22 вересня 2021 року
Справа № 5017/2833/2012
І. Історія справи
Судові рішення суду першої інстанції у справі про банкрутство
1. Ухвалою Господарського суду Одеської області від 02.10.2012 порушено провадження у справі про банкрутство Державного підприємства "Одеський спеціальний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут" (далі - Державне підприємство, боржник), введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.
2. Ухвалою Господарського суду Одеської області від 13.12.2012 визнано Управління Пенсійного фонду України у Київському районі м. Одеси кредитором Державного підприємства з грошовими вимогами до боржника на суму 575 181,96 грн, зобов`язано кредитора у десятиденний строк подати до офіційних друкованих органів оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство Державного підприємства (газета "Голос України" від 24.12.2012 № 243), введено процедуру розпорядження майном боржника, призначено розпорядника майна.
3. Ухвалою Господарського суду Одеської області від 09.04.2013 затверджено реєстр вимог кредиторів Державного підприємства у розмірах вимог до боржника із визначенням черговості задоволення вимог, зобов`язано розпорядника майна надати протокол зборів кредиторів та протокол засідання комітету кредиторів у відповідності зі статтею 16 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон про банкрутство), на якому вирішити питання відносно подальшого розгляду справи (ліквідація, мирова угода, санація).
4. Ухвалою Господарського суду Одеської області від 19.09.2013 відкрито процедуру санації Державного підприємства.
5. Ухвалою Господарського суду Одеської області від 19.03.2015 залучено Фонд державного майна України до участі у справі про банкрутство Державного підприємства.
6. Ухвалою Господарського суду Одеської області від 03.03.2016 затверджено план санації Державного підприємства, який був схвалений зборами кредиторів (протокол від 18.08.2015) та погоджений 14.01.2016 Міністерством економічного розвитку і торгівлі України.
7. Ухвалою Господарського суду Одеської області від 20.02.2020 ОСОБА_1 , як власника частини майна боржника, було залучено учасником провадження у справі № 5017/2833/2012.
8. Фонд державного майна України, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , звернулися до Господарського суду Одеської області із заявами про припинення/закриття провадження у справі № 5017/2833/2012 з посиланням на частину п`яту статті 12 Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна", оскільки Фондом державного майна України прийнято рішення (наказ від 03.12.2019 № 1228) про приватизацію єдиного майнового комплексу Державного підприємства.
9. 25.02.2020 до Господарського суду Одеської області надійшло клопотання Фонду державного майна України про зупинення розгляду клопотання Фонду державного майна України та заяв інших учасників у справі про закриття справи № 5017/2833/2012, яке обґрунтовано тим, що закриття провадження у справі про банкрутство унеможливить повернення державного майна, яке, на думку заявника, незаконно вибуло із володіння боржника.
Короткий зміст оскаржуваної ухвали суду першої інстанції
10. Ухвалою Господарського суду Одеської області від 27.05.2020, з-поміж іншого:
- у задоволенні клопотань Фонду державного майна України про зупинення розгляду клопотання Фонду державного майна України та клопотань інших учасників у справі про закриття справи - відмовлено;
- заяви громадянина ОСОБА_1 про припинення провадження у справі № 5017/2833/2012, заяву громадянина ОСОБА_2 про закриття провадження у справі та Фонду державного майна України про припинення провадження у справі - задоволено;
- провадження у справі про банкрутство за заявою кредитора Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області до боржника Державного підприємства "Одеський спеціальний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут" за участю прокурора м. Одеси, Фонду державного майна України, громадянина ОСОБА_1 , інвесторів ТзОВ "Енергоімпекс", громадянина ОСОБА_2 - припинено.
11. Місцевий господарський суд виходив з того, що згідно пункту 1.1. статуту Державного підприємства (в редакції від 14.12.2007), підприємство є юридичною особою, заснованою на державній власності, входить до сфери управління Міністерства промислової політики України. 07.03.2018 набрав чинності Закон України "Про приватизацію державного та комунального майна", згідно якого провадження у справах про банкрутство боржників, якими є державні підприємства та/або господарські товариства, більше ніж 50 відсотків акцій (часток) яких прямо чи опосередковано належать державі, щодо яких прийнято рішення про приватизацію, підлягає припиненню, крім тих, що ліквідуються за рішенням власника.
Короткий зміст постанови апеляційного господарського суду
12. Представник працівників боржника Державного підприємства Дунаєвський В. І. та Фонд державного майна України звернулись до суду з апеляційними скаргами на ухвалу Господарського суду Одеської області від 27.05.2020.
13. Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.08.2020 у справі № 5017/2833/2012 ухвалу Господарського суду Одеської області від 27.05.2020 скасовано, справу направлено для подальшого розгляду до Господарського суду Одеської області.
Короткий зміст постанови Верховного Суду
14. ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просив скасувати постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.08.2020 та залишити в силі ухвалу Господарського суду Одеської області від 27.05.2020.
15. Постановою Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суд від 20.01.2021 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.08.2020 у справі № 5017/2833/2012 скасовано. Ухвалу Господарського суду Одеської області від 27.05.2020 у справі № 5017/2833/2012 залишено в силі.
Короткий зміст заяви про розподіл судових витрат
16. 26.01.2021 на адресу Верховного суду від ОСОБА_1 надійшла заява про розподіл судових витрат, в якій заявник просив ухвалити додаткове рішення (постанову) у справі № 5017/2833/2012, стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Фонду державного майна України на його користь судові витрати у справі № 5017/2833/2012 у загальному розмірі 57 204,00 грн, які складаються з:
- судового збору у розмірі 4 204,00 грн за подання касаційної скарги на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.08.2020 у справі № 5017/2833/2012;
- витрат на професійну правничу допомогу адвоката щодо складання та подання касаційної скарги на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.08.2020 у справі № 5017/2833/2012 у розмірі 10 000,00 грн;
- витрат на професійну правничу допомогу адвоката щодо участі у судових засіданнях при розгляді касаційної скарги на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.08.2020 у справі № 5017/2833/2012 у розмірі 33 000,00 грн (із врахуванням витрат, пов`язаних із участю адвоката у судовому засіданні з розгляду Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду касаційної скарги клієнта на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.08.2020 у справі № 5017/2833/2012 у приміщенні Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду).
17. На підтвердження розміру судових витрат ОСОБА_1 , що були понесені у справі № 5017/2833/2012 після прийняття Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду касаційної скарги на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.08.2020 у справі № 5017/2833/2012, надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги у справі № 5017/2833/2012 від 25.01.2021, копію додаткової угоди від 12.10.2020 до договору про надання правової допомоги від 02.07.2020 № 32/20, копію акта приймання-передачі послуг з правової допомоги від 21.01.2020 № 2 до договору про надання правової допомоги від 02.07.2020 № 32/20.
Позиція Верховного Суду
18. 22.09.2021 у цій справі більшістю голосів суддів судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду прийнята ухвала, якою відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат у справі № 5017/2833/2012.
19. Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду дійшов висновку про те, що витрати, пов`язані з розглядом справи можуть бути покладені за результатами вирішення спору лише на сторони такого спору.
20. Зважаючи на відсутність в процесуальному законі положень щодо покладення витрат, пов`язаних з розглядом справи про банкрутство, на іншу ніж сторони у справі особу, Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду, дійшов висновку про відсутність правових підстав вважати, що суд може покласти витрати, пов`язані з розглядом цієї справи одного учасника у справі про банкрутство ( ОСОБА_1 ) на іншого учасника у справі про банкрутство (Фонд державного майна України), статус якого відповідно до Закону про банкрутство не може бути визначений як сторона у справі № 5017/2833/2012 про банкрутство ДП "Одеський спеціальний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут".
ІІ. Підстави для висловлення окремої думки та мотиви, якими вона обґрунтована
21. При прийнятті зазначеної ухвали від 22.09.2021 з наведеними у ній висновками не погоджуюсь та відповідно до частини третьої статті 34 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) висловлюю окрему думку щодо ухваленої постанови з огляду на таке.
22. З огляду на зміст заяви ОСОБА_1 та ухвали від 22.09.2021 у цій справі ключовим питанням, яке постало на вирішення Верховного Суду є питання щодо розподілу понесених учасниками справи про банкрутство, які не є її сторонами, судових витрат.
23. За приписами частини третьої статті 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
24. 21.10.2019 вступив в дію Кодекс України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) згідно з пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень якого, законодавцем за темпоральним принципом (принцип дії закону у часі) визначено пряму дію норм цього Кодексу та їх застосування при розгляді справ про банкрутство незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону про банкрутство.
25. Відповідно до пункту 11 розділу Х Прикінцевих та перехідних положень Закону про банкрутство від 22.12.2011 № 4212-VI положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом. Положення цього Закону, що регулюють ліквідаційну процедуру, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження у яких порушено до набрання чинності цим Законом, якщо на момент набрання ним чинності господарським судом не було прийнято постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.
26. Враховуючи перехідні та прикінцеві положення Закону про банкрутство від 22.12.2011 № 4212-VI, в цій справі застосуванню підлягає Закон про банкрутство в редакції, що діяла до 19.01.2013, оскільки ухвала про порушення справи № 5017/2833/2012 про банкрутство Державного підприємства була прийнята 02.10.2012, постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури прийнято не було, а справа перебуває на стадії санації.
27. Згідно із частиною шостою статті 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом про банкрутство.
28. Близька за змістом норма закріплена у частині першій статті 5 Закону про банкрутство (в редакції, що діяла до 19.01.2013), якою унормовано, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, ГПК України, іншими законодавчими актами України.
29. Такі самі положення містить частина перша статті статті 2 КУзПБ (чинного на момент розгляду справи в касаційному порядку), який введено в дію з 21.10.2019.
30. Аналіз викладеного свідчить, що норми ГПК України є загальними стосовно норм Закону про банкрутство (до 21.10.2019) та КУзПБ (з 21.10.2019), які визначають особливості провадження у справах про банкрутство, тобто є спеціальними та мають пріоритет у застосуванні при розгляді цих справ.
31. Отже, у процедурі банкрутства процесуальні норми ГПК України мають універсальний характер, адже розраховані як на позовне провадження, так і на процедуру банкрутства та їх застосування у цій процедурі здійснюється з урахуванням особливостей правового регулювання розгляду конкретного питання, передбачених Законом про банкрутство (до 21.10.2019) та КУзПБ (з 21.10.2019).
32. Водночас аналіз норм Закону про банкрутство (до 21.10.2019) та КУзПБ (з 21.10.2019) приводить до висновку, що у зазначених спеціальних нормативно-правових актах відсутні положення, які регулюють порядок розподілу судових витрат.
33. З врахуванням наведеного у такому випадку для вирішення питання про розподіл судових витрат у справі про банкрутство мають бути застосовані загальні норми ГПК України.
34. Правила розподілу судових витрат відповідно до статті 129 ГПК України унормовано таким чином - судовий збір покладається:
1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін;
2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
35. Аналіз зазначеної норми приводить до висновку про те, що сторона, яка виграла справу (в т.ч. етап розгляду справи в апеляційному, касаційному порядку) має право на відшкодування судових витрат повністю або частково і ці витрати відшкодовуються за рахунок протилежної сторони.
36. У свою чергу статтею 129 ГПК України передбачено можливість покладення судових витрат лише на сторони та третіх осіб у справі.
37. За приписами статті 41 ГПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи. При розгляді вимог у наказному провадженні учасниками справи є заявник та боржник. У справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. У справах про оскарження рішення третейського суду та про видачу наказу на примусове виконання рішення третейського суду учасниками справи є учасники третейського розгляду, а також особи, які не брали участі у третейському розгляді, якщо третейський суд вирішив питання про їхні права та (або) обов`язки.
38. Згідно зі статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.
39. Водночас у справах про банкрутство склад учасників справи визначається Законом про банкрутство (частина п`ята статті 41 ГПК України).
40. Відповідно до статті 1 Закону про банкрутство (в редакції, що діяла до 19.01.2013) учасники провадження у справі про банкрутство - сторони, арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор), власник майна (орган, уповноважений управляти майном) боржника, а також у випадках, передбачених цим Законом, інші особи, які беруть участь у провадженні у справі про банкрутство, Фонд державного майна України, державний орган з питань банкрутства, представник органу місцевого самоврядування, представник працівників боржника, уповноважена особа акціонерів або учасників товариств з обмеженою чи додатковою відповідальністю.
41. Тлумачення цієї норми дозволяє дійти висновку про умовний розподіл учасників у справі про банкрутство на 2 групи, а саме:
І група - сторони справи - кредитори (представник комітету кредиторів), боржник (банкрут);
ІІ група - учасники справи - арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор), власник майна (орган, уповноважений управляти майном) боржника, а також у випадках, передбачених цим Законом, інші особи, які беруть участь у провадженні у справі про банкрутство, Фонд державного майна України, державний орган з питань банкрутства, представник органу місцевого самоврядування, представник працівників боржника, уповноважена особа акціонерів або учасників товариств з обмеженою чи додатковою відповідальністю.
42. Отже, суб`єктний склад учасників господарського процесу відповідно до ГПК України не є тотожним складу учасників у справі про банкрутство за Законом про банкрутство. Водночас, перелік учасників провадження у справі про банкрутство не є вичерпним, оскільки до учасників справи про банкрутство наведеними нормами віднесено також інших осіб, які беруть участь у справі про банкрутство.
43. З врахуванням наведеного вище при застосуванні текстуального (буквального) тлумачення приписів статті 129 ГПК України можна дійти висновку про неможливість розподілу судових витрат у справі про банкрутство понесених не стороною цієї справи, а її учасником.
44. Як вказувалось вище, саме такого висновку дійшов і Верховний Суд постановляючи ухвалу від 22.09.2021 у цій справі з яким я не погоджуюсь виходячи з такого.
45. У теоретичному аспекті судові витрати здебільшого визначаються як витрати учасників процесу (сторін та інших осіб, які беруть участь у справі) у зв`язку із розглядом і вирішенням певної справи в суді.
46. При цьому серед функцій інституту судових витрат виділяються відшкодування витрат, пов`язаних із розглядом справи, усім учасникам процесу (компенсаційна функція), а також вплив на процесуальну поведінку сторін (зокрема - запобігання процесуальним зловживанням) (виховна функція).
47. Загалом, компенсація судових витрат спрямована на відновлення майнового стану учасника судового процесу, а в основу конструкції розподілу судових витрат покладений принцип відшкодування витрат особі на користь якої ухвалено судове рішення.
48. Викладене свідчить, що правова природа судових витрат передбачає можливість їх понесення у певному процесуальному режимі будь-яким учасником судового процесу, а відтак - і можливість їх компенсації будь-якому учаснику процесу шляхом розподілу таких витрат.
49. У контексті вирішення проблемного питання необхідно враховувати, що за приписами частин першої, другої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
50. Цією ж нормою до основних засад (принципів) господарського судочинства віднесено, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 2, 12 частини третьої статті 2 ГПК України).
51. Метою запровадження принципу відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді та захиститися у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до врегулювання спору в досудовому порядку (наведений правовий висновок викладено в постанові ОП КГС ВС від 03.10.2019 у справі № 922/445/19).
52. З огляду на те, що до складу судових витрат заявником у цій справі крім судового збору було включено також і витрати на професійну правничу допомогу вважаю, що при розгляді заяви про розподіл судових витрат слід було враховувати також норми Конституції України.
53. Так, згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.
54. За статтею 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
55. В пункті 3.1 мотивувальної частини Рішення від 30.09.2009 № 23-рп/2009 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції Конституційний Суд України наголосив на тому, що у розділі II Основного Закону України закріплено не лише основні права і свободи людини і громадянина, а й передбачено відповідні конституційно-правові гарантії їх дотримання та захисту, зокрема заборону скасування конституційних прав і свобод (частина друга статті 22), неможливість обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, крім обмежень певних прав і свобод в умовах воєнного або надзвичайного стану (стаття 64), забезпечення кожному судового захисту його прав і свобод, у тому числі гарантування звернення до суду безпосередньо на підставі Конституції України, та надання при цьому можливості використання будь-яких інших не заборонених законом засобів захисту своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань (частина третя статті 8, частини друга, п`ята статті 55).
56. Важливу роль у забезпеченні реалізації, захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина в Україні як демократичній, правовій державі відведено праву особи на правову допомогу, закріпленому у статті 59 Конституції України. Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер. У контексті частини першої цієї статті "кожен має право на правову допомогу" поняття "кожен" охоплює всіх без винятку осіб - громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перебувають на території України. Здійснення права на правову допомогу засноване на дотриманні принципів рівності всіх перед законом та відсутності дискримінації за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (стаття 21, частини перша, друга статті 24 Основного Закону України).
57. Крім того, реалізація кожним права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права. Правову позицію щодо цього висловив Конституційний Суд України у Рішенні від 16.11.2000 № 13-рп/2000 у справі про право вільного вибору захисника. Зокрема, в абзаці п`ятому пункту 5 мотивувальної частини цього Рішення зазначено, що "закріпивши право будь-якої фізичної особи на правову допомогу, конституційний припис "кожен є вільним у виборі захисника своїх прав" (частина перша статті 59 Конституції України) за своїм змістом є загальним і стосується не лише підозрюваного, обвинуваченого чи підсудного, а й інших фізичних осіб, яким гарантується право вільного вибору захисника з метою захисту своїх прав та законних інтересів, що виникають з цивільних, трудових, сімейних, адміністративних та інших правовідносин".
58. Конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість. Серед функцій такого права у суспільстві слід окремо виділити превентивну, яка не тільки сприяє правомірному здійсненню особою своїх прав і свобод, а й, насамперед, спрямована на попередження можливих порушень чи незаконних обмежень прав і свобод людини і громадянина з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб.
59. У пункті 3.2 мотивувальної частини зазначеного вище Рішення від 30.09.2009 № 23-рп/2009 зауважено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. При цьому у передбачених законом випадках, зокрема для захисту прав і свобод дітей, неповнолітніх батьків та для захисту від обвинувачення, відповідні державні органи, їх посадові та службові особи під час здійснення своїх повноважень зобов`язані забезпечити надання зазначеним особам необхідної правової допомоги.
60. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
61. Конституційний Суд України зазначає, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті частини другої статті 3, статті 59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони України, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу.
62. Крім того, гарантування кожному права на правову допомогу є не тільки конституційно-правовим обов`язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов`язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року тощо.
63. Відповідно до частин першої, четвертої статті 1312 Конституції України в редакції Закону № 1401-VIII для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура; виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.
64. Наведеним конституційним положенням відповідає зміст частин другої та третьої статті 10 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів", відповідно до яких кожен є вільним у виборі захисника своїх прав та особи, яка надає правничу допомогу. Для надання професійної правничої допомоги діє адвокатура. Забезпечення права на захист від кримінального обвинувачення та представництво в суді здійснюються адвокатом, за винятком випадків, установлених законом.
65. Крім того в статті 16 ГПК України визначено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
66. За частиною першою статті 3 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
67. Відповідно до статті 8 Конституції України Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.
68. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції України, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Суд безпосередньо застосовує Конституцію України, коли зі змісту норм Конституції не випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом або коли закон, який був чинним до введення в дію Конституції чи прийнятий після цього, суперечить їй. Якщо зі змісту конституційної норми випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом, суд при розгляді справи повинен застосувати тільки той закон, який ґрунтується на Конституції і не суперечить їй.
69. За статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - Конвенція) як джерело права.
70. За змістом підпункту "с" частини третьої статті 6 Конвенції кожен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше право, зокрема, захищати себе особисто чи використовувати допомогу захисника, обраного на власний розсуд.
71. Разом з тим у справі "Ейрі проти Ірландії" ("Airey v. Ireland") Європейський суд з прав людини вказав, що хоча підпункт "с" пункту 3 статті 6 Конвенції стосується тільки кримінального процесу, "однак незважаючи на відсутність подібного положення щодо провадження у цивільних справах, пункт 1 статті 6 може в деяких випадках зобов`язати державу надати адвокатську допомогу, якщо без такої допомоги неможливо забезпечити практичної реалізації права на судовий розгляд, якщо юридичне представництво надається в обов`язковому порядку, як це передбачено внутрішнім законодавством деяких Договірних Сторін стосовно різних видів судового спору, чи з огляду на складність процедури або справи" (пункт 26).
72. При цьому у справі "Загородній проти України" ("Zagorodniy v. Ukraine") Європейський суд з прав людини вказує, що: "певна юридична кваліфікація може вимагатись для забезпечення ефективного захисту особи… та безперешкодного функціонування системи правосуддя" (пункт 53 Рішення) і саме інтереси правосуддя можуть бути виправданням обмеження права на вибір захисника (пункт 54 цього ж Рішення).
73. За висновками Суду таке обмеження права на вільний вибір захисника само по собі не порушує питання за підпунктом "c" пункту 3 статті 6 Конвенції, оскільки певна юридична кваліфікація може вимагатись для забезпечення ефективного захисту особи (рішення від 20.01.2005 у справі "Майзіт проти Росії") та безперешкодного функціонування системи правосуддя (рішення у справі "Мефтах та інші проти Франції").
74. З врахуванням наведеного вище, з моєї точки зору цілком очевидно, що конституційна гарантія права на професійну правничу допомогу має забезпечуватися та прямо корелюється із правом учасника судового процесу, який такою допомогою скористався, на відшкодування понесених витрат.
75. Слід зауважити, що подібне за змістом правило закріплене в пункті 14 Рекомендації R (81) 7 Комітету міністрів державам-членам щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя в якому зазначено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі одержувати від сторони, що програла, відшкодування витрат і видатків, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.
76. Застосування викладеного в ухвалі від 22.09.2021 у цій справі судовою палатою для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду підходу до розподілу судових витрат фактично позбавляє учасника справи, який не є її стороною, права на відшкодування судових витрат за рахунок тієї особи, яка спричинила їх понесення, що нівелює як компенсаційну, так і виховну функції інституту судових витрат, порушує засади справедливості, розумності, рівності учасників справи тощо.
77. До того ж запровадження такого підходу створює ситуацію за якої право на отримання професійної правничої допомоги учасником справи, який не є її стороною, не буде забезпечено можливістю відшкодування витрат на його оплату за рахунок іншої сторони, і як наслідок покладає тягар таких витрат лише на такого учасника справи, що на мою думку, створює обґрунтовані перешкоди в реалізації конституційного права на професійну правничу допомогу і призводить до звуження змісту та обсягу права на професійну правничу допомогу.
78. На мою думку, з мотивів викладених вище, судовій палаті касаційної інстанцій для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду необхідно було розглянути заяву ОСОБА_1 про розподіл судових витрат, зокрема понесених в апеляційній та касаційній інстанціях, по суті на підставі статті 129 ГПК України з прийняттям за результатами розгляду заяви додаткової постанови.
Суддя Верховного Суду О. О. Банасько