ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2021м. ДніпроСправа № 904/8071/21

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Назаренко Н.Г., розглянувши у порядку письмового провадження без виклику учасників, справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Вольтар", м. Івано-Франківськ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "КВМШ Плюс", м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область

про стягнення заборгованості за договором поставки у розмірі 362 325,21 грн.

РУХ СПРАВИ У СУДІ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія Вольтар" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "КВМШ Плюс" заборгованості за договором поставки № ЛВ-03/08/20-2 від 03.08.2020 у розмірі 362 325,21 грн., яка складається з: 296 829,20 грн. основного боргу, пені в розмірі 30 326,65 грн., 3% річних у розмірі 8 181,47 грн. та інфляційних втрат в розмірі 26 987,89 грн.

Також позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь витрати по сплаті судового збору у розмірі 5 434,88 грн.

Ухвалою суду від 29.09.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників за наявними в матеріалах справи документами.

Ухвалою суду від 19.11.2021 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Вольтар" до Товариства з обмеженою відповідальністю "КВМШ Плюс" про стягнення заборгованості за договором поставки № ЛВ-03/08/20-2 від 03.08.2020 у розмірі 362 325,21 грн. залишено без руху.

Встановлено позивачу строк для усунення недоліків - 5 днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху, а саме подання до суду:

- доказів здійснення відповідачем 18.12.2020 передоплати у розмірі 45 722,74 грн. по специфікації №3 від 09.12.2020;

- доказів часткового погашення заборгованості відповідачем 16.04.2021 у розмірі 400 000,00 грн. по специфікації № 4 від 18.12.2020.

25.11.2021 від позивача надаійшов лист про у усунення недоліків.

Ухалою суду від 30.11.2021 продовжено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників за наявними в матеріалах справи документами.

10.12.2021 здійснено розгляд справи по суті.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

Враховуючи приписи частини 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з розглядом справи без повідомлення (виклику) учасників справи, рішення прийнято без його проголошення.

ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія Вольтар" (далі - позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "КВМШ Плюс" (далі - відповідач, покупець) укладено договір поставки № ЛВ-03/08/20-2 від 03.08.2020 (далі - договір).

Відповідно до Специфікації № 3 від 09.12.2020 позивач поставив відповідачу товар на суму 228 613,68 грн.

Відповідно до Специфікації № 4 від 18.12.2020 позивач поставив відповідачу товар на суму 513,938,26 грн.

Відповідач, порушення умов договору, вартість поставленого товару сплатив частково, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 296 829,20 грн., що і стало причиною звернення позивача до господарського суду з даною позовною заявою.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань позивач нарахував відповідачу:

- пеню за загальний період прострочення з 14.01.2021 по 02.08.2021 у розмірі 30 326,65 грн.;

- три проценти річних за загальний період прострочення з 14.01.2021 по 16.09.2021 на суму 8 181,47грн.;

- інфляційні втрати за загальний період прострочення з січня 2021 по серпень 2021 на суму 26 987,89грн.

ПОЗИЦІЯ ВІДПОВІДАЧА.

Станом на 10.12.2021 відзив на позов не надано.

Законодавець визначає основоположним процесуальним правом особи, яка бере участь у справі, право бути належно повідомленою про час та місце судового розгляду.

Згідно з ч.1, 2, 3 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України, суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Частиною 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що днем вручення судового рішення, зокрема, є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду, а також день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до ч. 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" відомості про місцезнаходження юридичної особи містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Поштова кореспонденція надіслана на адресу сторони судового процесу згідно Витягу з ЄДР, тобто, за останньою відомою суду адресою, яка повернена підприємством зв`язку з відміткою "за закінченням терміну зберігання", була не отримана адресатом в зв`язку з відмовою від отримання, надісланих на його адресу судових рішень.

Таким чином, у випадках якщо судові рішення були направлені судом на адресу сторони судового процесу, яка вказана у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та не були вручені адресату, а були повернуті до господарського суду з відміткою пошти за закінченням терміну зберігання, то в силу ч. 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України є підстави вважати вказані судові рішення врученими стороні належним чином і, що він був належним чином повідомлений про дату час і місце розгляду справи, оскільки неотримання поштової кореспонденції у цих випадках спричинено недобросовісною поведінкою особи, що полягає у незабезпеченні вчасного отримання поштової кореспонденції за своєю адресою реєстрації.

Відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Подання заяв по суті справи є правом учасників справи (частина 4 статті 161 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідач своїм правом на подання відзиву на позов та на участь у судовому засіданні не скористався, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином за його місцезнаходженням згідно матеріалів справи та за інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

ОБСТАВИНИ, ЯКІ Є ПРЕДМЕТОМ ДОКАЗУВАННЯ У СПРАВІ.

Предметом доказування, відповідно до частини 2 статті 76 Господарського процесуального кодексу України, є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, обставинами, які входять до предмету доказування у даній справі є такі: 1. Обставини укладення договору. 2. Природа договору. 3. Факт поставки товару. 4. Строк оплати. Наявність часткової оплати. Існування заборгованості.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ.

1. Обставини укладення договору.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарське зобов`язання виникає, зокрема із господарського договору (стаття 174 Господарського кодексу України).

При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору (частина 3 статті 180 Господарського кодексу України).

Між позивачем (далі - позивач, постачальник) та відповідачем (далі - відповідач, покупець), (разом іменовані - сторони) укладено договір поставки № ЛВ-03/08/20-2 від 03.08.2020 (далі - договір).

Предмет договору. В порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник зобовязується поставити покупцю електротехнічне обланання та комплектуючі (алі товар), відповідно до підписаних специфікацій до договору, а покупець зобовязується прийняти цей товар і сплатити за нього визначену цим догвором ціну. (пункт 1.1 договору).

Ціна договору. Асортимент, кількість, ціна за одиницютовару визначається у специфікації, які є невідємними частинами цього договору. (пункт 1.2. договору).

Вартість товару (ціна на товар), що поставляється за цим договором, зазначається у специфікаціях, які є невідємними частинами цього договору. Загальна вартість договору становить суму всіх підписаних сторонами видаткових накладних, на основі яких було поставлено товар протягом строку дії цього договору (п. 3.1. договору).

Строк. Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін, і діє до 31.12.2020, але в будь-якому випадку до моменту повного виконання сторонами свїх зобовязань за цим договром (п.п.8.1 договору).

Відтак, сторонами погоджено істотні умови договору.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Договір підписано уповноваженими особами та скріплено печатками.

Договір у встановленому порядку не оспорено; не розірвано; не визнано недійсним.

Таким чином, укладений між сторонами договір є дійсним, укладеним належним чином та є обов`язковим для виконання сторонами.

2. Природа договору.

Згідно із статтею 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати (поставити) у встановлений строк (строки) товар у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Вказані положення кореспондуються із положеннями статті 265 Господарського кодексу України.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Отже, двосторонній характер договору зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Тобто, з укладенням такого договору постачальник бере на себе обов`язок поставити певний товар і, водночас, покупець зобов`язується прийняти та оплатити такий товар.

Згідно частини 6 статті 265 Господарського кодексу України та частиною 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відносини, що виникли між сторонами по справі на підставі договору поставки, є господарськими зобов`язаннями і згідно з приписами статті 193 Господарського кодексу України, статей 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

3. Факт поставки товару.

Частиною 1 статті 656 Цивільного кодексу України визначено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Статтею 662 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу (стаття 663 Цивільного кодексу України).

Пунктом 2.1 договору врегульовано, що термін поставки товару зазначається у специфікації. Якщо сторонами письмово не визначено строк поставки товару, то в такому випадку сторони погоджують, що строк поставки товару становить десять днів з моменту здійснення покупцем попередньої оплати за товар на підставі виставленого постачальником на адресу покупця рахунок на оплату.

Датою поставки товару вважається дата передачі товару у власність покупця, вказана у видатковій/товарно-транспортній накладній, підписаній сторонами (момент поставки) (п. 2.5. договору).

Відповідно до Специфікації № 3 від 09.12.2020 позивач поставив відповідачу товар на суму 228 613,68 грн.

Відповідно до Специфікації № 4 від 18.12.2020 позивач поставив відповідачу товар на суму 513 938,26 грн.

Факт поставки товару підтверджується Видатковими накладними № 17107 від 22.12.2020 на суму 228 613,68 грн. та № 481 від 15.01.2021 на суму 513 938,26 грн. Вказані видаткові накладні підписані сторонами та скріплені печатками без заперечень.

Відповідач частково оплатив отриманий від позивача товар і станом на 19.04.2021 заборгованість відповідача перед позивачем склала 296 829,20 грн.

Доказів щодо наявності заперечень стосовно кількості або вартості поставленого позивачем товару матеріали справи не містять.

Отже, факт поставки товару визнається підтвердженим.

4. Строк оплати. Наявність часткової оплати. Існування заборгованості.

Частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Пунктом 3.2. договору визначено, що оплата за товар здійснюється покупцем протягом терміну, вказаного в специфікації.

Так, відповідно до п. 5 Специфікації № 3 від 09.12.2020 та № 4 від 18.12.2020 умовами оплати є: 20% передоплати, решта 80% - протягом 12 робочих днів з моменту поставки.

Враховуючи зазначений вид договорів, вбачається, що він є оплатним, і обов`язку постачальника за договором поставити товар відповідає обов`язок покупця оплатити його вартість.

Відповідач частково сплатив вартість товару у розмірі 445 722,74 грн., отже залишок заборгованості складає 296 829,20 грн.

Строк оплати є таким, що настав.

Доказів оплати товару в сумі 296 829,20грн. відповідач не надав.

Доводи позивача, наведені в обґрунтування позову, належними доказами не спростував.

Доказів повернення вказаного товару позивачу відповідачем не надано.

Отже, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 296 829,20 грн. є доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

5. Правомірність нарахування пені.

У відповідності до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Одним із наслідків порушення зобов`язання є оплата неустойки (штрафу, пені).

Згідно статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статті 1 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно статті 3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України, передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 5.3 договору визначено, що при порушенні покупцем термінів оплати поставленого постачальником товару, він виплачує постачальнику на вимогу останнього пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення від суми невиконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення платежу.

Щодо розрахунку пені.

Позивач нарахував пеню за загальний період прострочення з 14.01.2021 по 02.08.2021 на загальну суму 30 326,65грн.

Відповідач контррозрахунку не надав; вимогу не заперечив.

Господарський суд перевірив розрахунок пені, здійснений позивачем та визнав його таким, що не містить помилок, а вимогу такою, що підлягає задоволенню у розмірі 30 326,65 грн.

6. Правомірність нарахування трьох процентів річних.

Відповідно до частин 1, 7 статті 193 Господарського кодексу України (статті 525, 526 Цивільного кодексу України), суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Щодо розрахунку 3% річних.

Позивач нарахував 3% річних за загальний період прострочення з 14.01.2021 по 16.09.2021 на загальну суму 8 181,47грн.

Відповідач контррозрахунок трьох процентів річних не надав; вимоги не заперечив.

Господарський суд перевірив розрахунок трьох процентів річних та визнав його таким, що містить помилки, а вимогу такою, що підлягає задоволенню у розмірі 8 181,47грн.

7. Правомірність нарахування інфляційних збитків.

Щодо нарахування інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Так, п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" встановлено, що згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Щодо розрахунку інфляційних збитків.

Позивач нарахував інфляційні збитки за період прострочення з січня 2021 по серпень 2021 на загальну суму 26 987,89 грн.

Відповідач контррозрахунок інфляційних втрат не надав; вимоги не заперечив.

Господарський суд перевірив розрахунок інфляційних збитків та визнав його таким, що містить помилки, а вимогу такою, що підлягає задоволенню у розмірі 19 267,41грн.

Щодо обґрунтування кожного доказу суд зазначає наступне.

Статтею 129 Конституції України визначено принципи рівності усіх учасників процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, як одні з основних засад судочинства.

Отже, будь-яке рішення господарського суду повинно прийматися з дотриманням цих принципів, які виражені також у статтях Господарського процесуального кодексу України.

Згідно статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

За частиною 2 статті 74 Господарського процесуального кодексу України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (частина 4 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

Обов`язок доказування, а отже, і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників справи, однак, не позбавляє суд, у випадку, передбаченому статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, витребувати у сторони ті чи інші докази.

На підставі статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в розмірі 354 604,73 грн, що складається з : 296 829,20 грн. основного боргу, 30 326,65 грн. пені, 8 181,47 грн. - 3% річних, 19 267,41 грн. інфляційних збитків.

В частині стягнення з відповідача на користь позивача 7 720,48 грн. інфляційних збитків слід відмовити.

СУДОВІ ВИТРАТИ.

За змістом статті 129 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи здійснюється розподіл судових витрат.

З урахуванням положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір дається на сторін пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись статтями 2, 46, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241, 250 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Вольтар" до Товариства з обмеженою відповідальністю "КВМШ Плюс" про стягнення заборгованості за договором у розмірі 362 325,21 грн. задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "КВМШ Плюс" (50006, Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, вул. Степана Тільги, буд. 5; Ідентифікаційний код 32410750) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Вольтар" (76026, місто Івано-Франківськ, вул. Гетьмана Мазепи, буд. 164-В; Ідентифікаційний код 35517567) 296 829,20 грн. основного боргу, 30 326,65 грн. пені, 8 181,47 грн. - 3% річних, 19 267,41 грн. інфляційних збитків, 5 319,07грн. - судового збору, про що видати наказ.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині позовних вимог про стягнення 7 720,48 грн. інфляційних збитків та 115,81 грн. - судового збору - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (частини 1,2 статті 241 Господарського процесуального кодексу України).

Рішення суду може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 10.12.2021.

Суддя Н.Г. Назаренко