ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2021 Справа № 916/1353/21

Господарський суд Львівської області у складі судді Петрашка М.М., розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Задіянчук Тетяни Володимирівни

до відповідача Фізичної особи-підприємця Опришка Романа Ігоровича

про стягнення 31109,14 грн.

за участю представників:

від позивача Багно В.С.

від відповідача не з`явився

Суть спору: До Господарського суду Одеської області Фізичною особою-підприємцем Задіянчук Тетяною Володимирівною подано позов до відповідача Фізичної особи-підприємця Опришка Романа Ігоровича про стягнення 31109,14 грн., з яких 25028,00 грн. - основний борг та 6081,14 грн. - пеня. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 2270,00 грн. - витрат по сплаті судового збору та 8000,00 грн. - витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 21.05.2021р. позовну заяву Фізичної особи-підприємця Задіянчук Тетяни Володимирівни до відповідача Фізичної особи-підприємця Опришка Романа Ігоровича про стягнення 31109,14 грн. передано за територіальною підсудністю до Господарського суду Львівської області.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 03.08.2021р. справу №916/1353/21 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Хід розгляду справи викладено в ухвалах суду та відображено у протоколах судового засідання.

Представник позивача в судовому засіданні 30.11.2021р. позовні вимоги підтримав повністю, позов просив задовольнити з підстав, що наведені у позовній заяві.

Відповідач в судове засідання 30.11.2021р. не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Поштова кореспонденція з копіями ухвал суду надсилалася відповідачу за такими адресами:

- АДРЕСА_2;

- 68091, Одеська область, Одеський район, смт.Олександріївка, Чорноморська міська громада, вул. Лермонтова, 56.

Відповідно до частини 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд зазначає, що в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду її по суті.

З огляду на викладене та враховуючи відсутність підстав для відкладення розгляду справи, суд дійшов висновку розглянути справу по суті в судовому засіданні 30.11.2021р. за відсутності представника відповідача.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши доводи представника позивача, суд встановив таке.

Між Фізичною особою-підприємцем Задіянчук Тетяною Володимирівною (продавець) та Фізичною особою-підприємцем Опришком Романом Ігоровичем (покупець) укладено договір від 09.01.2019р., відповідно до пункту 1.1. якого, продавець передає у власність, а покупець приймає й оплачує товар на умовах, що обмовляються в пункті 4.1., у кількості й асортименті згідно накладних, що є невід`ємною частиною даного договору.

Відповідно до пункту 2.1. договору, ціни на товар установлюються відповідно до прайс-листів, що діють у продавця на момент передачі товару і вказуються в накладних.

Пунктами 3.1. та 3.3. договору передбачено, що на кожну партію товару покупець направляє продавцю окреме замовлення, що включає: асортимент і кількість товару, що замовляється. Доставка товару на склад покупця здійснюється продавцем за рахунок продавця.

Згідно із пунктом 3.5. договору, продавець здійснює постачання кожної партії товару з додатком необхідної документації на товар: видаткова накладна, податкова накладна, сертифікат якості, якісне посвідчення, сертифікат відповідності, гігієнічний висновок, ветеринарне посвідчення чи інша документація.

Відповідно до пункту 4.1. договору, покупець зобов`язується оплатити товар шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок продавця впродовж 10 банківських днів з моменту постачання чи іншим способом, не забороненим законодавством України.

Пунктом 6.2. договору передбачено, що у випадку прострочення платежу покупцем, останній сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, встановленої і діючої в період прострочення, за кожний день прострочення від суми простроченого платежу.

Як стверджує позивач у позовній заяві, на виконання умов договору він передав відповідачу товар на загальну суму 130028,00 грн. згідно з такими видатковими накладними: №10 від 09.01.2019 року на суму 1967 грн. 00 коп., №12 від 10.01.2019 року на суму 334 грн. 00 коп., №11 від 10.01.2019 року на суму 2024 грн. 00 коп., №28 від 11.01.2019 року на суму 2779 грн, 00 коп., №13 від 11.01.2019 року на суму 1072 грн. 00 коп., №29 від 16.01.2019 року на суму 4187 грн. 00 коп., №43 від 25.01.2019 року на суму 1868 грн. 00 коп., №44 від 26.01.2019 року на суму 1978 грн. 00 коп., №45 від 28.01.2019 року на суму 4645 грн. 00 коп., №46 від 29.01.2019 року на суму 7027 грн. 00 коп., №47 від 30.01.2019 року на суму 2142 грн. 00 коп., №62 від 02.02.2019 року на суму 4457 грн. 00 коп., №63 від 07.02.2019 року на суму 2542 грн. 00 коп., №64 від 07.02.2019 року на суму 676 грн. 00 коп., №65 від 11.02.2019 року на суму 9954 грн. 00 коп., №66 від 11.02.2019 року на суму 4443 грн. 00 коп., №68 від 11.02.2019 року на суму 3923 грн. 00 коп., №67 від 11.02.2019 року на суму 5646 грн. 00 коп., №74 від 25.02.2019 року на суму 3123 грн. 00 коп., №69 від 28.02.2019 року на суму 10450 грн. 00 коп., №70 від 28.02.2019 року на суму 1632 грн. 00 коп., №71 від 28.02.2039 року на суму 8890 грн. 00 коп., №72 від 28.02.2019 року на суму 3444 грн. 00 коп., №91 від 05.03.2019 року на суму 1280 грн. 00 коп., №94 від 07.03.2019 року на суму 4599 грн. 00 коп., №92 від 07.03.2019 року на суму 3619 грн. 00 коп., №93 від 07.03.2019 року на суму 9952 грн. 00 коп., №95 від 08.03.2019 року на суму 5951 грн. 00 коп., №96 від 08.03.2019 року на суму 376 грн. 00 коп., №97 від 12.03.2019 року на суму 5259 грн. 00 коп., №98 від 25.03.2019 року на суму 2647 грн. 00 коп., №99 від 26.03.2019 року на суму 3122 грн. 00 коп., №122 від 17.05.2019 року на суму 900 грн. 00 коп., №123 від 17.05.2019 року на суму 243 грн. 00 коп., №124 від 17.05.2019 року на суму 395 грн. 00 коп., №121 від 17.05.2019 року на суму 2482 грн. 00 коп.

Однак, як стверджує позивач, відповідачем було виконано свої зобов`язання щодо оплати за відвантажений товар лише частково, у зв`язку чим станом на 08.11.2019р. у нього виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 25028,00 грн.

Керуючись умовами договору, зокрема пунктом 6.2., позивач нарахував відповідачу пеню в розмірі 6081,14 грн.

Враховуючи наведене, позивач звернувся до господарського суду та просить стягнути з відповідача 31109,14 грн., з яких 25028,00 грн. - основний борг та 6081,14 грн. - пеня.

Відповідач проти позову не заперечив, відзив на позовну заяву не подав.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково з огляду на таке.

Згідно із частиною 1 статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Як передбачено статтею 174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Згідно з статтею 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За умовами статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до частини 2 статті 639 Цивільного кодексу України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до статті 205 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно із частиною 1 статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Відповідно до частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 181 Цивільного кодексу України передбачено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (стаття 712 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як встановлено судом, між Фізичною особою-підприємцем Задіянчук Тетяною Володимирівною (продавець, позивач) та Фізичною особою-підприємцем Опришком Романом Ігоровичем (покупець, відповідач) укладено договір від 09.01.2019р., відповідно до пункту 1.1. якого, продавець передає у власність, а покупець приймає й оплачує товар на умовах, що обмовляються в пункті 4.1., у кількості й асортименті згідно накладних, що є невід`ємною частиною даного договору.

Позивачем до матеріалів справи долучено такі видаткові накладні: №10 від 09.01.2019 року на суму 1967 грн. 00 коп., №12 від 10.01.2019 року на суму 334 грн. 00 коп., №11 від 10.01.2019 року на суму 2024 грн. 00 коп., №28 від 11.01.2019 року на суму 2779 грн, 00 коп., №13 від 11.01.2019 року на суму 1072 грн. 00 коп., №29 від 16.01.2019 року на суму 4187 грн. 00 коп., №43 від 25.01.2019 року на суму 1868 грн. 00 коп., №44 від 26.01.2019 року на суму 1978 грн. 00 коп., №45 від 28.01.2019 року на суму 4645 грн. 00 коп., №46 від 29.01.2019 року на суму 7027 грн. 00 коп., №47 від 30.01.2019 року на суму 2142 грн. 00 коп., №62 від 02.02.2019 року на суму 4457 грн. 00 коп., №63 від 07.02.2019 року на суму 2542 грн. 00 коп., №64 від 07.02.2019 року на суму 676 грн. 00 коп., №65 від 11.02.2019 року на суму 9954 грн. 00 коп., №66 від 11,02.2019 року на суму 4443 грн. 00 коп., №68 від 11.02.2019 року на суму 3923 грн. 00 коп., №67 від 11.02.2019 року на суму 5646 грн. 00 коп., №74 від 25.02.2019 року на суму 3123 грн. 00 коп., №69 від 28.02.2019 року на суму 10450 грн. 00 коп., №70 від 28.02.2019 року на суму 1632 грн. 00 коп., №71 від 28.02.2039 року на суму 8890 грн. 00 коп., №72 від 28.02.2019 року на суму 3444 грн. 00 коп., №91 від 05.03.2019 року на суму 1280 грн. 00 коп., №94 від 07.03.2019 року на суму 4599 грн. 00 коп., №92 від 07.03.2019 року на суму 3619 грн. 00 коп., №93 від 07.03.2019 року на суму 9952 грн. 00 коп., №95 від 08.03.2019 року на суму 5951 грн. 00 коп., №96 від 08.03.2019 року на суму 376 грн. 00 коп., №97 від 12,03.2019 року на суму 5259 грн. 00 коп., №98 від 25.03.2019 року на суму 2647 грн. 00 коп., №99 від 26.03.2019 року на суму 3122 грн. 00 коп., №122 від 17.05.2019 року на суму 900 грн. 00 коп., №123 від 17.05.2019 року на суму 243 грн. 00 коп., №124 від 17.05.2019 року на суму 395 грн. 00 коп., №121 від 17.05.2019 року на суму 2482 грн. 00 коп.

При цьому як вбачається із вказаних видаткових накладних, вони підписані лише зі сторони позивача (ФОП Задіянчук Т.В.). Фізичною особою-підприємцем Опришком Романом Ігоровичем (покупець, відповідач) зазначені видаткові накладні не підписані.

Однак при цьому в матеріалах справи міститься акт звірки взаємних розрахунків, що підписаний як Фізичною особою-підприємцем Задіянчук Тетяною Володимирівною, так і Фізичною особою-підприємцем Опришком Романом Ігоровичем, відповідно до якого покупець на підставі вищезазначених видаткових накладних (із зазначенням у ньому дати, номеру та суми видаткових накладних) прийняв від продавця товар на загальну суму 130028,00 грн.

Підписавши вказаний акт звірки взаємних розрахунків Фізична особа-підприємець Задіянчук Тетяна Володимирівна та Фізична особа-підприємець Опришко Роман Ігорович погодили між собою, що заборгованість покупця відповідно до вищезазначених видаткових накладних (із зазначенням дати, номеру та суми видаткових накладних) станом на 17.05.2019р. становила 130028,00 грн.

З огляду на викладене матеріалами справи підтверджується те, що позивач у відповідності до вищезазначених видаткових накладних передав, а відповідач прийняв товар на загальну суму 130028,00 грн., адже факт такої передачі та прийняття товару, з детальним відображенням дати, номеру та суми первинних документів бухгалтерського обліку, погоджено самими сторонами правочину (ФОП Задіянчук Т.В. та ФОП Опришко Р.І.) безпосередньо в цьому акті.

Як зазначає позивач та як підтверджується матеріалами справи, заборгованість відповідача перед позивачем у відповідності до вищезазначених видаткових накладних, факт здійснення господарських операцій по яких відображено та погоджено сторонами в акті від 17.05.2019р., становить 25028,00 грн. Докази сплати вказаної заборгованості по вказаних видаткових накладних в матеріалах справи відсутні, відзив на позовну заяву відповідач не подав.

У відповідності до статті 193 Господарського кодексу України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Враховуючи наведені норми законодавства та встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 25028,00 грн. є обґрунтована, підтверджена матеріалами справи, не спростована відповідачем, а тому підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача 6081,14 грн. пені суд зазначає таке.

Так, відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За умовами статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності із статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Так, пунктом 6.2. укладеного між сторонами договору від 09.01.2019р. передбачено, що у випадку прострочення платежу покупцем, останній сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, встановленої і діючої в період прострочення, за кожний день прострочення від суми простроченого платежу.

Однак, як вбачається із долучених до справи матеріалів, заборгованість відповідача виникла на підставі видаткових накладних, що перелічені вище. При цьому, як вбачається із цих видаткових накладних, продаж товару здійснювався на підставі рахунків, а не на підставі долученого до матеріалів справи договору від 09.01.2019р.

Слід зазначити, що в матеріалах справи відсутні докази того, що поставка відповідачу товару згідно із вище переліченими видатковими накладними здійснювалась саме на підставі договору від 09.01.2019р.

Разом з тим, як встановлено судом, згідно із пунктом 3.5. договору, продавець здійснює постачання кожної партії товару з додатком необхідної документації на товар: видаткова накладна, податкова накладна, сертифікат якості, якісне посвідчення, сертифікат відповідності, гігієнічний висновок, ветеринарне посвідчення чи інша документація.

Отже, враховуючи те, що відповідно до видаткових накладних продаж товару здійснювався не на підставі договору від 09.01.2019р., а на підставі рахунків, необхідність додавання яких у вказаному договорі не встановлено, беручи до уваги те, що жодним документом, який міститься в матеріалах справи, неможливо ідентифікувати здійснення господарської операції з поставки товару саме на підставі договору від 09.01.2019р., і товар, що є предмет договору, сторонами у договорі не визначено, а тому суд дійшов висновку, що сторони не погодили між собою встановлення відповідальності покупця у вигляді пені за невиконання чи неналежне виконання грошового зобов`язання щодо оплати поставленого товару, зокрема на підставі долучених до матеріалів справи видаткових накладних, у зв`язку з чим позовна вимога про стягнення з відповідача 6081,14 грн. пені в даному випадку є безпідставна.

Суд звертає увагу, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях і поясненнях однієї зі сторін (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.12.2019 у справі № 904/10956/16).

Таким чином, беручи до уваги вищенаведене, суд дійшов висновку відмовити позивачу у задоволенні позову в частині позовних вимог про стягнення з відповідача пені в розмірі 6081,14 грн.

При поданні позовної заяви до Господарського суду Львівської області позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 2270,00 грн., що підтверджується квитанцією від 18.05.2021р. на суму 2270,00 грн.

Враховуючи норми статті 129 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку стягнути з відповідача на користь позивача 1826,27 грн. витрат по сплаті судового збору, оскільки позов підлягає задоволенню частково.

Щодо вимоги позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 8000,00 грн. суд зазначає таке.

За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно із статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу ).

Відповідно до частини 1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, розмір витрат позивача на професійну правову допомогу адвоката складає 8000,00 грн., які позивач у позовній заяві просить стягнути на його користь з відповідача.

Частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається із поданих матеріалів, 18.11.2020р. між Фізичною особою-підприємцем Задіянчук Тетяною Володимирівною (клієнт) та адвокатом Багно Віталієм Сергійовичем укладено угоду №18112020 про надання правової допомоги, відповідно до пункту 3 якої клієнт доручає адвокату здійснювати захист (представництво) інтересів в правоохоронних органах, судових органах України, органах державної влади та місцевого самоврядування, органах реєстрації та нотаріату, державній фіскальній службі України, експертних установах, тощо.

Пунктом 5 вказаної угоди №18112020 від 18.11.2020р. передбачено, що гонорарні відносини, компенсація витрат, пов`язаних з виконанням цієї угоди, та інші умови врегульовані додатковою угодою.

Згідно із пунктом 6 додаткової угоди №18112020/1 від 18.11.2020р. до угоди №18112020 від 18.11.2020р. про надання правової допомоги, розмір гонорару становить 8000,00 грн.

У матеріалах справи міститься ордер, серії ОД № 259210, виданий адвокатом Багно Віталієм Сергійовичем на підставі угоди про надання правової допомоги №18112020 від 18.11.2020р.

За змістом пункту 1 частини другої статті 126 ГПК України здійснені стороною у справі судові витрати на правничу допомогу визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Частиною восьмою статті 129 ГПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом установленого строку така заява залишається без розгляду.

При цьому розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою (постанова ОП КГС ВС від 03.10.2019 у справі № 922/445/19).

У постанові від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18 Верховний Суд звернув увагу, що суди, визначаючи розмір суми, яка підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, мають виходити із встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з положеннями статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Згідно з частиною 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/WestAllianceLimited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Ознайомившись поданими позивачем доказами, оцінивши наявні матеріали справи, суд дійшов висновку, що заявлені до стягнення витрати на професійну правничу допомогу є обгрунтованими, відповідають критерію розумності та підтвердженні матеріалами справи, відтак підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача. Заперечень щодо розміру судових витрат на професійну правничу допомогу відповідачем не подано.

Таким чином, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, з відповідача слід стягнути на користь позивача 8000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись статтями 2, 13, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 123, 126, 129, 236, 237, 238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Опришка Романа Ігоровича (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Задіянчук Тетяни Володимирівни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) 25028,00 грн. - основного боргу, 1826,27 грн. - витрат по сплаті судового збору та 8000,00 грн. - судових витрат на професійну правничу допомогу.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили, у відповідності до статті 327 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку у строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 10.12.2021р.

Суддя Петрашко М.М.