РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.12.2021Справа № 910/16411/21
За позовом Казенного підприємства спеціального приладобудування «Арсенал»

до Державного підприємства завод «Арсенал»

про стягнення 309 321, 50 грн,

Суддя Я.А.Карабань

Без виклику представників сторін (судове засідання не проводилось).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Казенне підприємство спеціального приладобудування «Арсенал» (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства завод «Арсенал» (надалі - відповідач) про стягнення суми грошових коштів у розмірі 309 321, 50 грн, з яких: 252 641, 51 грн основний борг, 16 949, 52 грн пеня, 16 703, 75 грн інфляційні втрати, 5 341, 84 грн 3% річних та 17 684, 88 грн штраф.

Позовні вимоги, з посиланням на ст. 11, 509, 525, 526, 530, 549, 551, 610-612, 614, 623, 625, 629 Цивільного кодексу України, ст. 193, 231 Господарського кодексу України, мотивовані неналежним виконанням відповідачем свого грошового зобов`язання за договором №1/23-37-20 про відшкодування витрат за використану теплову енергію від 08.01.2020, в частині повної та своєчасної оплати отриманих послуг.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.10.2021 відкрито провадження в справі №910/16411/21, визнано справу малозначною та постановлено її розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (без проведення судового засідання), встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

25.11.2021 від позивача на виконання вимог ухвали суду надійшло письмове підтвердження того, що станом на 17.11.2021 ціна позову не змінилася та виписка з банку про рух коштів між позивачем та відповідачем за період з 08.01.2020 по 17.11.2021.

Відповідач у строк, встановлений ч. 1 ст. 251 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзиву на позов, тобто не скористався наданими йому процесуальними правами, передбаченим ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

Про розгляд даної справи відповідач був повідомлений ухвалою суду від 13.10.2021, яка отримана останнім 25.10.2021, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 611.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи.

За відсутності відзиву від відповідача суд вирішує справу за наявними матеріалами на підставі ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

08.01.2020 між позивачем (надалі - сторона-1) та відповідачем (надалі - сторона-2) укладено договір №1/23-37-20 про відшкодування витрат за використану теплову енергію (надалі - договір), відповідно до п.1.1. якого сторона-2 зобов`язується відшкодувати стороні-1 витрати за використану теплову енергію для опалення та гарячого водопостачання приміщень, що знаходяться за адресою: місто Київ, вулиця Московська, будинок 8 та вказані в додатку №1 до договору.

Згідно із п.3.1. договору кількість використаної теплової енергії визначається щомісячно розрахунковим методом згідно розрахунків викладених в додатках №1 та №2 до договору. Кількість використаної теплової енергії вказується в актах приймання-передавання енергоресурсів, що складаються представниками сторін.

Відповідно до п.3.2. договору вартість використаної теплової енергії визначається згідно тарифу затвердженому КМДА, НКРЕКП у встановленому законом порядку згідно чинного законодавства. Тарифи можуть змінюватись згідно розпоряджень органів державної влади і є обов`язковими для сторін за цим договором з моменту введення, їх у дію та не потребують додаткового погодження їх сторонами.

Авансовий платіж за теплову енергію наступного місяця в розмірі 50% сторона-2 здійснює до 20 числа діючого місяця за результатами використаної теплової енергії попереднього місяця. Остаточний розрахунок здійснюється протягом 5 робочих днів наступного місяця після надання послуг на підставі виставленого рахунку та підписаного сторонами акту приймання-передавання енергоресурсів (п.3.3. договору).

Пунктом 3.6. договору встановлено, що кількість використаної теплової енергії вважається погодженою сторонами після підписання акту приймання-передавання енергоресурсів, з урахуванням п.3.7. сторона-2 зобов`язується протягом 5 робочих днів після отримання акту приймання-передавання енергоресурсів підписати його та направити 1 примірник стороні-1.

Відповідно до п.3.7. договору в разі не підписання стороною-2 акту приймання-передавання енергоресурсів, остання повинна письмово надати мотивовану відмову від підписання акту приймання-передавання енергоресурсів протягом 5 робочих днів з моменту отримання акту. У випадку не отримання мотивованої відмови сторони-2 стороною-1 у вказаний строк, акт приймання-передавання енергоресурсів вважається підписаним, кількість використаної теплової енергії вважається такою, що використана стороною-2, а рахунок підлягає обов`язковій оплаті стороною-2.

Згідно з п.3.9. договору орієнтована вартість договору на 2020 рік становить 989 650, 20 грн, з урахуванням ПДВ. Орієнтовна кількість теплової енергії на 2020 рік становить 550 Гкал.

За прострочення строків оплати за надані послуги, що зазначені в договорі, сторона-2 сплачує стороні-1 пеню в розмірі 0,1% але не більше подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення до повного розрахунку за надані послуги (5.3. договору).

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2020 включно, а в частині розрахунків до повного їх виконання. Відповідно до ст.631 Цивільного кодексу України сторони встановлюють, що умови цього договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладання з 01.01.2020 (п.п.8.1., 8.2. договору).

На виконання умов договору сторонами були підписані наступні акти приймання-передавання енергоресурсів від 15.12.2020 за листопад 2020 року на суму 78 092, 40 грн та від 31.12.2020 за грудень 2020 року на суму 174 549, 11 грн, а всього на загальну суму 252 641, 51 грн.

Для оплати зазначених послуг за вказаний вище період позивачем також були надані відповідачу рахунки-фактури №9400/11 від 03.12.2020 за листопад 2020 року на суму 78 092, 40 грн та №9433/12 від 05.01.2021 за грудень 2020 року на суму 174 549, 11 грн.

Спір у даній справі виник внаслідок неналежного виконання відповідачем грошового зобов`язання в частині здійснення повної та своєчасної оплати за використану теплову енергію, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом про стягнення 252 641, 51 грн основного боргу, 16 949, 52 грн пені, 16 703, 75 грн інфляційних втрат, 5 341, 84 грн 3% річних та 17 684, 88 грн штрафу.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Як установлено судом вище, в період листопад - грудень 2020 року відповідачем було використано теплову енергію на загальну суму 252 641, 51 грн, що підтверджується актами приймання-передавання енергоресурсів підписаними сторонами.

Суд зазначає, що вказані вище акти підписані з боку відповідача без зауважень та заперечень.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У пункті 3.3. договору сторонами погоджено, що розрахунок за теплову енергію здійснюється протягом 5 робочих днів наступного місяця після надання послуг.

Судом встановлено, що всупереч положенням ст. 530 Цивільного кодексу України, умовам договору та виставлених позивачем рахунків відповідач свої грошові зобов`язання щодо оплати вартості теплової енергії не виконав. Доказів протилежного матеріали справи не містять та відповідачем таких доказів у порядку передбаченому Господарським процесуальним кодексом України суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що з метою досудового врегулювання спору 22.07.2021 позивач звертався до відповідача з претензією за вих.№04-7/28, в якій просив останнього сплатити існуючу заборгованість з відшкодування вартості використаної теплової енергії, яка отримана відповідачем 26.07.2021, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправленні №703.

Відповіді на вказану вище претензію матеріали справи не містять.

Отже, приймаючи до уваги зазначене та враховуючи, що відповідачем не надано суду жодних доказів належного виконання зобов`язання щодо повної оплати використаної теплової енергії, суд приходить до висновку, що факт наявності боргу у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений, а тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в розмірі 252 641, 51 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Окрім цього, в зв`язку з невиконанням відповідачем грошового зобов`язання позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у сумі 5 341, 84 грн розрахованих за загальний період з 07.12.2020 по 10.09.2021 та 16 703, 75 грн інфляційних втрат за загальний період з грудня 2020 року по серпень 2021 року.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми за користування коштами.

Передбачені, викладеними вище нормами законодавства, наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Дії відповідача, які полягають в порушенні зобов`язання щодо своєчасної оплати, є порушенням умов договору, що є підставою для захисту майнових прав та інтересів позивача відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України.

Сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення в неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Вказана правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 № 910/13071/19.

Перевіривши розрахунок про стягнення 3 % річних наданий позивачем в сумі 5 341, 84 грн за загальний період з 07.12.2020 по 10.09.2021, суд встановив, що він виконаний невірно, оскільки останнім невірно визначено початок періоду нарахування 3 % річних, у пункті 3.3. договору встановлено, що розрахунок здійснюється протягом 5 робочих днів наступного місяця після надання послуг, тобто останній день оплати за листопад 2020 року припадає на 05.12.2020 - субота, тому переноситься на перший за ним робочий день - 07.12.2020, а тому початком нарахування 3 % річних є 08.12.2020, а за грудень 2020 року початком нарахування 3 % річних є 13.01.2021.

У зв`язку з викладеним вище, судом здійснено власний розрахунок 3 % річних за загальний період з 08.12.2020 по 10.09.2021, а саме наступним чином:

Сума боргу (грн)Період нарахування 3% річнихКількість днів прострочення3 % річних (грн)
78 092, 4008.12.2020 - 10.09.20212771 777, 52
174 549, 1113.01.2021 - 10.09.2021 2413 457, 51
5 235, 03
За розрахунком суду розмір 3 % річних за загальний період з 08.12.2020 по 10.09.2021 складає 5 235, 03 грн, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача 3 % річних підлягає частковому задоволенню в розмірі визначеному судом.

Також перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат у сумі 16 703, 75 грн інфляційних втрат за загальний період з грудня 2020 року по серпень 2021 року, суд встановив, що він виконаний невірно, оскільки останнім невірно визначено сукупний індекс інфляції за період грудень 2020 року по липень 2021 року - 107, 42, тоді як вірним є 107, 41 та за січень - серпень 2021 року - 106, 25, тоді як вірним є 106, 24.

У зв`язку з чим, судом здійснено власний розрахунок інфляційних втрат за загальний період з грудня 2020 року по серпень 2021 року, а саме наступним чином:

Сума боргу (грн)Період нарахування інфляціїСукупний індекс інфляціїІнфляція (грн)
78 092, 40грудень 2020 року - липень 2021 року107, 415 786, 65
174 549, 11січень - серпень 2021 року106, 2410 891, 86
16 678, 51
За розрахунком суду розмір розрахунок інфляційних втрат за загальний період з грудня 2020 року по серпень 2021 року складає 16 678, 51 грн, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат підлягає частковому задоволенню в розмірі визначеному судом.

Крім цього, за порушення виконання грошового зобов`язання позивач просить стягнути з відповідача 16 949, 52 грн пені за загальний період з 07.12.2020 по 06.07.2021.

За змістом ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Положеннями п. 4 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Пунктом 5.3. договору встановлено, що за прострочення строків оплати за надані послуги, що зазначені в договорі, відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі 0,1% але не більше подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення до повного розрахунку за надані послуги.

Перевіривши розрахунок про пені наданий позивачем в сумі 16 949, 52 грн за загальний період з 07.12.2020 по 06.07.2021, суд встановив, що він виконаний невірно, оскільки останнім невірно визначено початок періоду нарахування пені, враховуючи строк оплати встановлений пунктом 3.3. договору початком нарахування пені за листопад 2020 є 08.12.2020, а за грудень 2020 року початком нарахування пені є 13.01.2021.

Судом здійснено власний розрахунок пені враховуючи положення ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, обмежуючись закінченнями періоду нарахування пені визначеними позивачем за загальний період з 08.12.2020 по 06.07.2021, а саме наступним чином:

Сума боргу (грн)Період нарахування пеніКількість днів простроченняПеня (грн)
78 092, 4008.12.2020 - 07.06.9, 59
174 549, 1113.01.2021 - 06.07.29, 82
16 519, 41
За розрахунком суду розмір пені за загальний період з 08.12.2020 по 06.07.2021 складає 16 519, 41 грн, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача пені підлягає частковому задоволенню в розмірі визначеному судом

Крім того, посилаючись на абзац 3 частини 2 статті 231 Господарського кодексу України, позивачем заявлено до стягнення з відповідача штраф у розмірі 7% від суми заборгованості, що складає 17 684, 88 грн.

Відповідно до ст. 231 Господарського кодексу України законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

У разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Законом може бути визначений розмір штрафних санкцій також за інші порушення окремих видів господарських зобов`язань, зазначених у частині другій цієї статті.

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У разі недосягнення згоди між сторонами щодо встановлення та розміру штрафних санкцій за порушення зобов`язання спір може бути вирішений в судовому порядку за заявою заінтересованої сторони відповідно до вимог цього Кодексу.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Розмір штрафних санкцій, що застосовуються у внутрішньогосподарських відносинах за порушення зобов`язань, визначається відповідним суб`єктом господарювання - господарською організацією.

У пункті 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" зазначено, що господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 Господарського Кодексу України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов`язання, пов`язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання, санкції у вигляді штрафу, передбаченого абзацом 3 частини 2 ст. 231 Господарського Кодексу України, можливо за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом; якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов`язання, пов`язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штраф.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 28.02.2011 у справі №3-11гс11, від 04.02.2014 у справі №3-14гс14 та Верховного Суду від 11.07.2018 у справі № 915/507/17.

Враховуючи, що штрафні санкції передбачені ч. 2 ст. 231 Господарського Кодексу України застосовуються лише за порушення негрошових зобов`язань, а в даному випадку позивач нараховує штрафні санкції (штраф) за порушення строків оплати, тобто за порушення грошового зобов`язання, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для застосування до даних правовідносин положень абзацу 3 частини 2 статті 231 Господарського Кодексу України, а тому відмовляє в задоволені позовних вимог в частині стягнення штрафу в розмірі 17 684, 88 грн.

Відповідач доводів позивача не спростував, контррозрахунок заявлених до стягнення сум не надав.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на наведені вище норми, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 252 641, 51 грн основного боргу 16 678, 51 грн інфляційних втрат, 16 519, 41 грн пені та 5 235, 03 грн 3% річних.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 233, 237 - 238, 240, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства завод «Арсенал» (01010, місто Київ, вулиця Московська, будинок 8, ідентифікаційний код 14310520) на користь Казенного підприємства спеціального приладобудування «Арсенал» (01010, місто Київ, вулиця Московська, будинок 8, ідентифікаційний код 14307357) 252 641 (двісті п`ятдесят дві тисячі шістсот сорок одну) грн 51 коп. основного боргу, 16 678 (шістнадцять тисяч шістсот сімдесят вісім) грн 51 коп інфляційних втрат, 16 519 (шістнадцять тисяч п`ятсот дев`ятнадцять) грн 41 коп. пені, 5 235 (п`ять тисяч двісті тридцять п`ять) грн 03 коп. 3% річних та 4 366 (чотири тисячі триста шістдесят шість) грн 11 коп. судового збору.

3. У задоволенні іншої частини позову відмовити.

4. Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до апеляційної інстанції у строки передбачені ст. 256 ГПК України.

Суддя Я.А.Карабань