ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2021 р.

м. Київ

Справа № 911/2473/21

Господарський суд Київської області у складі судді Черногуза А.Ф. розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами

позов Управління з питань комунальної власності та житла Броварської міської ради Броварського району Київської області (07400, Київська обл., м. Бровари, бульв. Незалежності, буд. 2, )

до Фізичної особи-підприємця Чекмаз Анастасії Анатоліївни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

про стягнення заборгованості з орендної плати та пені

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява № 629/02 від 17.08.2021 Управління з питань комунальної власності та житла Броварської міської ради Броварського району Київської області до Фізичної особи-підприємця Чекмаз Анастасії Анатоліївни про стягнення заборгованості з орендної плати та пені.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач, зокрема, зазначає, що між ним та відповідачем 14.06.2018 укладено Договір оренди комунального майна територіальної громади м. Бровари №25/52-18. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов Договору в частині орендної плати у останнього утворилась заборгованість у розмірі 43060,43 грн. Крім того, у зв`язку з простроченням строку оплати позивачем нараховано відповідачу також пеню у розмірі 7409,65 грн. Відтак позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість з орендної плати 50470,08 грн (43060,43 + 7409,65).

Ухвалою Господарського суду Київської області від 28.08.2021 вказану позовну заяву залишено без руху.

Позивачем, на виконання ухвали Господарського суду Київської області про залишення позовної заяви без руху подано заяву про усунення недоліків позовної заяви. Суд, перевіривши подані документи, встановив, що позивачем усунуто недоліки позовної заяви.

Згідно з ч.ч. 5, 7 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього кодексу малозначними справами є, зокрема, справи у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, при цьому, для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Оскільки, ціна поданого позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01.01.2021, відповідна справа є малозначною та підлягає розгляду у порядку спрощеного позовного провадження.

Так, ухвалою від 21.09.2021 відкрито провадження у справі, визначено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників сторін, встановлено строки для подання: відповідачу - відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали; позивачу - відповіді на відзив до 14.10.2021; відповідачу - заперечень до 21.10.2021.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач у встановлений судом строк відзив на позов не подав, про причини неподання суд не повідомив.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Судом перевірено та встановлено, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд даної справи судом.

Вказаний факт підтверджується конвертами №144 від 30.08.2021 та №922 від 22.09.2021 з ухвалами від 28.08.2021 та від 21.09.2021, що повернуті Господарському суду Київської області з відмітками «за закінченням терміну зберігання» та «адресат відсутній за вказаною адресою» відповідно.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до ч.ч. 3, 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, і яка повернута підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат належним чином повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії (аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/15442/17).

Оскільки судом надсилались ухвали суду на адресу відповідача, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, усі вони розміщені в Єдиному державному реєстрі судових рішень, відтак, відповідач вважається належним чином повідомленим про розгляд справи.

Відтак, у зв`язку з наведеним, суд вважає за можливе розглядати дану справу за наявними документами, оскільки вважає, що сторонам було надано всі процесуальні можливості для реалізації наданих процесуальним законом прав.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Реалізація норми ст. 81 Господарського процесуального кодексу України щодо витребування господарським судом документів і матеріалів, необхідних для вирішення спору, безпосередньо залежить від суб`єктивної реалізації сторонами їх диспозитивного права витребовувати через суд докази.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне та обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Згідно з положеннями ст. 236 ГПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Від повноти встановлення відповідних обставин справи та правильної оцінки доказів залежить обґрунтованість висновків суду при ухваленні судом рішення по суті спору. При цьому, суд в кожному випадку повинен навести мотиви через які він приймає одні докази та відхиляє інші.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що положеннями п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з засад судочинства визначено змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарський суд вважає, що судом, в межах наданих повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за можливе розглядати справу за наявними у справі документами.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Управлінням з питань комунальної власності та житла Броварської міської ради Броварського району Київської області (далі - позивач, орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Чекмаз Анастасією Анатоліївною (далі - орендар, відповідач) укладено Договір оренди комунального майна територіальної громади міста Бровари №25/52-18 від 14.06.2018 (далі - Договір), за яким орендодавець на підставі рішення виконавчого комітету Броварської міської ради від 08.05.2018 №295 передає, а орендар приймає в оренду нежитлове приміщення у житловому будинку, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Бровари, далі - об`єкт оренди, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 24,5 кв.м., в т.ч. на поверсі 24,5 кв.м під розміщення перукарні. (п. 1.1. Договору).

Балансоутримувачем у даному Договорі визначено Комунальне підприємство Броварської міської ради Київської області «Житлово-експлуатаційна контора-1».

За умовами п. 1.2, 1.3, 1.4, 1.5 Договору вартість об`єкта оренди згідно з висновком про вартість майна станом на 30.04.2018 становить без ПДВ 201400,00 грн. Об`єкт оренди передається орендарю з устаткуванням (за його наявності) згідно з переліком, який є невід`ємною частиною цього Договору. Опис технічного стану об`єкта оренди на дату передачі його орендодавцеві, його склад зазначається в акті приймання-передачі об`єкта оренди, що є невід`ємною частиною цього Договору. Об`єкт оренди належить до комунальної власності територіальної громади міста Бровари і знаходиться на балансі комунального підприємства Броварської міської ради Київської області «Житлово-експлуатаційна контора -1».

Орендар вступає у строкове платне користування об`єктом оренди у термін, зазначений в Договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього Договору (у разі оренди нерухомого майна на строк не менше ніж три роки - не раніше дати державної реєстрації та/або нотаріального посвідчення Договору) та акта приймання-передачі об`єкта оренди. У разі припинення дії цього Договору об`єкт оренди повертається орендодавцю згідно акту приймання-передачі. Об`єкт оренди вважається поверненим з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі. З цього моменту Договір оренди припиняється. Обов`язок із складання акта приймання-передачі покладається на орендодавця. Акти приймання-передачі підлягають погодженню балансоутримувачем (розділ 2 Договору).

За користування об`єктом оренди орендар сплачує орендну плату, розрахунок якої здійснюється на підставі Методики розрахунку і використання плати за оренду комунального майна територіальної громади м. Бровари, затвердженою рішенням Броварської міської ради від 09.10.2014 року №1309-48-06 (далі - Методика) та становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку травень 2018 року 2517,50 грн. Орендна плата за перший місяць оренди червень 2018 визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за: червень 2018 року. (п. 3.1 Договору).

Відповідно до пунктів 3.2 - 3.4 Договору розмір орендної плати за кожен наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць. Розмір орендної плати може бути змінено на вимогу однієї із сторін у разі зміни методики розрахунку та порядку використання орендної плати за користування майном територіальної громади м. Бровари відповідних цін і тарифів, та в інших випадках, передбачених законодавством України. Такі зміни оформлюються додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною Договору. У разі користування об`єктом оренди протягом неповного календарного місяця (в тому числі першого та/або останнього місяців оренди) добова орендна плата за дні користування визначається згідно з чинною методикою на основі орендної плати за відповідні місяці пропорційно дням використання.

Орендна плата сплачується орендарем на рахунок, відкритий в Броварському управлінні Державної казначейської служби України Київської області з балансовим рахунком 3422 «Інші кошти тимчасово віднесені на доходи місцевого бюджету», починаючи з дати підписання акта приймання-передачі. Останнім днем сплати орендної плати є дата підписання сторонами акта приймання-передачі при поверненні об`єкта оренди орендодавцеві. Орендна плата сплачується орендарем незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря щомісячно не пізніше 15-го числа наступного місяця. (п. 3.6., 3.7. Договору).

Пунктом 3.8. Договору встановлено, що орендна плата перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, стягується орендодавцем відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожен день прострочення включаючи день оплати.

Відповідно до п. 9.1 Договору, цей Договір є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє з 14.06.2018 по 13.05.2021.

Додатковою угодою №1-зс про внесення змін до договору оренди №25/52-18 від 14.06.2018 сторони замінили назву орендодавця з «Управління комунальної власності Броварської міської ради» на «Управління з питань комунальної власності та житла Броварської міської ради Київської області».

Зокрема додатковою угодою №2 про внесення змін до Договору сторони визначили, що оплата орендарем здійснюється не пізніше 20-го числа наступного місяця.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що відповідно до умов Договору за актом приймання-передачі від 14.06.2018 нежитлове приміщення у житловому будинку по АДРЕСА_2 , загальною площею 24,5 кв.м. прийнято в оренду орендарем - Чекмаз Анастасією Анатолієвною . При цьому Додатковою угодою від 31.07.2019 сторони розірвали Договір оренди та за актом приймання-передачі від 31.07.2019 орендоване приміщення повернуто орендодавцю.

Водночас відповідач своїх зобов`язань за договором не виконав, а саме не сплатив на розрахунковий рахунок управління з питань комунальної власності та житла Броварської міської ради Броварського району Київської області орендну плату, у зв`язку з чим станом на 17.08.2021 року заборгованість відповідача за період 14.06.2018 по 31.07.2019 (період дії Договору) з орендної плати складає 50470,08 грн, з яких - 43060,43 грн боргу та 7409,65 грн пеня, стверджує позивач.

Відповідач в свою чергу жодним чином не відреагував на наявність даного судового провадження, заперечень не надав, хоча і був належним чином повідомлений про розгляд даної справи судом.

Суд дослідивши всі наявні в матеріалах справи докази вважає за необхідне зазначити на наступному.

Спірні правовідносини з договору оренди, що склались між сторонами регулюються Законом України «Про оренду державного та комунального майна», також до них застосовуються положення Глав 47-53, 58 Цивільного кодексу України, Глав 19-20, 26 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Однією з підстав виникнення господарського зобов`язання згідно ст. 174 Господарського кодексу України, є господарський договір.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 6 ст. 283 Господарського кодексу України, до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 759 Цивільного кодексу України, яка кореспондується зі ст. 283 Господарського кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» в редакції на час спірних правовідносин (далі - Закон) оренда - є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності. Державну політику у сфері оренди здійснюють: Кабінет Міністрів України, а також Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо державного майна; органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим, - щодо майна, яке належить Автономній Республіці Крим; органи місцевого самоврядування - щодо майна, яке перебуває в комунальній власності.

Зокрема, згідно ст. 3 Закону об`єктами оренди за цим Законом, зокрема, є:цілісні майнові комплекси підприємств, їх структурних підрозділів (філій, цехів, дільниць).

За ч. 2, 3 ст. 26 Закону договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено; приватизації об`єкта оренди орендарем (за участю орендаря); банкрутства орендаря; загибелі об`єкта оренди; ліквідації юридичної особи, яка була орендарем або орендодавцем. Договір оренди може бути розірвано за погодженням сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов`язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України.

Згідно положень ст. 29 Закону за невиконання зобов`язань за договором оренди, в тому числі за зміну або розірвання договору в односторонньому порядку, сторонни несуть відповідальність, встановлену законодавчими актами України та договором.

Приписами ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом положень ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно з ст.ст. 251, 252 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Приписами ст. 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

З акту приймання-передачі від 14.06.2018 вбачається, що позивач передав відповідачу нежитлове приміщення у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 24,5 м2. Вказаний акт підписаний сторонами та скріплений їхніми печатками.

Водночас з Додаткової угоди №3 до Договору суд встановив, що сторони 31.07.2019 розірвали Договір оренди №25/52-18 від 14.06.2018, про що також свідчить акт приймання-передачі нежитлового приміщення від 31.07.2019 за яким, відповідач повернув позивачу орендоване приміщення.

Таким чином відповідач користувався орендованим приміщенням у період з 14.06.2018 по 31.07.2019.

В матеріалах справи містяться акти звірки взаєморозрахунків станом на: 11.10.2018; 11.01.2019; 01.06.2018; 11.07.2019, з яких вбачається, що відповідачем за весь період строку дії Договору оренди не було здійснено жодних орендних платежів. За вказаними актами звірки борг відповідача перед позивачем станом на 11.07.2019 складає 44715,81 грн.

Суд бере до уваги та розцінює вказані акти звірки взаєморозрахунків між позивачем та відповідачем як належні, достовірні та допустимі докази наявності заборгованості у відповідача з тих підстав, що дані акти звірки взаєморозрахунків підписані обома сторонами та скріплені їх печатками, а отже схвалені останніми.

Водночас, суд вважає за необхідне наголосити на тому, що відповідачем, під час розгляду даної справи судом, не було надано жодних доказів, які б спростовували твердження позивача щодо наявності заборгованості у відповідача за Договором оренди.

Отже, відповідач попри те, що був належним чином повідомлений про розгляд даної справи судом, не вчинив жодних юридично значимих дій щодо подання до суду доказів, які б підтверджували відсутність заборгованості перед позивачем за вказаним Договором оренди та/або пояснень щодо неможливості подання таких доказів з причин, що не залежать від його волі.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Сторони, звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд. Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних в порядку ст. 81 Господарського процесуального кодексу України сторонами доказів.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постановах КГС ВС від 19.09.2019 року у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 року у справі № 910/8357/18).

17.10.2019 року набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України змінено назву ст. 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови КГС ВС від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від18.11.2019 року у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічна правова позиція міститься у постанові ВП ВС від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц.

Відтак, суд, спираючись та ті обставини, що в матеріалах справи відсутні будь-які інші докази, ніж ті, що надані позивачем на підтвердження наявності у відповідача, заборгованості за Договором орендиу розмірі 43060,43 грн, розцінює докази позивача найбільш вірогідними, а також належними, допустимими та такими, що підтверджують факт заборгованості відповідача.

Отже, суд вважає позовні вимоги, про стягнення з відповідача 43060,43 грн заборгованості з орендної плати за Договором оренди комунального майна територіальної громади міста Бровари №25/52-18 від 14.06.2018 обґрунтованими, підтвердженими належними та допустимими доказами та такими, що підлягають задоволенню.

Разом з тим суд вважає, що задоволенню також підлягають позовні вимоги про стягнення пені у розмірі 7409,65 грн позаяк, у зв`язку з відсутністю орендних платежів з боку відповідача має місце порушення останнім пункту 3.7. Договору, а отже, правомірними та підставними є нарахування позивачем пені відповідно до положень 3.8. Договору.

Відтак, на підставі викладеного, суд доходить висновків про повне задоволення позовних вимог та про стягнення з відповідача на користь позивача 43060,43 грн боргу та 7409,65 грн пені.

Принагідно, суд зазначає, що аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд бере до уваги висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, у зв`язку із повним задоволенням позовних вимог, судові витрати зі сплати судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на відповідача у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 123, 129, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Чекмаз Анастасії Анатоліївни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Управління з питань комунальної власності та житла Броварської міської ради Броварського району Київської області (07400, Київська обл., м. Бровари, бульв. Незалежності, буд. 2, ) 43060,43 грн боргу та 7409,65 грн пені, а також 2270,00 грн судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку статті 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду підлягає оскарженню в порядку та строки, визначені статтями 254-256 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 08.12.2021.

Суддя А.Ф. Черногуз