ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.12.2021 м. Дніпро Справа № 904/6332/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Білецької Л.М. (доповідач),

суддів: Паруснікова Ю.Б., Чередка А.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення виклику сторін) апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.09.2021 (повний текст складено 03.09.2021, суддя Фещенко Ю.В.) у справі № 904/6332/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Павлоградський завод технологічного обладнання", м. Павлоград, Дніпропетровська область

до Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля", м. Павлоград, Дніпропетровська область

про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язань за договором поставки № 1942-ПУ від 29.07.2015 у загальному розмірі 50 375 грн. 25 коп.

ВСТАНОВИВ:

1. Зміст і мотиви оскаржуваного рішення у справі.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Павлоградський завод технологічного обладнання» звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ" про стягнення 3% річних в сумі 10 790 грн. 15 коп. та інфляційних втрат в сумі 39 585 грн. 10 коп. за прострочення виконання зобов`язань за договором поставки № 1942-ПУ від 29.07.2015 у загальному розмірі 50 375 грн. 25 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням зобов`язань за договором поставки № 1942-ПУ від 29.07.2015 в частині своєчасної оплати поставленого товару, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 152 381 грн. 19 коп., що встановлено рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 11.09.2018 у справі № 904/2043/18, яке набрало законної сили 05.10.2018 і було виконане відповідачем лише 03.05.2019 в ході примусового виконання. Тому позивач на підставі статті 625 Цивільного кодексу України нарахував та просив суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з листопада 2016 року по квітень 2019 року у сумі 39 585 грн. 10 коп., а також 3% річних за загальний період прострочення з 24.10.2016 по 03.05.2019 у сумі 10 790 грн. 15 коп.

Також позивач просив суд стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270 грн. 00 коп. та витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 03.09.2021 у справі №904/6332/21 позов задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Павлоградський завод технологічного обладнання" 39 585 грн. 10 коп. - інфляційних втрат, 10 786 грн. 08 коп. - 3% річних та 2 269 грн. 82 коп. - витрат зі сплати судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В обґрунтування рішення місцевий господарський суд вказав наступне:

- рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 11.09.2018 по справі № 904/2043/18 встановлена загальна заборгованість Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" (відповідач) перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Павлоградський завод технологічного обладнання" (позивач) за договором поставки № 942-ПУ від 29.07.2015 в сумі 152 381 грн. 19 коп.

- вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних за період прострочення погашення вказаної заборгованості в межах справи № 904/2043/18 не розглядались.

- Відповідачем 03.05.2019 сплачена заборгованість в сумі 152 381 грн. 19 коп.

- оскільки строк оплати поставленого за спірними видатковими накладними товару на залишкову суму 152 381 грн. 19 коп. сторонами не було встановлено, то такий товар підлягав оплаті після його прийняття у відповідності до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України. Обов`язок з оплати виник у відповідача 17.10.2016, 14.11.2016, 15.12.2016 та 06.02.2017, відповідно.

- Оскільки нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання, то і подальше застосування до таких сум наслідків передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, є правомірним.

- Таким чином, відповідно до формулювання частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України стягнення інфляційних втрат та 3% річних нерозривно пов`язано зі сплатою основного боргу (боржник зобов`язаний сплатити не відсотки річних та інфляційні втрати, а саме суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції а також 3 % річних від простроченої суми).

- Здійснивши перевірку розрахунку 3% річних суд встановив, що вимоги позивача в цій частині підлягають частковому задоволенню в сумі 10 786 грн. 08 коп. Позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат визнано обґрунтованими та задоволено в повному обсязі.

2. Короткий і узагальнений зміст апеляційної скарги.

Не погодившись з рішенням господарського суду, ПрАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" звернулось до Центрального апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.09.2021 у справі № 904/6332/21 повністю.

Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин справи, неправильним застосуванням норм матеріального права до спірних правовідносин.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначив наступне:

- Відповідно до п. 3 Специфікації від 22.01.2016 р. до договору поставки покупець здійснює попередню оплату вартості товару в розмірі 50%. Незважаючи на відсутність попередньої оплати відповідача, позивач здійснив поставку товару згідно з видатковими накладними №РН-п000037 від 17.10.2016, №РН-п000053 від 15.12.2016, №РН-п000002 від 06.02.2017. Тобто позивач здійснив поставку не на умовах договору, а на власний розсуд, тому до такої поставки не можуть застосовуватися положення договору щодо відповідальності за несвоєчасну оплату, в тому числі щодо стягнення інфляційних та річних (в обґрунтування такого висновку скаржник наводить Постанову ВСУ від 14.03.2018 р. у справі № 903/333/17: «У разі нездійснення покупцем попередньої оплати товару, зобов`язання продавця щодо поставки товару не виникало»).

- Судом здійснено початок перебігу періоду прострочення від дати видаткової накладної, що не передбачено умовами договору, а не з дати повідомлення про відвантаження.

- Висновок суду про зміну умов договору не відповідає умовам договору, оскільки всі зміни до договору повинні оформлюватися в письмовій формі.

- Судом не досліджено та не встановлено початок і закінчення перебігу 7-деного строку за п. 3 специфікації від 22.01.2016, тому неможливо визначити точну дату порушення зобов`язання. В рішенні суду по справі №904/2043/18 від 11.09.2018 такий факт також не встановлено, тому судове рішення №904/2043/18 не можна вважати преюдиційним у даній справі.

- В обґрунтування доводів апеляційної скарги стосовно здійснення позивачем поставки відповідно до специфікації від 10.03.2016 до договору, скаржник посилається на ті ж самі обставини.

- Суд надав невірну оцінку судовому рішенню по справі №904/2043/18, не дослідив та не встановив важливі обставини початку та закінчення перебігу строків оплати за специфікаціями, не застосував норми ст.ст. 253,254,530,610 ЦК України.

- Позивачем не надано будь-яких доказів в обґрунтування заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу, тому відповідач наголошує на відсутності підстав для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

3. Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

4. Рух справи у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 18.10.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.09.2021 у справі № 904/6332/21; вирішено здійснювати розгляд апеляційної скарги в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні ним рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення слід залишити без змін з таких підстав.

5. Встановлені судом та неоспорені обставини і відповідні їм правовідносини.

Відповідач за зустрічним позовом здійснив часткову оплату за поставлену за договором поставки продукцію, в загальному розмірі 1 675 927 грн. 36 коп., що підтверджується платіжними дорученнями.

Між Публічним акціонерним товариством "ДТЕК Павлоградвугілля" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Павлоградський завод технологічного обладнання" (постачальник) було укладено договір поставки № 942-ПУ від 29.07.2015.

До договору поставки № 1942-ПУ від 29.07.2015 сторонами укладено такі Специфікації: від 29.07.2015 на загальну суму 56 365 грн. 01 коп.; від 17.08.2015 на загальну суму 786 759 грн. 46 коп. з урахуванням Додаткової угоди від 16.10.2015; від 13.11.2015 на загальну суму 211 469 грн. 90 коп.; від 22.01.2016 на загальну суму 520 185 грн. 00 коп.; від 10.03.2016 на загальну суму 174 568 грн. 51 коп.; від 27.05.2016 на загальну суму 274 700 грн. 00 коп.

На виконання умов договору поставки ТОВ "Павлоградський завод технологічного обладнання" поставило, а ПрАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" прийняло продукцію (обладнання виробничо-технічного призначення) на загальну суму 1 828 308 грн. 55 коп., що підтверджується видатковими накладними.

Отже, неоплаченою залишилися продукція, яка була поставлена за такими видатковими накладними: № РН-п000002 від 06.02.2017 на суму 49 950 грн. 00 коп. за специфікацією від 22.01.2016; № РН-п000053 від 15.12.2016 на суму 39 960 грн. 00 коп. за специфікацією від 22.01.2016; № РН-п000047 від 14.11.2016 на суму 39 674 грн. 26 коп. за специфікацією від 10.03.2016; № РН-п000037 від 17.10.2016 на суму 120 675 грн. 00 коп. за специфікацією від 22.01.2016 (частково не оплачена на суму 22 796 грн. 93 коп.).

Таким чином, заборгованість позивача перед відповідачем за поставлену за договором поставки продукцію складає 152 381 грн. 19 коп. Доказів її оплати покупцем на користь постачальника суду не надано. У зв`язку з цим позовні вимоги за зустрічним позовом є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Вказане рішення суду набрало законної сили 05.10.2018, у зв`язку з чим на його примусове виконання було видано наказ від 05.10.2018 (а.с.41).

Постановою приватного виконавця Виконавчого округу Дніпропетровської області Осельським Є.С було винесено постанова про відкриття виконавчого провадження від 25.04.2019 щодо примусового виконання наказу № 904/2043/18 від 05.10.2018 (а.с.42).

Заборгованість в сумі 152 381 грн. 19 коп., стягнута рішенням Господарського суду Дніпропетровської області перебувала справа № 904/2043/18, була погашена відповідачем 03.05.2019, що підтверджується платіжним дорученням № 89 від 03.05.2019 на суму 154 604 грн. 18 коп., яке наявне в матеріалах справи (а.с.44).

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.09.2018 по справі № 904/2043/18 було виконано відповідачем 03.05.2019, у зв`язку з чим, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з листопада 2016 року по квітень 2019 року у сумі 39 585 грн. 10 коп., а також 3% річних за загальний період прострочення з 24.10.2016 по 03.05.2019 у сумі 10 790 грн. 15 коп. - до моменту повного погашення заборгованості, що і стало причиною виникнення спору.

6. Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

За приписами статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права

Так, згідно, рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України", яке є в силу статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" джерелом права, "право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 § 1 Конвенції, повинно тлумачитися в світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів ("Брумареску проти Румунії", § 61)".

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії (постанови Верховного Суду від 03.08.2021 у справі № 904/2425/20, від 27.07.2021 по справі № 910/6161/20, від 27.07.2021 по справі № 910/4436/19, від 29.06.2021 по справі № 910/11287/16, від 18.06.2021 по справі № 910/16898/19 та ін.).

Таким чином, із наведеного вбачається, що загальна заборгованість Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" (відповідач) перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Павлоградський завод технологічного обладнання" (позивач) за договором поставки № 942-ПУ від 29.07.2015 встановлена рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 11.09.2018 по справі № 904/2043/18 становила 152 381 грн. 19 коп., як вірно встановлено господарським судом.

У відповідності до статей 173, 175 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Умовами договору передбачено строки, розмір та порядок оплати поставленого товару.

Судом встановлено, що сторони під час поставки товару за видатковими накладними від 17.10.2016, 14.11.2016, від 15.12.2016 та від 06.02.2017 відішли від умов договору згідно Специфікацій від 22.01.2016 та від 10.03.2016. При цьому, умови вказаних специфікацій не були виконані як позивачем так і відповідачем.

Так, відповідачем (покупцем) не виконано умов щодо передоплати в розмірі 50% вартості товару протягом 7 календарних днів з дати підписання сторонами специфікації, позивачем (постачальником) була здійснена поставка товару за специфікаціями від 22.01.2016 та від 10.03.2016 на підставі видаткових накладних № РН-п000002 від 06.02.2017 на суму 49 950 грн. 00 коп. за специфікацією від 22.01.2016; № РН-п000053 від 15.12.2016 на суму 39 960 грн. 00 коп. за специфікацією від 22.01.2016; № РН-п000047 від 14.11.2016 на суму 39 674 грн. 26 коп. за специфікацією від 10.03.2016; № РН-п000037 від 17.10.2016 на суму 120 675 грн. 00 коп. за специфікацією від 22.01.2016.

В свою чергу, позивачем також не були виконані умови специфікацій від 22.01.2016 та від 10.03.2016, оскільки не було письмового повідомлення відповідача про готовність продукції до відвантаження (протилежного матеріали справи не містять, сторонами не спростовано факт їх відсутності).

Проте судом встановлено факт здійснення поставки товару за вище згаданими специфікаціями.

Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

На думку колегії суддів, враховуючи факт взаємного відступлення сторін від умов договору, строк оплати поставленого за вказаними вище видатковими накладними товару на залишкову суму 152 381 грн. 19 коп. сторонами не було узгоджено, суд дійшов обґрунтованого висновку, що такий товар підлягав оплаті після його прийняття у відповідності до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ця норма кореспондується з приписами частини першої статті 193 Господарського кодексу України.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст.ст. 610, 611 ЦК України).

Частиною 1 статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Отже, закон встановлює обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що граничним строком оплати товару за видатковими накладними від 17.10.2016, 14.11.2016, 15.12.2016 та від 06.02.2017 є 17.10.2016, 14.11.2016, 15.12.2016 та 06.02.2017 відповідно.

Суд наголошує, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Згідно із частиною 1 статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, стаття 599 цього Кодексу передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З аналізу вищевказаних норм закону слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду згідно постанови від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18.

Тобто у разі, коли судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Судом вірно встановлено, що обов`язок зі сплати відповідачем суми боргу виник у нього не на підставі судових рішень, а з договору № 1942-ПУ від 29.07.2015, укладеного між сторонами, умови якого порушив відповідач.

Так, судовим рішенням у справі № 904/2043/18 визначена належна до стягнення сума боргу, однак наявність судового рішення від 11.09.2018 не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України сум, обґрунтовано обчислених позивачем відповідно до приписів законодавства до моменту виконання рішення господарського суду боржником 03.05.2019.

За змістом позовних вимог ТОВ «Павлоградський завод технологічного обладнання» обчислено та заявлено до стягнення з відповідача інфляційні втрати та 3% річних за період з 03.05.2019.

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку, що стягнення інфляційних втрат та 3% річних нерозривно пов`язано зі сплатою основного боргу відповідно до формулювання частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України (боржник зобов`язаний сплатити не відсотки річних та інфляційні втрати, а саме суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції а також 3 % річних від простроченої суми).

Здійснивши перевірку розрахунку інфляційних втрат, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в сумі 39 585 грн. 10 коп.

Перевіривши розрахунок 3% річних суд встановив порушення позивачем порядку нарахування суми до стягнення, обґрунтовано вказавши, що до стягнення належить сума 10 786 грн. 08 коп., задовольнивши такі позовні вимоги частково.

Зважаючи на встановлені та підтверджені матеріалами справи обставини, перевіривши правильність застосування господарським судом норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість підстав для задоволення позовних вимог.

7. Мотиви відхилення кожного аргументу апеляційної скарги.

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про помилковість висновку суду в частині встановлення дати поставки, від якої слід обчислювати виникнення у покупця обов`язку з оплати, і, як наслідок, початку прострочення виконання зобов`язання як підстави для нарахування інфляційних втрат та 3%річних відповідно до ст. 625 ЦК України, з огляду на наступне.

Договір поставки товару за своєю правовою природою відноситься до двосторонніх, консенсуальних, оплатних договорів, укладення якого зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. У таких правовідносинах обов`язку продавця (постачальника) з передачі у власність (поставки) покупцю товару відповідає обов`язок покупця з прийняття та оплати цього товару.

Відповідно до п. 1.2 Договору поставки №1942-ПУ від 29.06.2015 року покупець зобов`язується прийняти та оплатити продукцію, що поставляється, відповідно до умов цього договору.

Згідно з п. 4.1 поставка продукції здійснюється в строки, узгоджені сторонами в специфікації.

Постачальник зобов`язаний надати покупцеві наступні документи, в тому числі видаткову накладну (п. 4.3 договору поставки). Вказані документи постачальник зобов`язаний надати покупцеві разом із продукцією, що постачається.

Датою поставки вважається дата, зазначена представником покупця на товаророзпорядчих документах, наданих постачальником (п. 4.5. договору).

Обставини справи свідчать, що сторони договору поставки у специфікаціях узгодили порядок оплати за товар - у формі попередньої оплати, а також встановили умови поставки товару - за заявками покупця після попередньої оплати.

Господарським судом встановлено, що під час здійснення поставки товару за видатковими накладними №РН-п000053, РН-п000002, РН-п000047, РН-п000037 як покупець, так і постачальник відійшли від узгоджених ними умов договору поставки.

Позивачем виконано умови договору щодо поставки товару, що підтверджується, зокрема, видатковими накладними, які містяться в матеріалах справи.

Товаророзпорядчі документи на товар підписані представниками сторін покупця та продавця без зауважень, товар прийнято покупцем без зауважень, факт постачання товару відповідачем не заперечується.

Враховуючи вказані умови договору поставки, дослідивши видаткові накладні як докази поставки товару, апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Первинні документи, які складені на виконання умов договору та підтверджують факт поставки товару покупцеві мають відповідати вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 (далі - Положення № 88), Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Мінтрансу України від 14.10.1997 № 363 (далі - Правила № 363).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції, чинній на момент складання спірних первинних документів) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Згідно із п. 2.4, 2.5 Положення № 88 первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Дослідивши надані позивачем видаткові накладні №РН-п000053, №РН-п000002, №РН-п000047, №РН-п000037, апеляційний господарський суд встановив, що ці видаткові накладні відповідають наведеним вище вимогам законодавства щодо оформлення первинних документів, і містять всі необхідні дані, (П.І.Б.) та посади особи, яка підписала ці видаткові накладні від підприємства відповідача. Відтак, колегія суддів вважає доведеними належним чином в розумінні ст.ст.73,74 ГПК України обставини здійснення поставки товару:

- за видатковою накладною РН-п000037 від 17.10.2016 - відповідно датою поставки є 17.10.2016 року;

- за видатковою накладною РН-п000047 від 14.11.2016 - відповідно датою поставки є 14.11.2016 року;

- за видатковою накладною №РН-п000053 від 15.12.2016 - відповідно датою поставки є 15.12.2016 року;

- за видатковою накладною №РН-п000002 від 06.02.2017 - відповідно датою поставки є 06.02.2017 року.

Таким чином, оскільки строк оплати поставленого за вказаними вище видатковими накладними товару на залишкову суму 152 381 грн. 19 коп. сторонами не було встановлено у зв`язку з встановленими судом обставинами відступленням обома сторонами від умов договору поставки, що не заперечується сторонами, то такий товар підлягав оплаті після його прийняття у відповідності до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України.

Тобто, строк оплати є таким, що настав, відповідно 17.10.2016, 14.11.2016, 15.12.2016, 06.02.2017р.

На думку колегії суддів, господарським судом правомірно здійснено початок перебігу періоду прострочення від дати видаткової накладної, проте доводи апеляційної скарги відхиляються, як необґрунтовані. Доводами апеляційної скарги не спростовано факт відступлення від умов специфікації, що не звільняє відповідача від обов`язку оплатити придбаний товар. За таких обставин умови специфікації не можуть бути застосовані.

Всі інші доводи скаржника зводяться до незгоди з судовим рішенням в частині визначення строків виникнення у відповідача обв`язку з оплати і, відповідно, початку прострочення виконання зобов`язання, спростовуються матеріалами справи і відхиляються апеляційним господарським судом.

Стосовно доводів апеляційної скарги про відсутність підстав для задоволення вимог про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає, що витрати на професійну правничу допомогу не стягувались, довід безпідставний.

За результатами перегляду справи № 904/2572/20, колегія суддів встановила відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги. За встановлених обставин апеляційний господарський суд відхиляє доводи скаржника у зв`язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю.

8. Коли і ким були порушені, оспорені або невизнані права чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду.

Право скаржника не порушено.

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Під час перегляду справи апеляційним господарським судом доводи апеляційної скарги не підтвердились, скаржником висновки місцевого господарського суду не спростовано, тому колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.09.2021 у справі № 904/6332/21 без змін.

10.Судові витрати.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.09.2021 у справі № 904/6332/21 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.09.2021 у справі № 904/6332/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 287 ГПК України.

Головуючий суддя Л.М. Білецька

Суддя Ю.Б. Парусніков

Суддя А.Є. Чередко