ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.12.2021 року м.Дніпро Справа № 904/1147/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Орєшкіної Е.В. (доповідач),

суддів Чус О.В., Подобєда І.М.

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику (повідомлення) сторін апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Смарт Ексім" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.07.2021 (повний текст складений 09.08.2021, суддя Ярошенко В.І.) у справі №904/1147/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Смарт Ексім", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Івас Груп", м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область

про стягнення 62 101,53 грн

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Смарт Ексім" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Івас Груп" на свою користь 49 200,00 грн основного боргу, 4 371,39 грн 3 % річних, 8 530,14 грн інфляційних втрат (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 12.07.2021).

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору № 01/02-18 від 14.02.2018 в частині поставки замовленого товару, за який позивачем сплачена передплата у сумі 49 200,00 грн, та наявністю підстав відповідно до ст. ст. 1212, 1213, 1214 Цивільного кодексу України для повернення сплачених коштів позивачу з огляду на те, що підстава, на якій вони набуті, відпала.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28.07.2021 у справі №9041147/21 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позов заявлений передчасно з огляду на те, що позивач не забрав вже виготовлену на його замовлення продукцію зі складу продавця та жодних інших дій з вивезення продукції зі складу не вчинив, товар не отримав, доказів звернення до відповідача з вимогою про поставку товару не надав, сума попередньої оплати використана відповідачем за призначенням.

Не погодившись із рішенням місцевого господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Смарт Ексім" звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, якою просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.07.2021 у справі №904/1147/21 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі; стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу, понесені ним під час розгляду справи в суді першої інстанції, у сумі 15 000,00 грн та під час розгляду справи в апеляційній інстанції у сумі 15 000,00 грн, докази понесення яких будуть надані в порядку ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Апеляційна скарга обґрунтована наступним:

- рахунком фактурою №СФ-0000013 від 19.02.2018 та актом звірки станом на 30.09.2018 підтверджується, що між сторонами був укладений договір №01/02-18 від 14.02.2018;

- відповідач, користуючись фактом втрати позивачем примірнику договору, стверджує, що ніякого договору 14.02.2018 між сторонами укладено не було;

- суд помилково взяв за основу позицію відповідача про те, що між сторонами був укладений договір у спрощений спосіб;

- рахунок фактура №СФ-0000013 від 19.02.2018 не відповідає вимогам Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України до договору внаслідок відсутності в ньому всіх істотних умов договору;

- суд першої інстанції помилково визначив строки поставки меблів у порядку ст. 530 Цивільного кодексу України (після надання вимоги про таку поставку) з огляду на те, що заборгованість вже існувала на час підписання сторонами актів звірки від 31.03.2018 та від 30.09.2018;

- місцевим господарським судом неправильно застосована ч.2 ст. 693 Цивільного кодексу України;

- матеріали справи не містять доказів повідомлення позивача відповідачем про готовність товару до відвантаження, а подана відповідачем довідка №33/06 від 16.06.2021 підтверджує готовність товару, замовленого ще в 2018 році, лише в 2021 році;

- договір поставки №01/02-18 від 14.02.2018 на момент звернення із позовом до суду у будь-якому разі повинен був припинити свою дію, тому до спірних відносин має бути застосована ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.09.2021 для розгляду справи № 904/1147/21 визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач Орєшкіна Е.В., судді Чус О.В., Подобєд І.М.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 26.10.2021 зазначеною колегією суддів після усунення апелянтом недоліків апеляційної скарги відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Смарт Ексім" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.07.2021 у справі №904/1147/21; розгляд апеляційної скарги визначено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження; відповідачу наданий строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 26.11.2021.

08.12.2021 від відповідача до Центрального апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить визнати причини пропуску строку на подання відзиву на апеляційну скаргу поважними та продовжити його; рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.07.2021 у справі №904/1147/21 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення; стягнути з позивача на його користь витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в апеляційній інстанції в сумі 15 000,00 грн.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Відповідач посилається на те, що ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 26.10.2021 у справі №904/1147/21 про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Смарт Ексім" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.07.2021 отримав 25.11.2021, тобто за один день до закінчення строку на подання відзиву на апеляційну скаргу; копію апеляційною скарги від позивача не отримував, тому 25.11.2021 здійснив ознайомлення з матеріалами справи.

Враховуючи наведені відповідачем обставини та положення ч. 2 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд вважає за можливе продовжити відповідачу процесуальний строк на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Поданий відзив на апеляційну скаргу обґрунтований наступним:

- між сторонами був укладений договір поставки у спрощений спосіб;

- відповідач не відмовляється від передачі товару позивачу, в матеріалах справи наявна копія акту приймання передачі від 23.03.2018 №008;

- заявки на відвантаження товару від позивача відповідачу не поступало;

- кошти у сумі 49 200,00 грн були набуті відповідачем за наявності правової підстави, тому їх не може бути витребувано згідно з положеннями ст. 1212 Цивільного кодексу України;

- акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій з огляду на те, що не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

З матеріалів справи вбачається, що Товариством з обмеженою відповідальністю Івас Груп виставлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Смарт Ексім" рахунок-фактуру № СФ-0000013 від 19.02.2018 на оплату товару на загальну суму 171 840 грн, в тому числі з ПДВ, з яких шафа ШРУ-М4 за ціною 41 000,00 грн без ПДВ.

Позивачем сплачено відповідачу грошові кошти у сумі 49 200,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 250 від 22.02.2018; у призначенні платежу вказано: «Оплата за шафу ШРУ-М4 згідно рахунку № СФ-0000013 від 19.02.2018».

Відповідач товар позивачу не поставив, актами звірки взаємних розрахунків станом на 31.03.2018 та на 30.09.2018 відповідачем підтверджена наявна в нього заборгованість перед позивачем на суму 49 200,00 грн.

22.10.2020 позивачем було надіслано відповідачу претензію з вимогою в найкоротший термін з моменту її отримання сплатити заборгованість в сумі 49 200,00 грн, яка згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №528 отримана відповідачем 05.11.2020.

Відповідачем позивачу грошові кошти в сумі 49 200,00 грн повернуті не були, на час розгляду справи шафа ШРУ-М4 не поставлена, що стало підставою для звернення з даним позовом до суду про стягнення з відповідача на користь позивача боргу в сумі 49 200,00 грн, 3 % річних за період з 23.02.2018 по 07.02.2021 в сумі 4 371,39 грн, інфляційних втрат за період з березня 2018 року по січень 2021 року в сумі 8 530,14 грн.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

З характеру спірних правовідносин правовідносини, що виникли між сторонами, вбачається, що вони є відносинами з постачання товару.

Позивач у позовній заяві зазначає, що 14.02.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Смарт Ексім" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Івас Груп" укладений договір поставки № 01/02-18, однак копію даного договору місцевому господарському суду не надав, посилаючись на його втрату, у зв`язку з чим під час розгляду справи в суді першої інстанції заявив клопотання про витребування цього договору у відповідача.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що між позивачем та відповідачем договір поставки № 01/02-18 від 14.02.2018 не укладався, мав місце правочин у спрощений спосіб.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Враховуючи, що відповідач заперечив укладення з позивачем договору поставки № 01/02-18 від 14.02.2018 та такий договір господарському суду наданий не був, відсутні підстави вважати такий договір укладеним, навіть якщо на нього є посилання в поданих сторонами документах (рахунку фактурі №СФ-0000013 від 19.02.2018). Посилання апелянта на те, що відповідно до ч. 10 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України місцевий господарський суд мав визнати факт укладення договору не приймаються апеляційним господарським судом до уваги, оскільки відсутні обставини, визначені цією нормою: відповідач ні не надав витребуваний судом договір, а заперечив його укладення.

За змістом ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Положеннями ч.1 ст. 19 та ч. 1, 2 статті 67 Господарського кодексу України визначено, що суб`єкти господарювання вправі без обмежень самостійно здійснювати господарську діяльність, що не суперечить законодавству, зокрема, шляхом укладення договорів, що опосередковують відносини підприємств з іншими підприємствами, організаціями, громадянами у всіх сферах господарської діяльності; підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Частина 1 ст. 180 Господарського кодексу України визначає, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Частиною 1 ст. 181 Господарського кодексу України встановлено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже, з огляду на наведені норми чинного законодавства істотними умовами договору поставки є предмет поставки (товар), строк поставки, кількість і ціна товару.

Зважаючи на те, що сторонами тексту договору №01/02-18 від 14.02.2018 до місцевого господарського суду надано не було, суд досліджує наявні у справі №904/1147/21 копії рахунку фактури №СФ-0000013 від 19.02.2018 на суму 171 840,00 грн з ПДВ та платіжного доручення №250 від 22.02.2018 на суму 49 200,00 грн на предмет того, чи можуть вони підтверджувати укладення між сторонами договору поставки у спрощений спосіб.

Відповідно до ч.2 ст. 642 Цивільного кодексу України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Так, предмет поставки, кількість та ціна товару визначені у рахунку фактурі №СФ-0000013 від 19.02.2018, зокрема, шафа ШРУ-М4 на суму 41 000,00 грн без ПДВ, вартість якої була повністю оплачена позивачем платіжним дорученням №250 від 22.02.2018 на суму 49 200,00 грн. Таким чином, визначеними діями (виставленням рахунку та його оплатою) сторони підтвердили укладення договору поставки на умовах попередньої оплати у спрощений спосіб.

У визначених документах сторони не узгодили строк поставки товару, водночас це не може свідчити про неукладеність договору поставки у спрощений спосіб у даному випадку.

Відповідно до ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно ст. 3 Цивільного кодексу України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованих, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема, підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідач посилається на те, що позивачем вимога про поставку товару надіслана йому не була, товар є готовим до відвантаження з моменту оплати та знаходиться на складі у м. Кривому Розі, вул. Магнітогорська, 1Б, про що надав довідку від 16.06.2021 та акт приймання передачі №008 від 23.03.2018 на суму 49 200,00 грн, підписані з його боку.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів вчинення відповідачем будь яких дій, які б свідчили про намір передати позивачу оплачений товар чи узгодження умов постачання товару; за період з 23.02.2018 до моменту розгляду справи товар позивачу поставлений так і не був, хоча обов`язок передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу, відповідно до ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу законодавцем покладений саме на продавця, тому дії відповідача в цій частині є недобросовісними.

Відповідно до ч.2 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства, аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року в справі № 910/12382/17).

Позивач у поданій позовній заяві з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог та в апеляційній скарзі зазначив, що правовою підставою для повернення йому боргу у сумі 49 200,00 грн є ч. 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Положеннями частин 1, 3 статті 1212 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставне набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються також до вимог, зокрема, про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Таким чином, із змісту зазначеної норми вбачається, що підставою виникнення зобов`язання, визначеного даною нормою, є сукупність наступних умов: набуття (збереження) майна (майном також є грошові кошти) однією особою за рахунок іншої; відсутність для цього підстав, або коли така підстава згодом відпала. До таких підстав відноситься також випадок, коли зобов`язання було припинено на вимогу однієї із сторін, якщо це допускається договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 665 Цивільного кодексу України у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу.

Матеріали справи № 904/1147/21 не містять доказів відмови відповідача передати оплачений товар, втім дії останнього свідчать про невиконання ним свого зобов`язання з його передачі позивачу протягом значного строку.

Відповідно до ст. 615 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року в справі № 537/4259/15-ц (провадження № 61-592св20) зроблено висновок, що «якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 Цивільного кодексу України.

Як було досліджено апеляційним господарським судом, внаслідок довготривалого невиконання відповідачем свого обов`язку з передачі товару, позивачем на його адресу була надіслана вимога про повернення сплаченої суми передплати в розмірі 49 200,00 грн. Такими своїми діями позивач заявив про небажання продовжувати господарські відносини з відповідачем щодо постачання замовленого товару (шафи ШРУ М4), тому правовідносини між сторонами є припиненими, а грошові кошти в розмірі 49 200,00 грн підлягають стягненню з відповідача як такі, що утримуються на правовій підставі, яка відпала.

22.10.2020 позивачем було надіслано відповідачу претензію з вимогою в найкоротший термін з моменту її отримання сплатити заборгованість в сумі 49 200,00 грн, яка згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №528 отримана відповідачем 05.11.2020.

Відповідно до ч.2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Враховуючи, що строк поставки товару сторонами не узгоджений, у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 Цивільного кодексу України, ч.2 ст. 530 Цивільного кодексу України з наступного дня після спливу семиденного строку з дня отримання вимоги, тобто з 13.11.2020.

Частиною дугою ст. 625 Цивільного кодексу України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних підлягають задоволенню частково за період з 13.11.2020 по 07.02.2021 в сумі 347,23 грн та інфляційні втрати за період з листопада 2020 року по січень 2021 року в сумі 1 741,90 грн. В решті позовних в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат слід відмовити.

Враховуючи вищенаведене, рішення суду першої інстанції, як прийняте при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, встановленим обставинам справи, внаслідок чого судом були неправильно застосовані норми матеріального права та прийняте неправомірне рішення, підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача боргу у сумі 49 200, 00 грн, 3% річних у сумі 347,23 грн та інфляційних втрат у сумі 1 741,90 грн, в решті позові слід відмовити.

В апеляційній скарзі позивач просив стягнути з відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 15 000,00 грн.

Дослідивши матеріали справи, апеляційний господарський суд зазначає, що в заяві про уточнення позовних вимог від 12.07.2021 позивачем було заявлено про стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу у сумі 15 000,00 грн, обґрунтування наведеної суми та докази надання послуг саме на цю суму позивачем не надані; у справі №904/1147/21 наявні копії договору про надання правової допомоги №26-01/21 від 26.01.2021, укладеного між позивачем та адвокатом Васильчук С.С., свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ №5943 від 15.08.2017 та ордер №0006248 від 09.02.2021.

Частиною 1 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Таким чином, витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі під час розподілу судових витрат між сторонами. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Враховуючи викладене та те, що докази понесення витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції в сумі 15 000,00 грн та докази, що підтверджують фактичне виконання адвокатом робіт (склад, розмір тощо) позивачем не надані, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги в цій частині з огляду на те, що понесення таких витрат є недоведеним. Крім того, заяви в порядку ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України позивачем до суду першої інстанції подано не було.

Відповідач просив апеляційний господарський суд стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в апеляційній інстанції в сумі 15 000,00 грн. На підтвердження цього надав: копію ордеру серії ДП№2310/042 від 12.04.2021; свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Павленко В.В. серії ДП №3717 від 08.06.2018, копію додаткової угоди №1 від 25.11.2021 до договору №15/03 від 15.03.2021, відповідно до якої адвокат Павленко В.В. здійснює захист клієнта в тому числі у Центральному апеляційному господарському суді у справі №904/1147/21, а клієнт зобов`язаний сплатити адвокату винагороду, розмір якої визначений в акті про надання (правничої) правової допомоги; копію акту приймання передачі від 30.11.2021, відповідно до якого фіксований гонорар адвоката становить 15 000,00 грн; правнича допомога включала в себе: підготовка та подача до Центрального апеляційного господарського суду клопотання про ознайомлення зі справою №904/1147/21, ознайомлення з матеріалами справи, зустріч, консультація, узгодження правової позиції відзиву на апеляційну скаргу, підготовка, формування та направлення відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору, адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно з ч. 2 ст. 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Відповідно до ст. 6. ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, позивач та адвокат можуть вільно встановлювати в договорі про надання правової допомоги розмір гонорару адвоката. Це відповідає принципам вільного волевиявлення, свободи договору.

Відповідно до приписів Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 123); до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 123); витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 126); обов`язок доведення неспіврозмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126); інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п. 3 ч. 4 ст. 129).

Слід зазначити, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та Інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічні критерії застосовані Європейським судом з прав людини у п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, п. п. 34-36 рішення у справі Тімайдуліна І інших проти України" від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004, в яких зазначено, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу відповідача під час розгляду апеляційної скарги в сумі 15 000,00 грн є доведеними, водночас враховуючи положення ст. 129 Господарського процесуального кодексу України та те, що апеляційна скарга задоволена апеляційним господарським судом частково, до стягнення з позивача на користь відповідача підлягають витрати на професійну правничу допомогу, понесені в апеляційній інстанції, у сумі 2 611, 50 грн.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по розгляду справи покладаються на сторони пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 277, 282 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Смарт Ексім" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.07.2021 у справі №904/1147/21 задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.07.2021 у справі №904/1147/21 скасувати.

Прийняти у справі нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Івас Груп» (50011, м. Кривий Ріг, вул. Магнітогорська, буд. 1-Б, корп.1, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Ексім» (04053, м. Київ, Кудрявський узвіз, буд. 3-А, оф. 63, ) борг у сумі 49 200,00 грн (сорок дев`ять тисяч двісті грн ), 3% річних 347,23 грн (триста сорок сім грн 23 коп.), інфляційні втрати 1 741,90 грн (одну тисячу сімсот сорок одну грн 90 коп.), витрати по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви 1 874, 79 грн (одну тисячу вісімсот сімдесят чотири грн 79 коп.), про що видати наказ.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Івас Груп» (50011, м. Кривий Ріг, вул. Магнітогорська, буд. 1-Б, корп.1, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Ексім» (04053, м. Київ, Кудрявський узвіз, буд. 3-А, оф. 63, ) витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги 2 812, 19 грн (дві тисячі вісімсот дванадцять грн 19 коп.).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Ексім» (04053, м. Київ, Кудрявський узвіз, буд. 3-А, оф. 63, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Івас Груп» (50011, м. Кривий Ріг, вул. Магнітогорська, буд. 1-Б, корп.1, ) витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в апеляційній інстанції 2 611,50 грн (дві тисячі шістсот одинадцять грн 50 коп.).

Видачу наказів на виконання цієї постанови доручити Господарському суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, визначених ч.3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Е.В. Орєшкіна

Суддя О.В. Чус

Суддя І.М. Подобєд