ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" жовтня 2021 р. Справа№ 910/4426/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Михальської Ю.Б.

Хрипуна О.О.

при секретарі Токаревій А. Г.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 20.10.2021

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіод-1» на рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2019 (повний текст складено 05.12.2019) у справі №910/4426/19 (суддя Спичак О.М.)

за позовом Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 6 в інтересах держави в особі 1) Міністерства освіти і науки України 2) Київського національного університету технологій та дизайну

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіод-1»

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Блек Сі Хотел Груп»

про усунення перешкод у користуванні майном, -

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 6 в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України та Київського національного університету технологій та дизайну звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіод-1» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Блек Сі Хотел Груп» про усунення перешкод у користуванні майном.

В обґрунтування позовних вимог прокурор послався на те, що відповідно до протоколу обшуку від 11.04.2017, проведеного в рамках кримінального провадження №0000393, за участі представника Регіонального відділення фонду державного майна України по м. Києву, в приміщеннях № 1-7 знаходяться готельні номери № 7-11 (відповідає приміщенням № 1-5) та технічні приміщення готелю «Чорне море» за № 34, 35 (відповідає приміщенням № 6,7), що підтверджується розрахунковими документами та чеками з готелю «Чорне море». Готельні номери № 7-11 та приміщення № 34, 35 перебувають в оренді відповідача 2 на підставі договору оренди №24/05 від 24.05.2015, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кіод-1» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Блек Сі Хотел Груп». У акті обстеження від 01 лютого 2019 року встановлено, що приміщення цокольного поверху загальною площею 142,3 кв.м, зокрема, приміщення № 1 загальною площею 19,2 кв.м, № 2 загальною площею 18,1 кв.м, № 3 загальною площею 18,9 кв.м, № 4 загальною площею 20,8 кв.м, № 5 загальною площею 20,2 кв.м, № 6 загальною площею 34,6 кв.м, № 7 загальною площею 10,5 кв.м в будинку № 16 літера А1 по вул. Лейпцизькій в м. Києві, і на даний час перебувають у користуванні відповідачів, які використовують самовільно зайняті приміщення гуртожитку № 7 для здійснення підприємницької діяльності, жодним чином не пов`язаної з навчальним процесом. Таким чином, приміщення гуртожитку № 1-7 загальною площею 142,3 кв.м, які є державною власністю та закріплені за Київським національним університетом технологій і дизайну на праві господарського відання, на даний час незаконно перебувають у користуванні відповідачів.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.11.2019 у справі №910/4426/19 позовні вимоги задоволено повністю.

Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Блек Сі Хотел Груп» усунути перешкоди у користуванні приміщеннями цокольного поверху загальною площею 142,3 кв.м шляхом звільнення приміщення №1 загальною площею 19,2 кв.м, №2 загальною площею 18,1 кв.м, №3 загальною площею 18,9 кв.м, №4 загальною площею 20,8 кв.м, №5 загальною площею 20,2 кв.м, №6 загальною площею 34,6 кв.м, №7 загальною площею 10,5 кв.м в будинку №16 літера А1 по вул. Лейпцизькій в м. Києві.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіод-1 на користь Прокуратури міста Києва судовий збір в сумі 960, 50 грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Блек Сі Хотел Груп» на користь Прокуратури міста Києва судовий збір в сумі 960, 50 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що прокурор належними та допустимими доказами довів самовільне (без відповідної правової підстави) використання, а саме розміщення готельних номерів у приміщеннях цокольного поверху №1 загальною площею 19,2 кв.м, №2 загальною площею 18,1 кв.м, №3 загальною площею 18,9 кв.м, №4 загальною площею 20,8 кв.м, №5 загальною площею 20,2 кв.м, №6 загальною площею 34,6 кв.м, №7 загальною площею 10,5 кв.м в будинку №16 літера А1 по вул. Лейпцизькій в м. Києві, Товариством з обмеженою відповідальністю «Блек Сі Хотел Груп», що вказує на наявність підстав для захисту прав власника шляхом усунення перешкод у користуванні майном.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Кіод-1» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2019 у справі №910/4426/19 скасувати та залишити позовну заяву Київської місцевої прокуратури №6 і інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України та Київського національного університету технологій та дизайну без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим без з`ясування обставин, що мають значення для справи, за недоведеності обставин, що мають значення для справи та які суд визнав встановленими, а також з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апелянт зазначає, що прокурором не доведено підстав для представництва інтересів позивачів в суді.

Скаржник також вказує, що позивачами ще у 2015 році заявлявся позов до відповідача про усунення перешкод у користуванні майном, однак рішенням по справі № 910/19451/15 у задоволенні позову судами першої, апеляційної та касаційної інстанції відмовлено.

Скаржник вказує, що прокурором заявлено негаторний позов, тобто позов на усунення триваючого правопорушення, однак ні прокурором ні позивачами не було подано належних та допустимих доказів, що відповідачі займають приміщення які належать позивачам.

В межах апеляційного перегляду оскаржуваного рішення до суду апеляційної інстанції надійшли:

- 03.02.2020 від представника позивача-2 - відзив на апеляційну скаргу;

- 04.02.2020 від заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 6 - відзив на апеляційну скаргу;

11.02.2020 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіод-1» - заява про зупинення провадження у справі;

- 02.10.2020 від представника відповідача-1 - додаткові письмові пояснення по справі;

- 13.01.2021 від позивача-1 - письмові пояснення по справі;

- 28.01.2021 від представника відповідача-2 - письмові пояснення по справі.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи зводяться до наступного:

Позивач-2 у своєму відзиві на апеляційну скаргу просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення просив залишити без змін, зазначаючи, що прокурор правомірно звернувся з позовом для захисту інтересів держави, а матеріали справи підтверджують, що відповідачі використовують частину приміщень без належної правової підстави, а тому суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги.

Заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 6 у відзиві на апеляційну скаргу просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін, вказуючи на те, що справа № 910/19451/15 та дана справа не є тотожними з огляду на предмет та підстави позову, і при розгляді справи № 910/19451/15 не було встановлено жодних обставин які б свідчили, що спір між сторонами вирішено.

Також прокурор наполягає, що надані докази підтверджують місце розташування незаконно зайнятих відповідачем приміщень.

Позивач-1 у своїх письмових поясненнях зазначає, що прокурор звертався до міністерства з повідомленням про необхідність звернення до суду, однак міністерство самостійно до суду не звернулось, а тому прокурор правомірно звернувся з позовом самостійно.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2021 у справі №910/4426/19 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіод-1» на рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2019 у справі №910/4426/19 задоволено.

Рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2019 у справі №910/4426/19 скасовано.

Прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Стягнуто з Київської місцевої прокуратури № 6 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіод-1» судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 2 881,50 грн.

Постановою Верховного Суду від 29.06.2021 р. у справі №910/4426/19 касаційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури задоволено частково.

Постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2021 у справі №910/4426/19 скасовано, справу передано на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.07.2021 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Шаптала Є.Ю., судді: Михальська Ю.Б., Хрипун О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.07.2021 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіод-1» на рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2019 у справі №910/4426/19 прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі та призначено до розгляду на 08.09.2021.

02.09.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів (канцелярію) Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Блек Сі Хотел Груп» надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

06.09.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів (канцелярію) Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Блек Сі Хотел Груп» надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення «EasyCon».

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.09.2021 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Блек Сі Хотел Груп» про відкладення розгляду справи задоволено та відкладено у режимі відеоконференції розгляд справи за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіод-1» на рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2019 у справі №910/4426/19 на 20.10.2021.

20.10.2021 до канцелярії суду електронною поштою від Товариства з обмеженою відповідальністю «Блек Сі Хотел Груп» надійшло клопотання про відкладення розгляд справи.

У судове засідання 20.10.2021 з`явились прокурор, представники позивача 1 та позивача 2.

Представники відповідачів у судове засідання не з`явились.

Судом враховано, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Блек Сі Хотел Груп» звернулось з клопотанням про відкладення розгляду справи, яке мотивоване неможливістю участю представника в судовому засіданні з огляду на те, що один з учасників адвокатського об`єднання, в якому працює представник відповідачів, отримав позитивний текст на коронавірус, а тому всі працівники такого об`єднання перебуватимуть з 20.10.2021 на самоізоляції.

Дослідивши клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу

У відповідності до ч. 2 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:

1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання;

2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними;

3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи;

4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

Частиною 3 ст. 56 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Дослідивши обставини справи та доводи клопотання, колегія суддів наголошує, що розгляд справи уже відкладався за клопотанням представника відповідача, а враховуючи перебування на лікарняному адвоката, відповідач міг здійснити самопредставництво в порядку передбаченому ч. 3 ст. 56 Господарського процесуального кодексу України. Крім того, суд звертає увагу, що справа перебуває на новому розгляді, а відповідач-2 уже висловив свою позицію щодо спору шляхом подання письмових пояснень.

Водночас, подане клопотання не містить доказів на підтвердження тих обставин, на які посилається представник відповідача-2 як на підставу для відкладення розгляду справи, як і не містить обґрунтування обов`язковості участі представника у судовому засіданні.

Колегія суддів, заслухавши думку присутніх представників учасників справи, з метою забезпечення принципу розумності строків розгляду спору, дійшла висновку про відмову в задоволенні клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Блек Сі Хотел Груп» про відкладення розгляду справи, та вважає за можливе здійснити розгляд справи за наявними матеріалами та без участі представника відповідача-2.

У судовому засіданні 20.10.2021 представники позивачів та прокуратури надали пояснення по суті спору, проти доводів апеляційної скарги заперечили, просили оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судовою колегією, 12.09.2007 р. між Київським національним університетом технологій і дизайну (замовником) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кіод-І» (інвестором) був укладений інвестиційний договір, відповідно до умов якого інвестор зобов`язався за рахунок власних та/або залучених коштів інвестувати проведення робіт з реконструкції (надбудови двох додаткових мансардних поверхів, загальною площею 3600 квадратних метрів) п`ятиповерхового будинку гуртожитку №7, який розташований за адресою: м. Київ, вул. Лейпцизька, № 16, і оформити всі необхідні документи для введення об`єкта в експлуатацію.

Згідно з п. 3.3 інвестиційного договору від 12.09.2007 р. інвестиції погашаються шляхом оформлення у власність відповідача нежилої будівлі загальною площею 1814,8 кв.м., яка прибудована до гуртожитку № 7, а також нежилих приміщень загальною площею 1790 кв.м. цокольного поверху гуртожитку № 7.

Відповідно до п. 3.4 вказаного договору нежилі будівлі і приміщення, визначені у п. 3.3 договору, можуть передаватися інвестору поетапно, в міру внесення відповідного об`єму інвестицій. Передача оформлюється актом приймання-передачі, який складається і підписується сторонами.

За актом прийому-передачі від 22.11.2011р. з метою погашення інвестиції за договором від 12.09.2007р. Київським національним університетом технологій та дизайну було передано, а Товариством з обмеженою відповідальністю «Кіод-1» прийнято нежилу будівлю загальною площею 1814,8 кв.м., яка прибудована до гуртожитку № 7, а також нежилі приміщення загальною площею 748,7 кв.м. цокольного поверху гуртожитку № 7, а відповідач 1 передав позивачу приміщення двох надбудованих поверхів гуртожитку загальною площею 2563,5 кв.м., а також нежилі приміщення загальною площею 737,40 кв.м.

Наказом №708-В від 28.08.2012р. Головного управління Комунальної власності м.Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) постановлено оформити право власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіод-1» на нежилі приміщення цокольного поверху гуртожитку №7 загальною площею 737,40 кв.м, що складає 7/100 частин від будівлі площею 10467,70 кв., розташованої за адресою: м.Київ, вулЛейпцизька, №16 (літера А1).

На підставі вказаного вище наказу Головним управлінням Комунальної власності м.Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було видано свідоцтво серії САЕ №777537 від 28.08.2012р. про право власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіод-1» на нежилі приміщення цокольного поверху гуртожитку №7 загальною площею 737,40 кв.м, що складає 7/100 частин від будівлі площею 10467,70 кв., розташованої за адресою: м.Київ, вулЛейпцизька, №16 (літера А1).

Право власності відповідача 1 на нежилі приміщення цокольного поверху гуртожитку №7 загальною площею 737,40 кв.м, що складає 7/100 частин від будівлі площею 10467,70 кв., розташованої за адресою: м.Київ, вул. Лейпцизька, №16 (літера А1), було зареєстровано 18.09.2012р. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Одночасно, 26.01.2019р. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано право власності держави України в особі Міністерства освіти і науки України на нежитлові приміщення площею 9730,30 кв.м, що складає 93/100 будівлі гуртожитку №7 загальною площею 10467,70 кв., розташованої за адресою: м.Київ, вулЛейпцизька, №16 (літера А1).

Вказані обставини підтверджуються наявною в матеріалах справи інформаційною довідкою №162275749 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Як свідчать матеріали справи, 24.05.2015р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кіод-1» (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Блек Сі Хотел Груп» (орендар) будо укладено договір найму (оренди) нерухомого майна, згідно п.1.1 якого орендодавець передає, а орендар бере в строкове, платне користування приміщення цокольного поверху будівлі за адресою: м.Київ, вул. Лейпцизька, №16 (літера А1), загальною площею 737,4 кв.м з метою організації орендарем готелю.

У п.2.1 вказаного правочину вказано, що об`єкт оренди становить частину приміщень цокольного поверху будівлі за адресою: м.Київ, вул. Лейпцизька, №16 (літера А1).

Пунктом 11.1 договору №24/05 від 24.05.2015р. (в редакції додаткової угоди від 28.12.2016р.) договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2017р.

Наявним в матеріалах справи актом від 08.06.2015р. підтверджується, що відповідачем 1 було передано у користування відповідачу 2 приміщення цокольного поверху будівлі за адресою: м.Київ, вул. Лейпцизька, №16 (літера А1). Вказані обставини відповідачами протягом розгляду справи не заперечувались.

За твердженнями прокурора, в межах здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні №0000393 було встановлено, що в приміщеннях №1-7 цокольного поверху будівлі за адресою: м.Київ, вул. Лейпцизька, №16 (літера А1) знаходяться готельні номери №7-11 та технічні приміщення готелю «Чорне море».

Згідно змісту акту обстеження від 01.02.2019 р., складеного Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву приміщення цокольного поверху загальною площею 142,3 кв.м., зокрема, приміщення № 1 загальною площею 19,2 кв.м., № 2 загальною площею 18,1 кв.м., № 3 загальною площею 18,9 кв.м., № 4 загальною площею 20,8 кв.м., № 5 загальною площею 20,2 кв.м., № 6 загальною площею 34,6 кв.м., № 7 загальною площею 10,5 кв.м. в будинку № 16 літера А1 по вул. Лейпцизькій в м. Києві, і на даний час перебувають у користуванні Товариства з обмеженою відповідальністю «Блек Сі Хотел Груп».

Наразі, за твердженнями прокурора та позивачів, приміщення гуртожитку № 1-7 загальною площею 142,3 кв.м., які є державною власністю та закріплені за Київським національним університетом технологій і дизайну на праві господарського відання, на даний час незаконно перебувають у користуванні Товариства з обмеженою відповідальністю «Блек Сі Хотел Груп» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіод-1» за відсутності правових підстав.

Щодо наявності прав для представництва інтересів держави в суді прокурором.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частинами 2, 3 ст.53 Господарського процесуального кодексу України визначено, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, які звертаються до суду за захистом прав і інтересів інших осіб, повинні надати суду документи, які підтверджують наявність передбачених законом підстав для звернення до суду в інтересах таких осіб. У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №912/2385/18 від 26.05.2020 здійснено наступні висновки.

Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Якщо суд після відкриття провадження у справі з урахуванням наведених учасниками справи аргументів та наданих доказів установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, суд залишає позовну заяву, подану прокурором в інтересах держави в особі компетентного органу, без розгляду відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України.

Також Верховний Суд у постанові від 06.08.2019р. по справі №910/6144/18 зазначив, що підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

Суд зобов`язаний дослідити: чи знав відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи усвідомлював порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

Наразі, судом враховано, що за приписами ст.1 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» управління об`єктами державної власності - це здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

У ч.1 ст.4 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» вказано, що суб`єктами управління об`єктами державної власності є: Кабінет Міністрів України; центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері управління об`єктами державної власності; міністерства, інші органи виконавчої влади та державні колегіальні органи (далі - уповноважені органи управління); Фонд державного майна України; органи, що забезпечують діяльність Президента України, Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України; органи, які здійснюють управління державним майном відповідно до повноважень, визначених окремими законами; державні господарські об`єднання, державні холдингові компанії, інші державні господарські організації (далі - господарські структури), державне підприємство, установа, організація або господарське товариство, 100 відсотків акцій (часток) якого належить державі або іншому господарському товариству, 100 відсотків акцій (часток) якого належать державі; Національна академія наук України, галузеві академії наук.

Згідно п.11 ч.1 ст.16 вказаного нормативно-правового акту уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань, ведуть облік об`єктів державної власності, що перебувають в їх управлінні, здійснюють контроль за ефективним використанням та збереженням таких об`єктів.

Підпунктом 89 п.4 Положення про Міністерство освіти і науки України, яке затверджено Постановою №630 від 16.10.2014р. Кабінету Міністрів України, передбачено, що відповідно до покладених на нього завдань Міністерство освіти і науки України здійснює управління об`єктами державної власності, що належать до сфери його управління.

Наказом №1589 від 12.12.2017р. Міністерства освіти і науки України було затверджено перелік нерухомого державного майна, яке закріплено за Київським національним університетом технологій та дизайну, до якого згідно змісту додатку включено, в тому числі, гуртожиток №7 по вул.Лейпцизькій, 16 літера А1 по в м.Києві, загальною площею 9711,3 кв.м.

Частиною 1 ст.70 Закону України «Про вищу освіту» унормовано, що матеріально-технічна база закладів вищої освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші матеріальні цінності.

У ч. 2 ст.70 Закону України «Про вищу освіту» вказано, що майно закріплюється за державним або комунальним закладом вищої освіти на праві господарського відання і не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню або передачі у власність юридичним і фізичним особам без згоди засновників закладу вищої освіти та вищого колегіального органу самоврядування закладу вищої освіти, крім випадків, передбачених законодавством. Власні надходження державних і комунальних закладів вищої освіти, наукових установ, отримані від плати за послуги, що надаються згідно з освітньою, науковою та навчально-виробничою діяльністю, благодійні внески та гранти відповідно до рішення, прийнятого вченою радою закладу вищої освіти, наукової установи, зараховуються на спеціальні реєстраційні рахунки, відкриті в територіальному органі центрального органу виконавчої влади у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, або на поточні та/або вкладні (депозитні) рахунки установ державних банків. Зазначені доходи, а також відсотки, отримані від розміщення коштів закладу вищої освіти, наукової установи на вкладних (депозитних) рахунках в установах державних банків, включаються до фінансового плану (кошторису) закладу вищої освіти, наукової установи і можуть використовуватися на придбання майна і його використання, капітальне будівництво та ремонт приміщень, поліпшення матеріально-технічного, навчально-лабораторного, навчально-методичного забезпечення освітнього процесу тощо в межах статутної діяльності закладу вищої освіти, наукової установи. Передача в оренду державними і комунальними закладами вищої освіти закріплених за ними на праві господарського відання об`єктів власності здійснюється без права їх викупу відповідно до законодавства.

З наведеного полягає, що фактично особою, яка має право звертатись до суду з позовом про захист майнових прав на спірні приміщення є Міністерство освіти і науки України та Київський національний університет технологій та дизайну.

Судом враховано пояснення прокурора про те, що позивачам відомо з 2013р. про використання відповідачами приміщень цокольного поверху загальною площею 142,3 кв.м будинку №16 літера А1 по вул. Лейпцизькій в м. Києві. Вказані обставини підтверджуються наявним в матеріалах справи актом №031-30/320 від 11.02.2013р. Державної фінансової інспекції в місті Києві, що містить відмітку про отримання його копії ректором Київського національного університету технологій та дизайну, листом №01-18*866 від 05.04.2016р. Київського національного університету технологій та дизайну та листом №01-18/1647 від 16.06.2016р.

При цьому, колегією суддів апеляційного господарського суду досліджено обставини справи та встановлено, що прокурор вважаючи, що наявні порушені інтереси держави звертався до Міністерства освіти та науки України з листом № 1301 вих-19 від 21.02.2019 щодо повідомлення про вжиті заходи щодо усунення порушень в сфері безпідставного використання майна університету, однак, матеріали справи не містять доказів вчинення позивачами належних заходів з метою захисту майнових прав на державне нерухоме майно.

В подальшому, прокуратурою листом № 2262 вих-19 від 01.04.2019 було повідомлено Міністерство освіти і науки України та Київський національний університет технологій і дизайну, що прокуратурою самостійно підготовлено позов для захисту інтересів держави у зв`язку з не вчиненням відповідних дії міністерством та університетом.

А позов, відповідно до штемпеля на першому аркуші позовної заяви, було подано 08.04.2019.

З огляду на викладене та наведені правові висновки Верховного Суду, колегія суддів дійшла висновку, що звертаючись з даним позовом прокурор здійснив дії щодо спонукання уповноважених осіб звернутись до суду за захистом інтересів держави, однак такі особи самостійно до суду в розумний строк не звернулись, а отже прокурор діяв в межах повноважень передбачених 23 Закону України «Про прокуратуру».

Таким чином, вищенаведеним спростовуються доводи апелянта про недоведеність прокурором наявності підстав для звернення за захистом інтересів держави.

Щодо заявлених позовних вимог колегія суддів зазначає наступне.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилався на те, що відповідно до протоколу обшуку від 11.04.2017р., проведеного в рамках кримінального провадження №0000393, за участі представника Регіонального відділення фонду державного майна України по м. Києву, в приміщеннях № 1-7 знаходяться готельні номери № 7-11 (відповідає приміщенням № 1-5) та технічні приміщення готелю «Чорне море`за № 34, 35 (відповідає приміщенням № 6,7), що підтверджується розрахунковими документами та чеками з готелю «Чорне море». Готельні номери № 7-11 та приміщення № 34, 35 перебувають в оренді відповідача 2 на підставі договору оренди №24/05 від 24.05.2015р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кіод-1» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Блек Сі Хотел Груп». У акті обстеження від 01 лютого 2019 року встановлено, що приміщення цокольного поверху загальною площею 142,3 кв.м., зокрема, приміщення № 1 загальною площею 19,2 кв.м., № 2 загальною площею 18,1 кв.м., № 3 загальною площею 18,9 кв.м., № 4 загальною площею 20,8 кв.м., № 5 загальною площею 20,2 кв.м., № 6 загальною площею 34,6 кв.м., № 7 загальною площею 10,5 кв.м. в будинку № 16 літера А1 по вул. Лейпцизькій в м. Києві, і на даний час перебувають у користуванні відповідачів, які використовують самовільно зайняті приміщення гуртожитку № 7 для здійснення підприємницької діяльності, жодним чином не пов`язаної з навчальним процесом.

Таким чином, за твердженням прокурора, приміщення гуртожитку № 1-7 загальною площею 142,3 кв.м., які є державною власністю та закріплені за Київським національним університетом технологій і дизайну на праві господарського відання, на даний час незаконно перебувають у користуванні відповідачів 1 та 2.

Відповідач-1 у свою чергу проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на наступне:

- Господарським судом міста Києва вже було розглянуто спір між сторонами в межах справи №910/19451/15;

- відповідач наголошував на неналежній доказовій обґрунтованості порушення прав позивачів з боку відповідача 1 на теперішній час;

- також відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги є належним чином доказово обґрунтованими, що вказує на наявність підстав для захисту прав власника шляхом усунення перешкод у користуванні майном.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2021 у справі № 910/4426/19 рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2019 скасовано. Відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначив наступне:

- надані сторонами докази не містять підтвердження, що відповідач-1 (як власник) чи відповідач-2 (як орендар) займають приміщення належні позивачам на момент розгляду даного спору;

- Акт Державної фінансової інспекції в місті Києві від 11.02.2013 № 031-30/320 вже було досліджено судами при розгляді справи № 910/19451/15, і судами встановлено, що він не може бути доказом зайняття відповідачами приміщень позивачів станом на 2015 рік, а отже він не приймається судом на підтвердження, що відповідачі використовують майно позивачів у 2019 році;

- щодо наданого до матеріалів справи акта обстеження від 01.02.2019, складеного Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву, то відповідачу на праві власності належить приміщення цокольного поверху гуртожитку №7, площею 737,4 кв.м, що складає 7/100 частин від будівлі площею 10467,70 кв., розташованої за адресою: м. Київ, вул. Лейпцизька, №16 (літера А1), однак ні позивачі ні відповідачі не мають правовстановлюючих документів, які дають можливість встановити в натурі, які саме приміщення належать сторонам, а отже і не дають можливості встановити, якими приміщеннями відповідачі користуються з належними правовими підставами, а якими приміщеннями відповідачі користуються безпідставно;

- при цьому, надані плани поверхів та технічний паспорт, а також журнал підрахунку площі житлового будинку не є тими документами, які визначають наявність чи відсутність права власності чи користування певними приміщеннями;

- з огляду на викладене, прокурор та позивачі не довели, що відповідачі користуються майном, яке перебуває у власності держави України в особі Міністерства освіти і науки України, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду від 29.06.2021 р. у справі №910/4426/19 касаційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури задоволено частково.

Постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2021 у справі №910/4426/19 скасовано, справу передано на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

Передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд наголосив на наступному:

- апеляційний господарський суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог зазначив, що відповідачу на праві власності належить приміщення цокольного поверху гуртожитку №7, площею 737,4 кв.м, що складає 7/100 частин від будівлі площею 10467,70 кв.м, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Лейпцизька, №16 (літера А1), однак ні позивачі, ні відповідачі не містять правовстановлюючих документів, які дають можливість встановити в натурі які саме приміщення належать сторонам, а отже і не дають можливості встановити, якими приміщеннями відповідачі користуються з належними правовими підставами, а якими приміщеннями відповідачі користуються безпідставно;

- зазначені висновки суду викладені без урахування правового висновку у справі № 127/26629/17 щодо можливості звертатися із позовом щодо усунення перешкод у користуванні майном без обов`язкового виділу в натурі відповідної частки;

- під час розгляду такої категорії спорів саме суд повинен надати оцінку усім обставин та доказам, якими позивач обґрунтовує заявлені позовні вимоги і встановити наявність або відсутність порушення права власника на користування своїм майном.

Таким чином, за результатами нового розгляду апеляційної скарги, колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, з урахуванням вказівок Верховного Суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.

За приписами ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, а також ст.20 Господарського кодексу України.

Способи захисту права власності врегульовано главою 29 Цивільного кодексу України, яка передбачає наступні способи захисту: право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння (ст.387 Цивільного кодексу України), на витребування майна від добросовісного набувача (ст.388 Цивільного кодексу України), витребування грошей та цінних паперів (ст.389 Цивільного кодексу України), захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння (ст.391 Цивільного кодексу України), визнання права власності (ст.392 Цивільного кодексу України) тощо.

За вимогами статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має права вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У розумінні приписів наведеної норми право власності може бути також порушене без безпосереднього вилучення майна у власника.

Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом.

Позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.03.2018р. у справі № 918/317/17 та постановах від 29.05.2018р. у справі №914/2182/17 й від 21.08.2018р. по справі № 910/19865/17.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, при зверненні до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні майном позивачем повинно бути доведено суду обставини наявності майнових прав (права власності) на об`єкт нерухомого майна та створення відповідачами перешкод у користуванні чи розпорядженні відповідним майном власнику.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач-1 є власником частини цокольного поверху будинку № 16 літера А1 по вул. Лейпцизькій в м. Києві площею 737,4 кв.м, що є 7/100 частин від будівлі загальною площею 10467,7 кв.м, і вказана обставина сторонами не оспорюється.

Право власності відповідача-1 на нежилі приміщення цокольного поверху гуртожитку №7 загальною площею 737,40 кв.м, що складає 7/100 частин від будівлі площею 10467,70 кв., розташованої за адресою: м.Київ, вул. Лейпцизька, №16 (літера А1) було зареєстровано 18.09.2012 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Одночасно, судом було встановлено, що 26.01.2019р. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано право власності держави України в особі Міністерства освіти і науки України на нежитлові приміщення площею 9730,30 кв.м, що складає 93/100 будівлі гуртожитку №7 загальною площею 10467,70 кв., розташованої за адресою: м.Київ, вул. Лейпцизька, №16 (літера А1).

Вказані обставини підтверджуються наявною в матеріалах справи інформаційною довідкою №162275749 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Предметом спору у справі є приміщеннями цокольного поверху загальною площею 142,3 кв.м, а саме приміщення №1 загальною площею 19,2 кв.м, №2 загальною площею 18,1 кв.м, №3 загальною площею 18,9 кв.м, №4 загальною площею 20,8 кв.м, №5 загальною площею 20,2 кв.м, №6 загальною площею 34,6 кв.м, №7 загальною площею 10,5 кв.м в будинку №16 літера А1 по вул.Лейпцизькій в м. Києві.

З метою повного та всебічного з`ясування всіх обставин справи, зокрема, обставин приналежності спірних приміщень до приміщень цокольного поверху гуртожитку №7 загальною площею 737,40 кв.м, що складає 7/100 частин від будівлі площею 10467,70 кв., розташованої за адресою: м.Київ, вулЛейпцизька, №16 (літера А1), переданих на праві власності відповідачу 1, судом першої інстанції ухвалою від 18.09.2019р. зобов`язано Департамент комунальної власності виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надати суду належним чином засвідчені копії документів, на підставі яких було видано свідоцтво про право власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіод-1», (наказ Головного управління комунальної власності м.Києва від 28.08.2012р. №708-В) та здійснено державну реєстрацію права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіод-1»на нежитлові приміщення цокольного поверху гуртожитку №7 загальною площею 737,40 кв.м, що складає 7/100 частин будівлі площею 10467,70 кв.м, які розташовані в м.Києві по вул.Лейпцизька №16 літера А1.

На виконання вимог суду, Департаментом комунальної власності виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надано витребувані судом документи, зокрема, заяву №22534 від 06.12.2011р. Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіод-1» про оформлення права власності на приміщення цокольного поверху гуртожитку №7, площею 737,4 кв.м, що складає 7/100 частин від будівлі площею 10467,70 кв., розташованої за адресою: м.Київ, вулЛейпцизька, №16 (літера А1).

До вказаної заяви відповідачем 1 було додано, зокрема, копію технічного паспорту на нежитловий будинок (приміщення), який виготовлено 15.02.2012р.

Відповідно до змісту журналу підрахунку площі житлового будинку з нежитловими (вбудованими) приміщеннями приміщення площею 737,4 кв.м включать в себе: приміщення групи приміщень №16 площею 119,2 кв.м, приміщення групи приміщень №17 площею 41,7 кв.м., приміщення групи приміщень №18 площею 135,6 кв.м, приміщення групи приміщень №19 площею 302 кв.м та приміщення групи приміщень №20 площею 138,9 кв.м.

Тобто, з аналізу змісту журналу підрахунку площі житлового будинку з нежитловими (вбудованими) приміщеннями, який міститься в технічному паспорті на нежитловий будинок (приміщення), що був поданий відповідачем 1 з метою оформлення права власності, а також виходячи з плану поверхів на будівлю, який також міститься в технічному паспорті, вбачається, що приміщення цокольного поверху загальною площею 142,3 кв.м, а саме: приміщення №1 загальною площею 19,2 кв.м, №2 загальною площею 18,1 кв.м, №3 загальною площею 18,9 кв.м, №4 загальною площею 20,8 кв.м, №5 загальною площею 20,2 кв.м, №6 загальною площею 34,6 кв.м, №7 загальною площею 10,5 кв.м, не входять до складу приміщень, на які у Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіод-1» виникло право власності.

Отже, з урахування висновків суду стосовно неприналежності спірних приміщень до 7/100 частин від будівлі площею 10467,70 кв., розташованої за адресою: м.Київ, вул.Лейпцизька, №16 (літера А1), які належать на праві власності відповідачу 1, суд першої інстанції правильно зауважив про обґрунтованість тверджень прокурора стосовно того, що приміщення №1 загальною площею 19,2 кв.м, №2 загальною площею 18,1 кв.м, №3 загальною площею 18,9 кв.м, №4 загальною площею 20,8 кв.м, №5 загальною площею 20,2 кв.м, №6 загальною площею 34,6 кв.м, №7 загальною площею 10,5 кв.м входять до складу 93/100 будівлі гуртожитку №7, право власності на які належать Державі Україна в особі Міністерства освіти і науки України та закріплені за Київським національним університетом технологій і дизайну на праві господарського відання.

Разом з тим, стосовно чинення відповідачами перешкод позивачам у користуванні майном, судом враховано наступне.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 78 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

За приписами ст.79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

На підтвердження обставин чинення відповідачами перешкод позивачам у користуванні приміщеннями №1 загальною площею 19,2 кв.м, №2 загальною площею 18,1 кв.м, №3 загальною площею 18,9 кв.м, №4 загальною площею 20,8 кв.м, №5 загальною площею 20,2 кв.м, №6 загальною площею 34,6 кв.м, №7 загальною площею 10,5 кв.м в будинку №16 літера А1 по вул.Лейпцизькій в м.Києві, прокурором було надано до матеріалів справи акт №031-30/320 від 11.02.2013р. Державної фінансової інспекції в місті Києві, який було складено за наслідками ревізії фінансово-господарської діяльності вищих навчальних закладів І-IV рівнів акредитації, що належать до сфери управління Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України, міністерства освіти і науки, молоді та спорту АР Крим, щодо використання коштів державного бюджету, виділених на підготовку кадрів та реалізацію окремих бюджетних програм Київський національний університет технологій та дизайну за період з 01.10.2010р. по 01.11.2012р.

У вказаному акті зазначено в ході ревізії встановлено, що фактично Товариство з обмеженою відповідальністю «Кіод-1» використовує (під розміщення готелю, ресторану) приміщення цокольного поверху гуртожитку №7 площею 913,88 кв.м, що на 176,48 кв.м. перевищує площу, передану у власність останнього.

Також до матеріалів справи надано акт обстеження від 01.02.2019р., складений Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву, згідно змісту якого приміщення цокольного поверху загальною площею 142,3 кв.м., зокрема, приміщення № 1 загальною площею 19,2 кв.м., № 2 загальною площею 18,1 кв.м., № 3 загальною площею 18,9 кв.м., № 4 загальною площею 20,8 кв.м., № 5 загальною площею 20,2 кв.м., № 6 загальною площею 34,6 кв.м., № 7 загальною площею 10,5 кв.м. в будинку № 16 літера А1 по вул. Лейпцизькій в м. Києві, і на даний час перебувають у користуванні Товариства з обмеженою відповідальністю «Блек Сі Хотел Груп».

Судом також враховано, що 24.05.2015р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кіод-1» (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Блек Сі Хотел Груп» (орендар) будо укладено договір найму (оренди) нерухомого майна, згідно п.1.1 якого орендодавець передає, а орендар бере в строкове, платне користування приміщення цокольного поверху будівлі за адресою: м.Київ, вул. Лейпцизька, №16 (літера А1), загальною площею 737,4 кв.м з метою організації орендарем готелю.

У п.2.1 вказаного правочину вказано, що об`єкт оренди становить частину приміщень цокольного поверху будівлі за адресою: м.Київ, вул. Лейпцизька, №16 (літера А1).

Пунктом 11.1 договору №24/05 від 24.05.2015р. (в редакції додаткової угоди від 28.12.2016р.) договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2017р.

Наявним в матеріалах справи актом від 08.06.2015р. підтверджується, що відповідачем 1 було передано у користування відповідачу 2 приміщення цокольного поверху будівлі за адресою: м.Київ, вул. Лейпцизька, №16 (літера А1). Вказані обставинами відповідачами протягом розгляду справи не заперечувались.

Однак, як було встановлено вище, що приміщення цокольного поверху загальною площею 142,3 кв.м, а саме приміщення №1 загальною площею 19,2 кв.м, №2 загальною площею 18,1 кв.м, №3 загальною площею 18,9 кв.м, №4 загальною площею 20,8 кв.м, №5 загальною площею 20,2 кв.м, №6 загальною площею 34,6 кв.м, №7 загальною площею 10,5 кв.м, не входять до складу приміщень площею 737,4 кв.м, на які у Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіод-1» виникло право власності.

Матеріали справи не містять відомостей щодо наявності інших договорів, які б вказували на наявність у відповідача 2 законних підстав використовувати спірні приміщення для здійснення господарської діяльності.

Водночас, суд звертає увагу, що згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Натомість, відповідачами обставин розміщення в приміщеннях цокольного поверху №1 загальною площею 19,2 кв.м, №2 загальною площею 18,1 кв.м, №3 загальною площею 18,9 кв.м, №4 загальною площею 20,8 кв.м, №5 загальною площею 20,2 кв.м, №6 загальною площею 34,6 кв.м, №7 загальною площею 10,5 кв.м в будинку №16 літера А1 по вул.Лейпцизькій в м.Києві готельних номерів, а отже, і чинення перешкод власнику у користуванні майном належними доказами спростовано не було.

Аналізуючи вищенаведене в сукупності, колегія суду погоджується з висновком суду першої інстанції в тому, що твердження прокурора про самовільне (без відповідної правової підстави) використання, а саме розміщення готельних номерів у приміщеннях цокольного поверху №1 загальною площею 19,2 кв.м, №2 загальною площею 18,1 кв.м, №3 загальною площею 18,9 кв.м, №4 загальною площею 20,8 кв.м, №5 загальною площею 20,2 кв.м, №6 загальною площею 34,6 кв.м, №7 загальною площею 10,5 кв.м в будинку №16 літера А1 по вул. Лейпцизькій в м.Києві, Товариством з обмеженою відповідальністю «Блек Сі Хотел Груп» є належним чином доказово обґрунтованими, що вказує на наявність підстав для захисту прав власника шляхом усунення перешкод у користуванні майном.

Щодо посилання скаржника на наявність судового рішення у справі №910/19451/15 суд зазначає наступне.

Рішенням від 29.10.2015р., яке залишено без змін постановами від 21.12.2015р. Київського апеляційного господарського суду та від 29.01.2016р. Вищого господарського суду України, відмовлено в задоволенні позову.

Зі змісту судового рішення вбачається, що Київський національний університет технологій і дизайну звернувся до Господарського суду м. Києва з позовною заявою про зобов`язання відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю « Кіод-І «з метою усунення перешкод у користуванні майном належними Київському національному університету технологій і дизайну забезпечити доступ ( прохід ) до приміщення № 1 площею 16,3 кв.м., № 2 площею 14,9 кв.м., № 3 площею 15,8 кв.м., № 4 площею 17,6 кв.м., № 5 площею 17,2 кв.м., № 6 площею 34,6 кв.м, № 7 площею 10,5 кв.м., що розташовані у цокольному поверсі гуртожитку № 7 за адресою: м. Київ, вул. Лейпцизька, 16; звільнити вказані приміщення від будь - якого майна та обладнання; передати ключі від дверей; розблокувати входи до вказаних приміщень; звільнити земельну ділянку площею 0,7454 га кадастровий номер 8000 000 000:82:186:0008, що розташована за адресою: м. Київ, вул. Лейпцизька, 16 від самочинно збудованих об`єктів транспортних засобів, майна та обладнання відповідача та осіб, пов`язаних з ним трудовими, цивільними, господарськими та будь - якими іншими правовідносинами; усунути перешкоди у користуванні названою земельною ділянкою; демонтувати шлагбаум та не перешкоджати в`їзду транспортних засобів Київського національний університет технологій і дизайну; не перешкоджати на вказаній земельній ділянці будь - якій діяльності Київського національний університет технологій і дизайну в тому числі студентам, викладачам та співробітникам університету в організації відпочинку, заняття спортом та проведення занять.

Судом враховано вказане, однак колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що позивачами ще у 2015 році заявлявся позов до відповідача про усунення перешкод у користуванні майном, а рішеннями по справі № 910/19451/15 у задоволенні позову судами першої, апеляційної та касаційної інстанції відмовлено, оскільки з суті спірних правовідносин вбачається, що обставини справи могли змінитись на стільки, що у позивачів могло виникнути право на звернення з даним способом, а вказані обставини підлягають дослідженню у даній справі.

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з положеннями ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч.3 та 4 ст.267 Цивільного кодексу України).

Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст.267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Суд наголошує, що предметом розгляду у справі є негаторний позов.

Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 04.07.2018р. по справі №653/1096/16-ц та від 12.06.2019р. по справі №487/10128/14-ц висловлено правову позицію стосовно того, що допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення, тобто, позовна давність до відповідного позову не застосується.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо безпідставності заяви відповідача про застосування строків позовної давності.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів за результатами нового розгляду погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову з огляду на їх належним чином доказову обґрунтованість, що вказує на наявність підстав для захисту прав власника шляхом усунення перешкод у користуванні майном.

Крім того, судом першої інстанції було всебічно досліджено матеріали справи, надано оцінку наявним в матеріалах справи доказам з урахуванням всіх обставин справи, за результатами чого прийнято законне та обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого судова колегія не вбачає.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи учасників справи, дійшла висновку, що скаржником в апеляційній скарзі вищенаведені висновки суду першої інстанції не спростовано.

Відтак, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2019 у справі №910/4426/19.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2019 у справі №910/4426/19 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду, наведені в оскаржуваному рішенні.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2019 у справі №910/4426/19 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіод-1» на рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2019 у справі №910/4426/19 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2019 у справі №910/4426/19 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/4426/19 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 22.11.2021 після виходу судді з лікарняного.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді Ю.Б. Михальська

О.О. Хрипун