РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.12.2021Справа № 910/15359/21

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СААН-АГРО»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «МОЛОКО-КРАЇНА»

про стягнення 182 595,37 грн,

Суддя О.В. Гумега

секретар судового засідання

Пасічнюк С.В.

Представники: без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «СААН-АГРО» (далі - позивач ТОВ «СААН-АГРО») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «МОЛОКО КРАЇНА» (далі - відповідач, ТОВ «МОЛОКО КРАЇНА») про стягнення 182 595,37 грн основного боргу та розірвання Договору на закупівлю сільськогосподарської продукції (сировини) № 341/03-21 від 02.03.2021, укладеного між ТОВ «СААН-АГРО» та ТОВ «МОЛОКО КРАЇНА».

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідач лише частково розрахувався за продукцію, поставлену йому позивачем на підставі Договору на закупівлю сільськогосподарської продукції (сировини) № 341/03-21 від 02.03.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.09.2021 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «СААН-АГРО» прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/15359/21, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання).

Суд повідомляв позивача та відповідача про відкриття провадження у справі № 910/15359/21.

У зв`язку з відсутністю фінансування видатків на оплату послуг з пересилання поштових відправлень (відповідне оголошення розміщене на сторінці Господарського суду міста Києва суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: https://court.gov.ua/fair/), ухвала Господарського суду міста Києва від 27.09.2021 про відкриття провадження у справі № 910/15359/21, була надіслана на електронні адреси позивача та відповідача, вказані позивачем у позовній заяві, а саме: .

Пунктом 2 частини 6 статті 242 ГПК України встановлено, що днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи.

В матеріалах справи містяться довідки, в яких зазначено, що електронні листи з ухвалою про відкриття провадження у справі № 910/15359/21 від 27.09.2021 доставлені позивачу та відповідачу 27.09.2021.

Оскільки представники позивача та відповідача не повідомляли суд про зміну адрес електронної пошти (ч. 8 ст. 120 ГПК України), тому останні вважаються належним чином повідомленими, а вказана ухвала врученою сторонам в порядку статей 120, 242 ГПК України.

Крім того, додатково, після відновлення фінансування, ухвала від 27.09.2021 про відкриття провадження у справі 910/15359/21 була направлена засобами поштового зв`язку на адресу місцезнаходження відповідача, яка відповідає відомостям з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

26.10.2021 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшло клопотання про пришвидшення розгляду справи, відповідно до якого позивач просив суд віднайти можливість пришвидшити розгляд справи.

08.11.2021 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи, відповідно до якого відповідач просить суд долучити до матеріалів справи докази часткової сплати ним основного боргу, а саме: платіжні доручення № 26113 від 13.10.2021 на суму 30 000,00 грн, № 26287 від 22.10.2021 на суму 30 000,00 грн та № 26393 від 26.10.2021 на суму 10 000,00 грн.

17.11.2021 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи, відповідно до якого відповідач просить суд долучити до матеріалів справи докази часткової сплати ним основного боргу, а саме: платіжні доручення № 26441 від 29.10.2021 на суму 20 000,00 грн, № 26574 від 03.11.2021 на суму 10 000,00 грн, № 26626 від 05.11.2021 на суму 10 000,00 грн, № 26718 від 09.11.2021 на суму 10 000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.12.2021 закрито провадження у справі № 910/15359/21 в частині стягнення основного боргу в розмірі 120 000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 ГПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 ГПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 ГПК України).

Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

У разі неподання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 9 ст. 165 ГПК України).

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження судом досліджено позовну заяву та додані до неї докази, клопотання відповідача про долучення документів до матеріалів справи та додані до них докази.

Розглянувши подані матеріали, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази в сукупності достатні для прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, відповідно до статей 236, 252 Господарського процесуального кодексу України.

З`ясувавши обставини справи, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, та дослідивши матеріали справи, суд

УСТАНОВИВ:

Відповідно до частин 1, 2 статті 713 Цивільного кодексу України за договором контрактації сільськогосподарської продукції виробник сільськогосподарської продукції зобов`язується виробити визначену договором сільськогосподарську продукцію і передати її у власність заготівельникові (контрактанту) або визначеному ним одержувачеві, а заготівельник зобов`язується прийняти цю продукцію та оплатити її за встановленими цінами відповідно до умов договору. До договору контрактації застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено договором або законом.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частини 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 Цивільного кодексу України).

02.03.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «СААН-АГРО» (продавець, позивача) та Товариством з обмеженою відповідальністю «МОЛОКО-КРАЇНА» (покупець, відповідач) був укладений Договір на закупівлю сільськогосподарської продукції (сировини) № 341/03-21 (далі - Договір або Договір № 341/03-21 від 02.03.2021), відповідно до п. 1.1 якого продавець зобов?язується в порядку і на умовах, визначених цим Договором, передати у власність покупця сільськогосподарську продукцію (сировину) - молоко-сировину коров?яче (незбиране), що відповідає вимогам ДСТУ3662-2018, далі - товар, а покупець зобов?язується прийняти та оплатити такий товар. Продавець передає товар на умовах за адресою: 15170, Чернігівська обл., с. Горбове (п. 1.2 Договору).

Пунктом 1.3 Договору сторони погодили, що приймання товару покупцем за кількістю і якістю здійснюється в місці вивантаження товару покупцем відповідно до вимог цього Договору та чинного законодавства України. Перехід права власності на товар від продавця до покупця здійснюється після фактичної передачі товару та підписання спеціалізованої товарної накладної на перевезення товару (молочної сировини) за формою № 1-ТН (МС) (п. 1.5 Договору).

Згідно п. 2.1 Договору оплату за товар покупець проводить по договірних цінах, що визначаються сторонами у відповідному Протоколі погодження ціни, підписаному сторонами, який є невід?ємною частиною даного Договору. У разі зміни ціни на товар, ініціююча сторона зобов?язана повідомити іншу сторону про зміну ціни за 5 (п?ять) календарних днів до такої зміни. Протокол погодження ціни повинен бути погоджений та підписаний сторонами не пізніше 5 (п?яти) робочих днів з дня його отримання однією зі сторін від другої сторони.

Пунктом 2.3 Договору передбачено, що розрахунки за даним Договором здійснюються шляхом безготівкового розрахунку, або в інший спосіб, що не суперечить чинному законодавству України, протягом 10 (десяти) календарних днів з моменту поставки.

Цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами (п. 7.1 Договору). Строк даного Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 7.1 даного Договору, та діє до 31.12.2022, але у всякому випадку до повного виконання сторонами взятих на себе зобов?язань (п. 7.2 Договору).

Судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів, які свідчили б про припинення Договору № 341/03-21 від 02.03.2021, а, отже, станом на розгляду справи по суті вказаний Договір є чинним.

З огляду на зазначене, суд, з урахуванням положень ст. 204 ЦК України, приймає до уваги Договір № 341/03-21 від 02.03.2021 як належну підставу у розумінні норм ст. 11 ЦК України для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків з поставки товару.

З матеріалів справи вбачається, що у період з 02.03.2021 по 25.08.2020 позивачем на підставі було поставлено відповідачу товар на загальну суму 6 557 595,37 грн. Наведене підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними та спеціалізованими товарними накладними на перевезення молочної сировини (форма № 1-ТТН (МС)) за період з 05.03.2021 по 25.08.2021.

Судом встановлено, що видаткові накладні за період з 05.03.2021 по 31.07.2021 підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені їх печатками.

В той час, як видаткові накладні за серпень 2021 року, а саме: № 378 від 01.08.2021, № 379 від 02.08.2021, № 380 від 03.08.2021, № 381 від 04.08.2021, № 382 від 05.08.2021, № 383 від 06.08.2021, № 384 від 07.08.2021, № 385 від 08.08.2021, № 392 від 09.08.2021, № 386 від 10.08.2021, № 387 від 11.08.2021, № 388 від 12.08.2021, № 389 від 13.08.2021, № 390 від 14.08.2021, № 391 від 15.08.2021, № 393 від 16.08.2021, № 394 від 17.08.2021, № 395 від 18.08.2021, № 396 від 19.08.2021, № 397 від 20.08.2021, № 398 від 21.08.2021, № 399 від 22.08.2021, № 400 від 23.08.2021, № 401 від 24.08.2021, № 402 від 25.08.2021 не містять підпису уповноваженого представника відповідача. В позовній заяві позивач зазначив, що вказані видаткові накладні не були повернуті відповідачем з підписом уповноваженої особою та печаткою.

Однак, суд звертає увагу на те, в матеріалах справи наявні спеціалізовані товарні накладні на перевезення молочної сировини (форма № 1-ТТН (МС)) за період з 01.08.2021 по 25.08.2021, які містять відмітку про прийняття молока, поставленого позивачем за вказаний період, а також містять підпис уповноваженої особи відповідача на отримання матеріальних цінностей.

Судом також враховано, що відповідачем не було подано заперечень щодо отримання ним товару на підставі вищезазначених видаткових накладних у період з 01.08.2021 по 25.08.2021, рівно як і не було подано належних доказів на спростування доводів позивача в цій частині. При цьому відповідач здійснив часткову оплату поставленого товару після звернення позивача з позовом до суду про стягнення заборгованості.

З огляду на встановлене, суд визнає наявні в матеріалах справи видаткові накладні та спеціалізовані товарні накладні на перевезення молочної сировини (форма № 1-ТТН (МС)) за період з 05.03.2021 по 25.08.2021 належними та допустимими доказами, що підтверджують факт здійснення позивачем на користь відповідача поставки товару на умовах Договору № 341/03-21 від 02.03.2021 на загальну суму 6 557 595,37 грн.

Проте, як зазначає позивач, товар згідно видаткових накладних за період з 05.03.2021 по 20.08.2021 був оплачений відповідачем в повному обсязі, товар згідно видаткової накладної № 398 від 21.08.2021 був оплачений частково, а товар згідно видаткових накладних № 399 від 22.08.2021, № 400 від 23.08.2021, № 401 від 24.08.2021, № 402 від 25.08.2021 взагалі не був оплачений відповідачем.

Факт часткової оплати відповідачем поставленого позивачем товару підтверджується доданими до позовної заяви копіями платіжних доручень № 19449 від 10.03.2021, № 19620 від 12.03.2021, № 19741 від 17.03.2021, № 19952 від 24.03.2021, № 20192 від 31.03.2021, № 20359 від 07.04.2021, № 20579 від 14.04.2021, № 20907 від 21.04.2021, № 21206 від 28.04.2021, № 21305 від 06.05.2021, № 21423 від 12.05.2021, № 21665 від 19.05.2021, № 21885 від 26.05.2021, № 22189 від 02.06.2021, № 22481 від 09.06.2021, № 22578 від 11.06.2021, № 22716 від 16.06.2021, № 23031 від 24.06.2021, № 23187 від 30.06.2021, № 23434 від 07.07.2021, № 23632 від 14.07.2021, № 23952 від 22.07.2021, № 24159 від 28.07.2021, № 24307 від 04.08.2021. № 24439 від 11.08.2021, № 24619 від 18.08.2021, № 24654 від 19.08.2021, № 24723 від 20.08.2021, № 24775 від 25.08.2021, № 24785 від 26.08.2021 на загальну суму 6 375 000,00 грн.

З метою досудового врегулювання спору, позивачем 07.09.2021 було направлено відповідачу рекомендованим листом з повідомленням вимогу про сплату заборгованості № 11 від 07.09.2021, відповідно до якої позивач просив сплатити заборгованість протягом 7 днів з моменту отримання вимоги, підписати та повернути один примірник видаткових накладних за серпень 2021 року та акту звірки від 07.09.2021.

Однак, 14.09.2021 поштове відправлення № 550 із вказаною вимогою та доданими до неї документами було повернуте позивачу, у зв?язку з відмовою адресата в отриманні.

Таким чином, станом на час звернення позивача за захистом його порушеного права до суду (20.09.2021), заборгованість відповідача перед позивачем за товар, поставлений останнім на виконання умов Договору № 341/03-21 від 02.03.2021 за видатковими накладними № 398 від 21.08.2021, № 399 від 22.08.2021, № 400 від 23.08.2021, № 401 від 24.08.2021, № 402 від 25.08.2021, становила 182 595,37 грн (6 557 595,37 грн - 6 375 000,00 грн = 182 595,37 грн) (основний борг).

Судом встановлено, що після звернення позивача за захистом його порушеного права до суду, відповідачем було здійснено оплату основного боргу у розмірі 120 000,00 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.12.2021 закрито провадження у справі № 910/15359/21 в частині стягнення основного боргу в розмірі 120 000,00 грн.

Отже, станом на час розгляду справи по суті заборгованість відповідача перед позивачем за товар, поставлений останнім на виконання умов Договору № 341/03-21 від 02.03.2021, становить 62 595,37 грн (6 557 595,37 грн - 6 375 000,00 грн - 70 000,00 грн - 50 000,00 грн = 62 595,37 грн) (основний борг).

Відповідач письмового відзиву на позов не подав, обставин справи, повідомлені позивачем, не спростував.

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами статей 525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Згідно ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

За приписами частини першої статті 692 Цивільного кодексу України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред`явив йому кредитор пов`язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов`язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору.

Згідно п. 2.3 Договору розрахунки за даним Договором здійснюються шляхом безготівкового розрахунку, або в інший спосіб, що не суперечить чинному законодавству України, протягом 10 (десяти) календарних днів з моменту поставки.

Отже, виходячи з умов укладеного між сторонами Договору № 341/03-21 від 02.03.2021, суд дійшов висновку, що строк оплати покупцем товару, який було отримано згідно видаткових накладних № 398 від 21.08.2021, № 399 від 22.08.2021, № 400 від 23.08.2021, № 401 від 24.08.2021, № 402 від 25.08.2021 настав, а саме: відповідач був зобов`язаний оплатити товар отриманий згідно видаткової накладної № 398 від 21.08.2021 у строк до 31.08.2021 включно, згідно видаткової накладної № 399 від 22.08.2021 - до 01.09.2021 включно, згідно видаткової накладної № 400 від 23.08.2021 - 02.09.2021 включно, згідно видаткової накладної № 401 від 24.08.2021 - 03.09.2021 включно, згідно видаткової накладної № 402 від 25.08.2021 - 04.09.2021 включно.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Частиною 1 ст. 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 ЦК України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Суд зазначає, що згідно частин 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст. 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Проте, всупереч викладеного вище, відповідачем обставини належного виконання своїх обов`язків за Договором № 341/03-21 від 02.03.2021 належним чином доказово не обґрунтовано, наявності заборгованості не спростовано.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, враховуючи те, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, та належних і допустимих у розумінні Господарського процесуального кодексу України доказів виконання в повному обсязі своїх обов`язків за Договором № 341/03-21 від 02.03.2021 не надав, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «СААН-АГРО» до Товариства з обмеженою відповідальністю «МОЛОКО-КРАЇНИ» в частині стягнення основного боргу в сумі 62 595,37 грн.

Також, позивач просить суд розірвати Договір № 341/03-21 від 02.03.2021, у зв`язку із систематичним порушенням відповідачем умов укладеного між сторонами Договору.

Підстави для зміни або розірвання договору визначені статтею 651 Цивільного кодексу України і за загальним правилом, викладеним в частині першій цієї статті, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Про зміну або розірвання договору в порядку частини першої статті 651 Цивільного кодексу України сторони вправі домовитися в будь-який час на свій розсуд (крім випадків, обумовлених законодавчо).

Разом з тим, законодавець передбачає випадки, коли розгляд питання про внесення змін до договору чи про його розірвання передається на вирішення суду за ініціативою однієї із сторін.

Так, за частиною другою статті 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Натомість статтею 188 Господарського кодексу України врегульовано порядок зміни розірвання господарських договорів, за яким сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду (частини друга-четверта статті 188 ГК України).

Правила, передбачені частинами другою-четвертою статті 188 Господарського кодексу України, є матеріально-правовими, а не процесуальними. Процедура, передбачена ними, не відноситься до випадків обов`язкового досудового врегулювання спору в розумінні частини третьої статті 124 Конституції України та не спричиняє наслідків у вигляді повернення позовної заяви відповідно до приписів пункту 6 частини п`ятої статті 174 Господарського процесуального кодексу України.

Частинами другою та третьою статті 188 Господарського кодексу України встановлений порядок проведення сторонами договору переговорів щодо добровільної зміни чи розірвання договору. Частиною четвертою цієї статті визначено, заінтересована сторона може звернутися до суду, якщо виник спір.

Те, що сторона спору не скористалася процедурою його позасудового врегулювання, не позбавляє її права реалізувати своє суб`єктивне право на зміну чи припинення договору та вирішити існуючий конфлікт у суді в силу прямої вказівки, що міститься у частині другій статті 651 Цивільного кодексу України.

Право особи на звернення до суду для внесення змін у договір чи його розірвання у передбаченому законом випадку відповідає статті 16 Цивільного кодексу України, способам, передбаченим нею (зміна чи припинення правовідношення) та не може ставитися в залежність від поінформованості про позицію іншої сторони чи волевиявлення іншої сторони.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2019 у справ № 914/2649/17, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.04.2019 у справі № 914/2647/17.

Відповідно до п. 7.1 Цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами (п. 7.1 Договору). Строк даного Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 7.1 даного Договору, та діє до 31.12.2022, але у всякому випадку до повного виконання сторонами взятих на себе зобов?язань (п. 7.2 Договору).

З вимогою про розірвання Договір № 341/03-21 від 02.03.2021 позивач звернувся безпосередньо до суду.

Як зазначив позивач у позові, відповідач систематично порушував умови Договору, про що свідчить несвоєчасна оплата за поставлений товар, не повернення підписаних примірників первинної документації, ігнорування пропозицій позивача та уникнення спілкування.

Зазначені позивачем обставини відповідач не заперечив та не спростував.

Враховуючи наведене, встановивши факт невиконання відповідачем взятих на себе за Договором зобов`язань щодо повної та своєчасної оплати поставленого позивачем товару, що позбавило позивача того, на що він розраховував при укладенні договору, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявленої позивачем вимоги про розірвання Договору № 341/03-21 від 02.03.2021.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно статей 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про повне задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «СААН-АГРО».

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. При цьому частиною 2 наведеної статті ГПК України передбачено, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Позивачем в позовній заяві наведено попередній (орієнтовний) розмір суми судових витрат, який складається з суми судового збору в розмірі 5 008,93 грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000,00 грн.

Відповідач попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, до суду не подав.

Згідно зі статтею 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 9 ст. 129 ГПК України передбачено, зокрема, що якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи приписи ст. 129 ГПК України, закриття провадження у справі в частині стягнення основного боргу в розмірі 120 000,00 грн та задоволення позовних вимог в іншій частині (стягнення основного боргу, розірвання договору), судовий збір в сумі 5 008,93 грн покладається на відповідача, як на сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір.

Щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 126 ГПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За змістом абзаців першого, другого частини восьмої статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

В позовній заяві позивачем викладено заяву про намір подати докази на підтвердження розміру судових витрат відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України.

Керуючись статтями 56, 58, 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 129, 236-238, 241, 327 ГПК України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Розірвати Договір на закупівлю сільськогосподарської продукції (сировини) № 341/03-21 від 02.03.2021, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «СААН-АГРО» та Товариством з обмеженою відповідальністю «МОЛОКО-КРАЇНА».

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «МОЛОКО-КРАЇНА» (Україна, 02099, місто Київ, вулиця Бориспільська, будинок 9; ідентифікаційний код 31877099) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СААН-АГРО» (Україна, 16512, Чернігівська обл., Бахмацький р-н, місто Батурин, вулиця Ющенка, будинок 52; ідентифікаційний код 32888557) 62 595,37 грн (шістдесят дві тисячі п?ятсот дев?яносто п?ять гривень 37 коп.) основного боргу та 5 008,93 грн (п?ять тися вісім гривень 93 коп.) судового збору.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» ГПК України.

Повне рішення складено 02.12.2021.

Суддя Гумега О.В.