Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.11.2021 м. Івано-ФранківськСправа № 909/655/21

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Кобецької С. М., секретар судового засідання Савчин Т.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Фізичної особи-підприємця Присяжної Оксани Ярославівни,

АДРЕСА_1 ;

поштова адреса: АДРЕСА_2 ;

до відповідача: Приватного підприємства Фірма "Назіс",

вул. Мазепи, буд. 298 А, м. Коломия, Івано-Франківська область, 78203;

про стягнення 290 858,22 грн,

за участю:

від позивача: Савчук Мирослава Ігорівна - адвокат, (ордер серія АТ №1000831 від 05.07.2021; посвідчення №712 від 07.12.2017);

від відповідача: Святненко Сергій Володимирович - адвокат, (ордер серія ІФ №016174 від 10.08.2021; свідоцтво №915 від 26.06.2012).

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Присяжна Оксана Ярославівна звернулась до Господарського суду Івано-Франківської області з позовною заявою до Приватного підприємства Фірма "Назіс" про стягнення орендної плати в розмірі 290 858,22 грн.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 27.07.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

В судовому засіданні 28.10.2021 оголошувалась перерва до 25.11.2021.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги. Вказує на: - передачу 14.06.2018 позивачем відповідачу в строкове платне користування нерухоме майно - частину веж пунктів радіоантен на підставі договорів оренди нерухомого майна №7-2018 mg, №8-2018 sk від 14.06.2018, примірники яких втрачено позивачем, про що складено акт від 01.03.2021; - систематичну часткову сплату відповідачем впродовж 2018-2019 в т. ч. у 2021 орендної плати та витрат за спожиту електроенергію, згідно договорів №7-2018 mg, №8-2018 sk від 14.06.2018, що підтверджує виписками АТ КБ "Приват Банк", АТ "Унівесал Банк" за період 01.01.2018 по 29.06.2021; - несплату відповідачем в повному обсязі орендної плати та витрат за спожиту електроенергію на суму 290 858,22 грн, яка визнана самим відповідачем у підписаному сторонами акті звірки взаємних розрахунків станом на 01.02.2021. Просить суд захистити порушене відповідачем право позивача шляхом стягнення в судовому порядку 290 858,22грн. Позовні вимоги обґрунтовує приписами статей 530, 610, 612 Цивільного кодексу України, статей 173, 174, 193, 222 Господарського кодексу України.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти позову. Зазначає, що позивачем не подано суду жодного доказу в підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог. Підписаний між сторонами акт звірки взаємних розрахунків станом на 01.02.2021 - вважає неналежним доказом для виникнення у відповідача обов"язку з оплати орендної плати в сумі 290 858,22 грн, позаяк у ньому відсутні посилання на будь-які договірні відносини та акти наданих послуг, що надавались позивачем відповідачу в період з 01.01.2019 по 01.02.2021. Просить суд відмовити в позові (відзив на позов вх№13101/21 від 23.08.2021).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників позивача та відповідача, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши в сукупності всі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд вважає позов таким, що підлягає до задоволення.

Фактичні обставини справи вказують на існування між сторонами договірних відносин оренди. Так, 28.09.2018, 26.10.2018, 31.10.2018, 29.11.2018, 24.12.2018 контрагент/відповідач перерахував на рахунок клієнта/позивача 106 250,90грн з призначенням платежу "за послуги з утримання обладнання; компенсація витрат за спожиту електроенергію за липень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2018 згідно договорів оренди нерухомого майна №7-2018 mg, №8-2018 sk від 14.06.2018" (виписка АТ КБ "Приват Банк" за період з 01.01.2018 по 31.12.2018, а.с.18-19).

Відповідно до виписки АТ КБ "Приват Банк" за період з 01.01.2019 по 11.03.2021 (а.с.20-21) 07.03.2019, 04.04.2019, 26.04.2019, 02.05.2019, 27.05.2019, 31.05.2019, 27.06.2019, 06.08.2019, 04.09.2019, 09.09.2019, 19.09.2019, 04.10.2019, 29.10.2019 ПП Фірмою "Назіс" перераховано на рахунок ФО-П Присяжної О.Я. грошові кошти в розмірі 299 458,20грн з призначенням платежу "за послуги з утримання обладнання; компенсація витрат за спожиту електроенергію за січень, лютий, березень, квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень 2019 згідно договорів оренди нерухомого майна №7-2018 mg, №8-2018 sk від 14.06.2018"

Згідно з інформацією АТ "Унівесал Банк" про рух коштів по рахунку ФО-П Присяжної О.Я. від 29.06.2021 (а.с.24-29) 28.01.2021 відповідачем перераховано позивачу 100 000,00грн з призначення платежу "за оренду нерухомого майна згідно договорів №7-2018 mg, №8-2018 sk від 14.06.2018".

У підписаному та скріпленому печатками сторін акті звірки взаємних розрахунків станом на 01.02.2021 (а.с.10) керівником ПП Фірма "Назіс" відображено рух коштів у бухгалтерському обліку підприємства за період 2019-2021 роки, а саме нарахування позивачем - 690 343,42 грн, сплату відповідачем - 399 485,20 грн, із залишком на користь позивача - 290 858,22 грн.

Актом від 01.03.2021 (а.с.39) ФО-П Присяжною О.Я. зафіксовано втрату оригіналів документів, зокрема договорів оренди нерухомого майна №7-2018 mg, №8-2018 sk від 14.06.2018 з додатками.

Листом від 02.04.2021 (а.с.31-37) позивач звертався до відповідача з пропозицією розстрочки погашення боргу за використання орендованого нерухомого майна. Доказів реагування відповідачем суду не пред"явлено.

Предметом судового розгляду є матеріально-правова вимога позивача до відповідача про стягнення орендної плати в сумі 290 858,22 грн.

Із змісту статті 11 Цивільного кодексу України вбачається, що цивільні права та обов`язки виникають зокрема, з договору.

Приписами статей 626, 627, 628, 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов"язковим для виконання сторонами.

Тобто, договір це юридичний факт, що виражає узгоджену волю сторін, спрямовану на досягнення конкретної мети.

Вірогідно в цьому спірному випадку, вчинені сторонами дії, які підтверджені наявними в матеріалах справи документальними доказами надають суду підстави для висновку про існування між сторонами правовідносини оренди до яких підлягають застосуванню загальні положення про найм (орендну) урегульовані параграфом 1 глави 58 Цивільного кодексу України, про оренду майна урегульовані параграфом 5 глави 30 Господарського кодексу України.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк (стаття 759 Цивільного кодексу України).

Частинами 1, 3, 6 статті 283 Господарського кодексу України обумовлено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Об"єктом оренди можуть бути нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення).

Згідно з частинами 1, 5 статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Орендна плата встановлюється у грошовій формі. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі (стаття 286 Господарського кодексу України).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 Цивільного кодексу України, стаття 173 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України, частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Відповідно до частин 1, 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення (пункту 2.1. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995).

Частиною 2 статті 1087 Цивільного кодексу України встановлено, що розрахунки між юридичними особами, а також розрахунки за участю фізичних осіб, пов`язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, провадяться в безготівковій формі. Розрахунки між цими особами можуть провадитися також готівкою, якщо інше не встановлено законом.

Засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні урегульовано Законом України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" та розробленою, відповідно до цього Закону, Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою правління Національного банку України №22 від 21.01.2004.

Платіжний інструмент - це засіб певної форми на паперовому, електронному чи іншому носії інформації, який використовується для ініціювання переказів. До платіжних інструментів належать документи на переказ та електронні платіжні засоби. Переказ коштів - це рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі (пункти 1.24., 1.31 статті 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні").

Відповідно до пункту 33.2 статті 33 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" платник несе відповідальність за відповідність інформації, зазначеної ним в документі на переказ, суті операції, щодо якої здійснюється цей переказ.

Реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу" (пункт 3.7. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті).

Отож, право на визначення призначення платежу та документів, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу належить виключно платнику. Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.03.2020 у справі №914/4101/15.

Платіжні інструменти (меморіальний ордер, платіжне доручення, доручення, платіжні вимоги, розрахункові чеки, інкасові доручення (розпорядження) - за своєю суттю є розрахунковими документами, тобто первинними документами, що підтверджують факт оплати товару у певній господарській операції.

При цьому, у разі здійснення між юридичними особами в їх господарській діяльності безготівкових розрахунків, доказом здійснення сплати є також і виписка банку з особового рахунку клієнта.

Так, постановою правління Національного банку України № 75 від 04.07.2018 затверджено Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України. Це Положення розроблене відповідно до Законів України "Про Національний банк України", "Про банки і банківську діяльність", "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та основних принципів міжнародних стандартів фінансової звітності.

Відповідно до підпункту 14 пункту 3, пунктів 41, 42, 57, 59, 60, 62 цього Положення підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи, які містять відомості про операцію. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Інформація, що міститься в прийнятих для обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться та обов"язково складаються банком на паперових носіях або в електронній формі. Особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Таким чином, аналіз вищенаведених норм чинного законодавства дає підстави для висновку про те, що банківські виписки з особових рахунків клієнтів банку є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку особи (клієнта банку), вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Крім того банківська виписка з особового рахунку клієнта є не лише доказом здійснення оплати, а й підтверджує факт проведення такої операції банком, тобто є доказом дійсності цієї операції. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 11.03.2020 у справі №914/4101/15.

Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтери підприємств звіряють облік господарських операцій. Акт звірки відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій, оскільки не є первинним документом в розумінні статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Відсутність в акті звірки підписів керівників чи інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Така правова позиція дотримана у постановах Верховного Суду від 03.12.2020 у справі №904/1161/20, від 21.12.2020 у справі № 916/499/20.

Разом з тим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. При цьому чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем.

Підписання уповноваженою особою боржника акту звірки взаємних розрахунків, у якому зазначено розмір заборгованості та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником свого обов"язку зі сплати визначеної у акті звірки суми. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 916/2620/20, від 06.10.2021 у справі № 911/2731/20.

Поряд з цим, згідно з правовою позицією викладеною Верховним Судом у постанові від 21.05.2021 у справі 910/8861/20, для з`ясування правової природи як господарської операції (передача майна, виконання робіт, надання послуг, сплата коштів тощо), так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті операції. Зважаючи на принцип превалювання сутності над формою, судам слід з"ясувати фактичне здійснення господарської операції.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутись реальний рух активів суб"єкта, а сама по собі відсутність первинних документів чи недоліки в їх оформленні не можуть слугувати підставою для висновку про відсутність господарських операцій, якщо з інших даних вбачаються зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі платника у зв`язку з його господарською діяльністю. Така правова позиція дотримана у постановах Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 916/922/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18, від 14.12.2020 у справі №910/14900/19.

Так, при наданні правової кваліфікації спірним відносинам сторін судом встановлено, що: - у період з 28.09.2018 до 29.10.2019 та 28.01.2021 відповідач систематично перераховував на рахунок позивача грошові кошти з чітким зазначенням призначення платежу, в т. ч. з чіткою вказівкою на документи на підставі яких здійснювалось перерахування коштів - за оренду нерухомого майна; за послуги з утримання обладнання; компенсація витрат за спожиту електроенергію за липень - грудень 2018, січень - жовтень 2019 згідно договорів оренди нерухомого майна №7-2018 mg, №8-2018 sk від 14.06.2018; - актом звірки взаємних розрахунків станом на 01.02.2021 самим відповідачем визначено суми проведених ним часткових оплат, загальний розмір яких складає 399 458,20 грн та є тотожним сумам часткових оплат, зазначених у первинних документах - виписках АТ КБ "Приват Банк" за період з 01.01.2019 по 11.03.2021, АТ "Унівесал Банк" від 29.06.2021; - у акті звірки розрахунків станом на 01.02.2021, який підписано керівником ПП Фірма "Назіс" В.В.Назарук (відомості з ЄДРЮО ФО-П та ГФ) та ФО-П Присяжною О.Я., а підписи скріплені печатками товариства та підприємця, відповідачем погоджено та відображено сальдо (залишок) на користь позивача станом на 01.02.2021 в розмірі 290 858,22 грн, що є аналогічним сумі заявленій позивачем до стягнення. Отож, акт звірки розрахунків, який вчинено повноваженими особами, а відображена у ньому інформація підтверджена банківськими виписками, за переконанням суду є належним доказом в підтвердження наявності заборгованості відповідача, її розміру та відповідно визнання останнім такого боргу. А сама лише неможливість подання позивачем суду договорів з додатками через їх втрату (іншого судом не встановлено), за переконанням суду, не може слугувати підставою для висновку про відсутність між сторонами договірних відносин, як і не вказує на відсутність у відповідача невиконаного грошового зобов"язання, сума якого визначена самостійно останнім у акті звірки взаємних розрахунків станом 01.02.2021 та документально підтверджена перед судом. В свою чергу неподання відповідачем власних примірників договорів з додатками, відсутність яких в т. ч. не спростовано відповідачем - суперечить стандартам поведінки у цивільних правовідносинах, як добросовісність, розумність та справедливість (статті 3, 12 Цивільного кодексу України).

Пунктом 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України регламентовано, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Принципи справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як сутності права вцілому. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Основне призначення цього принципу полягає в наданні суду більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину. Загалом зміст цих принципів (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону.

Цивільне законодавство ґрунтується на вільному здійсненні цивільних прав, а також добросовісності учасників цивільних правовідносин при здійсненні цивільних прав і виконання обов`язків. Таким чином, особа не може отримувати переваги від недобросовісної поведінки.

З огляду на приписи частини 1 статті 9 Конституції України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 застосовується судами України, як частина національного законодавства, а практика Європейського суду з прав людини, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Статтею 6 Конвенції визначено право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції передбачено, що кожен чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Виходячи з аналізу вище викладеного та правових норм, визначених Господарським процесуальним кодексом України, Конституцією України, рішення господарського суду повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального, процесуального права та фактичними обставинами справи, достовірно встановленими судом, і не може ґрунтуватись на припущеннях.

Слід сказати, що алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить, насамперед, від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування у справі, який може змінюватися в процесі її розгляду. Така ж правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №910/4994/18.

З огляду на вимоги частин 1,3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обов`язок із доказування слід розуміти, як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 76, частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування. Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування (частина 1 статті 79 Господарського процесуального кодексу України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (частини 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи вище сказане, суд приходить до висновку про наявність підстав для правового захисту інтересів позивача у межах цього спору шляхом задоволення позову.

Враховуючи приписи статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покласти на відповідача.

Керуючись статтею 1291 Конституції України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, статтями 73-79, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

позов Фізичної особи-підприємця Присяжної Оксани Ярославівни до відповідача Приватного підприємства Фірма "Назіс" про стягнення 290 858,22 грн - задовольнити.

Стягнути з Приватного підприємства Фірма "Назіс", вул. Мазепи, буд. 298 А, м. Коломия, Івано-Франківська область, 78203 (ідентифікаційний код 22174887) на користь Фізичної особи-підприємця Присяжної Оксани Ярославівни, АДРЕСА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 290 858,22 грн (двісті дев"яносто тисяч вісімсот п"ятдесят вісім грн 22 коп.) - боргу, 4 362,87 грн (чотири тисячі триста шістдесят дві грн 87 коп.) - судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне рішення складено 06.12.2021

Суддя С.Кобецька