`язок КП «Криворіжтепломережа» забезпечити відповідність комерційного вузла обліку природного газу вимогам чинного законодавства, самостійно контролювати власне використання природного газу за цим договором і не допускати відхилення фактичних обсягів використання газу більше ніж на 5% від замовлених без їх коригування шляхом підписання додаткової угоди; самостійно припиняти (обмежувати) використання природного газу в разі, зокрема, перевищення обсягів використання газу, зазначених у п. 2.1 цього договору, без їх коригування шляхом підписання договору.

При цьому умовами п. 2.4 договору в редакції додаткової угоди №4 встановлена можливість перегляду та коригування замовлених споживачем обсягів природного газу за цим договором за ініціативою споживача шляхом підписання додаткової угоди, в т.ч. протягом відповідного розрахункового періоду (в газовому місяці в значенні Кодексу ГТС). Для цього споживач зобов`язаний надати постачальнику не пізніше ніж за три робочих дні до кінця місяця постачання газу два примірники належним чином оформленої додаткової угоди. Споживач зобов`язується самостійно контролювати обсяги використання природного газу і своєчасно обмежувати (припиняти) використання природного газу у разі перевищення замовлених обсягів або своєчасно надавати додаткові угоди на коригування замовлених обсягів за цим Договором.

Враховуючи вказані вище умови договору, погодження сторонами терміну, протягом якого позивач міг відкоригувати обсяги свого споживання (не пізніше ніж за три робочі дні до кінця місяця постачання газу), та зважаючи на наявність у позивача обов`язку та можливості самостійно контролювати обсяги споживання ним газу та забезпечити комерційний облік газу, КП «Криворіжтепломережа» не позбавлене можливості спрогнозувати, який саме обсяг газу буде ним спожитий у відповідному місяці, за три робочих дні до кінця такого місяця в межах допустимої похибки +/- 5%.

Колегія суддів також зауважує, що умовами договору сторони визначили можливість коригування обсягів природного газу шляхом укладення додаткової угоди, у зв`язку з чим позивач не позбавлений права звертатися до постачальника з відповідною додатковою угодою для коригування обсягу природного газу та з метою уникнення перевищення обсягів споживання природного газу.

Наведене свідчить про необґрунтованість доводів КП «Криворіжтепломережа» про те, що воно не могло знати, який саме обсяг газу буде ним спожито у певному місяці з огляду на погодні умови.

КП «Криворіжтепломережа» також вказує, що сторони в момент підписання додаткової угоди до договору не конкретизували термін «збитки» та в чому вони повинні були негативно виражатись для АТ «НАК «Нафтогаз України».

Умова договору про відшкодування збитків, яка стосується відповідальності сторін, є істотною умовою такого виду договорів, а у розумінні ст. 22 ЦК України відшкодування збитків має на меті здійснення захисту цивільних прав та інтересів. При цьому збитки за своєю правовою природою не підпадають під поняття державних регульованих цін, не включаються у ціну договору, а є мірою відповідальності за порушення договірних зобов`язань стороною.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно зі ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Спірними умовами договору сторони визначили певний порядок відшкодування збитків, який не є виключною та беззаперечною підставою, що нівелює ті обставини, що для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника і збитками, вина боржника. Відшкодування збитків є наслідком порушення зобов`язання. За таких обставин, можливість використовувати відшкодування збитків як засіб захисту порушених прав виникає у юридичних осіб із самого факту невиконання обов`язку, порушення цивільних прав.

При цьому спірні умови договору не містять чіткого розміру збитків, які будуть сплачуватися споживачем у майбутньому, а розмір таких збитків, згідно з чинним законодавством України, підлягає доказуванню з боку особи, яка таких збитків зазнала.

Водночас визначення у спірних пунктах договору обов`язку споживача відшкодувати постачальнику збитки за наявності у споживача обов`язку та можливості самостійно контролювати обсяги споживання ним газу та забезпечення комерційного обліку газу не вказує на можливість автоматичного/безумовного стягнення суми.

Зокрема, право на стягнення збитків зі споживача не звільняє постачальника від обов`язку доведення наявності таких збитків та їх розміру належними та допустимими доказами у порядку, передбаченому ГПК України. Аналогічні правові висновки викладені в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.03.2021 у справі №910/4608/20.

У постанові від 30.09.2020 у справі №559/1605/18 Верховний Суд зробив висновок щодо застосування п. 3 ст. 3, ст. 627 ЦК України та вказав, що «свобода договору має декілька складових. Зокрема, свобода укладання договору - у виборі контрагента, виду договору, визначенні умов договору, форми договору. При реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. Причому останні є одночасно й межами саморегулювання. Вони передбачені в абз. 2 ч. 3 ст. 6 ЦК України, згідно з якою сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства в разі існування однієї з таких підстав:

- наявності в акті цивільного законодавства прямої вказівки про неможливість сторін відступати від його імперативного положення (наприклад, згідно частини п`ятої статті 576 ЦК України предметом застави не можуть бути вимоги, які мають особистий характер, а також інші вимоги, застава яких заборонена законом);

- якщо зі змісту акту цивільного законодавства випливає обов`язковість його положень, яка може мати вигляд вказівки в акті цивільного законодавства на нікчемний характер відступу від його положень, або виражатися за допомогою інших правових засобів (наприклад, таким буде припис абзацу 2 частини першої статті 739 ЦК України, що умова договору, відповідно до якої платник безстрокової ренти не може відмовитися від договору ренти, є нікчемною);

- якщо це випливає із суті відносин між сторонами. Ця підстава не є логічним закінченням абз. 2 ч. 3 ст. 6 ЦК України. Такі міркування зумовлені тим, що стаття 6 ЦК України присвячена регулюванню співвідношення актів цивільного законодавства й договору, а не їх кореляції із сутністю відносин між сторонами. Адже сутність цих відносин полягає в їх договірному характері. Тому її застосовування фактично можливе тільки за наявності будь-якої з двох попередніх підстав, тобто прямої вказівки, або ж якщо обов`язковість положень акту цивільного законодавства слідує з його змісту».

Так, додаткова угода №4, якою були внесені спірні пункти договору, була укладена 30.11.2018, згідно з чинною на той період редакцією п. 1 Розділу VІ Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) від 30.09.2015 №2496, де було передбачено, що відшкодування збитків споживачем, що не є побутовим, постачальнику здійснюється таким чином та в таких випадках:

1) якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний об`єм (обсяг споживання природного газу, що закуплений постачальником за договором постачання природного газу, буде менший від підтвердженого обсягу природного газу (за умови, що підтверджений обсяг відповідав замовленому споживачем), постачальник має право вимагати від споживача відшкодування збитків у розмірі не більше подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості недовикористаного обсягу газу за звітний період;

2) якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний об`єм (обсяг) постачання природного газу споживачу його постачальником буде перевищувати підтверджений обсяг природного газу на цей період, постачальник має право вимагати від споживача відшкодування збитків за перевищення об`єму (обсягу) природного газу, що розраховується за формулою:

В = (Vф-Vn)хЦхК,

де: Vф - об`єм (обсяг) природного газу, який фактично поставлений постачальником споживачу протягом розрахункового періоду за договором на постачання природного газу;

Уп - підтверджений обсяг природного газу на розрахунковий період;

Ц - ціна природного газу за договором постачання природного газу;

К- коефіцієнт, який визначається постачальником та не може перевищувати 0,5.

Абзац 1 п. 1 розділу був змінений Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальній послуг, лише 07.10.2019. Відповідно до цих змін і було додано виключення, згідно з яким відшкодування збитків споживачем, що не є побутовим, не стосується споживачів, постачання яким здійснюється в рамках виконання спеціальних обов`язків, покладених Кабінетом Міністрів України на суб`єктів ринку природного газу на підставі ст. 11 Закону України "Про ринок природного газу".

Проте на момент укладення угоди даний пункт Правил постачання природного газу був чинним та був змінений лише 07.10.2019.

Відтак, додаткова угода №4 до договору була укладена відповідно до норм чинного законодавства.

Підписавши договір, а також додаткову угоду №4 до договору, якою передбачені спірні пункти договору, позивач був ознайомлений як з умовами договору, так і з Правилами постачання природного газу, відповідно до яких дана умова була включена до договору.

Наведене свідчить, що твердження позивача про те, що умови договору є джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків, є необґрунтованими, оскільки можливість відшкодування збитків у такий спосіб була прямо передбачена Правилами постачання природного газу та стосується виконання спірних пунктів правочину.

При цьому обставини відшкодування шкоди та правова природа збитків не є підставою недійсності правочину, чи його окремих пунктів; вказані обставини є предметом доказування у справі в межах провадження про стягнення збитків.

Щодо доводів КП «Криворіжтепломережа» про порушення спірними умовами договору вимог імперативного законодавства та посилання на те, що оскаржувані пункти договору перешкоджають поновити порушені права позивача без визнання їх недійсними, колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 2.4 договору в редакції додаткової угоди №4 перегляд та коригування замовлених споживачем обсягів природного газу за цим договором може відбуватися за ініціативою споживача шляхом підписання додаткової угоди, в тому числі протягом відповідного розрахункового періоду (газовий місяць в значенні кодексу ГТС). Для цього споживач зобов`язаний надати постачальнику не пізніше ніж за три робочих дні до кінця місяця постачання газу два екземпляри належним чином оформленої додаткової угоди.

Таким чином, вказаними умовами договору визначена можливість коригування обсягів природного газу шляхом укладення додаткової угоди, у зв`язку з чим позивач не позбавлений права звертатися до постачальника із відповідною додатковою угодою для коригування обсягу природного газу та з метою уникнення перевищення обсягів споживання природного газу.

Вказані обставини свідчать про відсутність підстав для визнання недійсним спірним пунктів додаткової угоди №4, а також відсутність підстав вважати, що вказаними умовами порушуються права та інтереси позивача, як споживача природного газу, а також норми чинного законодавства України.

Господарський суд першої інстанції щодо посилань позивача на визначення спірних умов за наявності дефекту волі КП "Криворіжтепломережа" доцільно відзначив, що норми чинного законодавства чітко визначають перелік правочинів, які кваліфікуються як такі, що укладені з дефектом волі, зокрема: правочин, який вчинено під впливом помилки; правочин, який вчинено під впливом обману; правочин, який вчинено під впливом насильства; правочин, який вчинено у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною; правочин, який вчинено під впливом тяжкої обставини; фіктивний правочин.

У справі, що розглядається, позивач не довів суду наявності підстав вважати спірні умови договору такими, що погоджені позивачем з дефектом волі.

Місцевий господарський суд, в контексті наведеного, також звернув увагу позивача, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. Під час розгляду відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, такий правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення. Наявність умислу у сторін угоди означає, що вони усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність угоди, що укладалася, та сторони прагнули або свідомо допускали ненастання правових наслідків, обумовлених договором.

Таким чином, для визнання зобов`язання таким, що вчинене фіктивно, закон вимагає наявності таких умов: вина осіб, яка має прояв у формі умислу, спрямованого на вчинення фіктивного договору; такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених у договорі. Відсутність хоча б однієї із цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов`язання вчинялося фіктивно. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 15.06.2021у справі № 922/2495/20.

Втім, наявності означених вище складових предмету доказування у спорах щодо фіктивності правочину позивач належними та допустимими засобами доказування не довів.

Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про те, що позивач не довів наявності обставин, які зумовлювали б задоволення позову.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).

Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають до застосування у спірних правовідносинах, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду у цій справі є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачається; підстави для задоволенні апеляційної скарги - відсутні.

Судові витрати.

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за подання апеляційної скарги у відповідності до ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» на рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2021 у справі №910/6349/21 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2021 у справі №910/6349/21 залишити без змін.

Справу №910/6349/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 09.12.2021.

Головуючий суддя О.О. Євсіков

Судді В.А. Корсак

О.В. Попікова