ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" листопада 2021 р. Справа№ 911/702/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Барсук М.А.

Руденко М.А.

при секретарі судового засідання Денисевич К.Ю.,

за участю представників:

від позивача - не прибув;

від відповідача - не прибув;

від третьої особи - Фізичної особи-підприємця Боберської Тетяни Іванівни - не прибув;

від третьої особи - Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" - Гнатишак О.В., довіреність від 01.08.2019 №3476-К-Н-О,

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Кушніра Олександра Андрійовича на рішення Господарського суду Київської області від 08.09.2021 у справі №911/702/21 (суддя Саванчук С.О.) за позовом Фізичної особи-підприємця Боберського Андрія Миколайовича до Фізичної особи-підприємця Кушніра Олександра Андрійовича, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Фізична особа-підприємець Боберська Тетяна Іванівна та Акціонерне товариство Комерційний Банк "Приватбанк" про повернення безпідставно отриманих коштів.

ВСТАНОВИВ наступне.

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява (Фізичної особи-підприємця Боберського Андрія Миколайовича до Фізичної особи-підприємця Кушніра Олександра Андрійовича про повернення безпідставно отриманих коштів в сумі 376 858,36 грн., 3 % річних в сумі 29 085, 21 грн. та інфляційних в сумі 64 911,85 грн.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на протиправність утримання відповідачем перерахованих йому помилково грошових коштів.

Рішенням Господарського суду Київської області від 08.09.2021 у справі №911/702/21 позов задоволено частково, стягнуто з Фізичної особи-підприємця Кушніра Олександра Андрійовича на користь Фізичної особи-підприємця Боберського Андрія Миколайовича 376858,36 грн. безпідставно отриманих грошових коштів, 5652,87 грн. судового збору, 13606,80 грн. витрат на професійну правничу допомогу, в іншій частині позову відмовлено.

Так, враховуючи те, що Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" своїм листом підтвердило помилковість перерахування грошових коштів від абонентів позивача (http://secure.privatbank.ua/kopiyka) на розрахунковий рахунок відповідача за період 21.05.2018 по 09.08.2018 у розмірі 376858,36 грн., а також що між сторонами відсутні будь-які правовідносини, та відповідачем не доведено належними та допустимими доказами наявність правової підстави для отримання спірних грошових коштів від абонентів позивача або того, що зазначені грошові кошти є оплатою послуг абонентів саме відповідача (Аpelsin.net), суд дійшов висновку про наявність підстав для повернення безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 376858,36 грн.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на рішення у справі №910/1331/20, в якому, за його доводами, встановлено відсутність підтвердження права позивача на кошти, зараховані на рахунок відповідача.

Представник третьої особи - Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" в судовому засіданні заперечив проти вимог апеляційної скарги та просив залишити оскаржуване рішення без змін.

Сторони та третя особа - Фізична особа-підприємець Боберська Тетяна Іванівна не скористалися правом на участь своїх представників в судовому засіданні, хоча про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення.

Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутніми у даному судовому засіданні від відповідача та третьої особи до суду не надійшло.

В свою чергу, від позивача надійшла заява про розгляд справи без участі його представника.

Слід також зазначити, що явка представників сторін та третіх осіб не визнавалася обов`язковою, певних пояснень суд не витребував.

Враховуючи належне повідомлення вказаних осіб, а також з урахуванням того, що неявка їх представників в судове засідання не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, вона розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

За доводами позивача, між ним та Акціонерним товариством Комерційний банк "Привабанк" укладено договір про прийом платежів через термінали самообслуговування ПриватБанку, каси Pryvat24.

Позивач зазначає, що власний примірник договору ним втрачено.

До матеріалів справи відповідного договору не надано, проте враховуючи відсутність заперечень з боку Акціонерного товариства Комерційний Банк "Привабанк" щодо обставин укладення вказаного договору, колегія суддів вважає відсутніми підстави для висновку щодо неукладеності наведеного правочину.

Позивач 21 травня 2018 року звернувся до банку із заявою, в якій просив здійснювати з 22.05.2018 переказ коштів від абонентів на інший розрахунковий рахунок, а саме: "ФОП Боберська Тетяна Іванівна, ...Ідентифікаційний код: НОМЕР_1 , р/р: НОМЕР_2 в "ПриватБанк", МФО 321842".

Згодом, а саме 10.08.2018 позивач звернувся до Банку з листом (т.1, а.с.12) в якому вказав, що ним в листі, направленому 21.05.2018, була допущена помилка в реквізитах, а саме невірно вказано номер рахунку та МФО. Як вказано позивачем у листі, кошти від клієнтів позивача за період з 22.05.2018 - 09.08.2018 згідно договору про прийом платежів до нього не поступали, а тому позивач просив кошти за вказаний період перерахувати на вірні реквізити, а саме: ФОП Боберська Тетяна Іванівна, ЄДРПОУ/ІПН НОМЕР_1 , п/р НОМЕР_3 , МФО 325321.

У відповіді на звернення від 29.08.2018 №20.1.0.0.0/7-180829/2072 банк зазначив, що не виявив порушень зі свого боку, оскільки перерахування коштів на інший рахунок здійснювалося за заявою позивача.

При цьому, в матеріалах даної справи наявний лист банку від 09.08.2018 №20.1.0.0.0/720180809/3777, адресований відповідачу, в якому повідомляється про помилкове перерахування коштів за період з 21.05.2018 по 09.08.2018 на рахунок вказаної особи (НОМЕР_2, МФО 321842) на загальну суму 376 858,36 грн., з вимогою про повернення цих коштів на рахунок банку.

Відповідачем кошти у розмірі 376 858,36 грн. повернуті не були, що і стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Як вже було вказано, місцевим господарським судом вимоги позивача були задоволені частково на суму 376 858,36 грн., в свою чергу, у стягненні 3 % річних в сумі 29 085, 21 грн. та інфляційних в сумі 64 911,85 грн. відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вказаних вимог не оскаржується жодною із сторін, а тому враховуючи вимоги ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення 376 858,36 грн. безпідставно набутих відповідачем коштів, з огляду на наступне.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова частини першої названої статті звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 19.12.2018 у справі № 922/318/18, від 01.04. 2019 у справі № 904/2444/18, від 25.02.2020 у справі №910/5241/16.

Крім цього, у постанові Верховного Суду від 25.02.2020 у справі №905/2248/18 зазначено, що зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов: - набуття або збереження майна, це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути з її володіння; - мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи, тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; - обов`язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи, тобто, мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до абз. 2 п.п. 1.24 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Згідно абз. 2 п.п. 1.23 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" неналежним отримувачем є особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази існування між сторонами будь-яких господарських правовідносин, на підставі яких у позивача існує обов`язок по перерахуванню відповідачу грошових коштів у розмірі 376 858,36 грн., суд першої інстанції дійшов вірного висновку про набуття відповідачем вказаних коштів без достатньої правової підстави, у розумінні статті 1212 Цивільного кодексу України, та відповідно наявність у нього обов`язку з їх повернення позивачу.

Доводи відповідача про те, що він займається діяльністю у сфері інформаційних технологій і комп`ютерних систем та на його рахунок поступають грошові кошти від абонентів інтернет провайдера Apelsin.net, не можуть бути підставою для висновку про набуття них спірних коштів на відповідній правовій підставі, оскільки відповідачем не доведено того, що вказана сума у період з 21.05.2018 по 09.08.2018 була ним отримана він абонентів на підставі укладених з ними договорів, а не внаслідок помилки позивача.

При цьому, слід зазначити, що передумовою здійснення банком переказу коштів на інший помилково визначений позивачем рахунок є оплати цих коштів абонентами саме позивачу, тобто такі кошти сплачувалися абонентами на користь саме позивача, а банк за вимогою останнього здійснював їх зарахування на інший рахунок.

Отже, наведене виключає можливість отримання відповідачем спірної суми коштів від власних абонентів та на відповідній правовій підставі.

Крім цього, банк у своєму листі відповідачу (від 09.08.2018 №20.1.0.0.0/720180809/3777) підтвердив обставини помилковості перерахування на його рахунок за період з 21.05.2018 по 09.08.2018 коштів у загальній сумі 376 858,36 грн., що також підтверджує відсутність підстави набуття їх відповідачем.

Наявність у Бориспільському УП ГУНП України в Київській області кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою Кушніра О.А. , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 189 Кримінального кодексу України, в якому Кушніра О.А. визнано потерпілим, наразі також не є підставою для відмови у задоволенні вимоги позивача про повернення йому коштів, з огляду на відсутність обвинувального вироку.

Стосовно доводів апелянта в частині встановлення в іншій справі №910/1331/20 обставин відсутності помилковості зарахування на рахунок відповідача платежів клієнтів, колегія суддів зазначає наступне.

У січні 2020 року Фізична особа-підприємець Боберський Андрій Миколайович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про стягнення 574 079, 09 грн.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що відповідач порушуючи вимоги статті 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" перерахував грошові кошти у розмірі 376 858,36 грн на рахунок неналежного отримувача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.07.2020 у справі №910/1331/20, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.11.2020, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Так, встановивши відсутність у діях відповідача (банку) порушень вимог законодавства в частині здійснення грошових переказів, у зв`язку з тим, що ним виконувалося доручення позивача про зарахування з 22.05.2018 грошових коштів, що надходять через термінали самообслуговування, за визначеними останнім банківськими реквізитами, судами відмовлено у задоволенні позовної вимоги про стягнення з банку 376 858,36 гривень.

Щодо висновку суду у справі №910/1331/20 про те, що позивачем, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не доведено факту помилковості зарахування цих грошових коштів на рахунок третьої особи-2 (ФОП Кушніра Олександра Андрійовича), колегія суддів зазначає наступне.

Так, преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Крім цього, згідно ч. 7 статті 75 Господарського процесуального кодексу України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку у судових рішеннях по справі №910/1331/20 судом була надана саме оцінка наявним у матеріалах справи доказам та обставинам щодо перерахування коштів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.09.2020 у справі №907/29/19 звернула увагу на те, що обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо.

Враховуючи наведене, зазначення у постанові Північного апеляційного господарського суду від 17.11.2020 у справі №910/1331/20 про недоведеність позивачем факту помилковості зарахування грошових коштів на рахунок третьої ФОП Кушніра Олександра Андрійовича, є правовою оцінкою, наданою судом обставинам щодо переказу коштів банком.

Таким чином, надана судами у справі №910/1331/20 оцінка доказам та обставинам щодо перерахування коштів не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у даній справі.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Стосовно клопотання позивача про покладення на відповідача витрат на правничу допомогу, понесених позивачем у суді апеляційної інстанції, в сумі 10 000 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу ).

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 вказано, що метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості: ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі статтею 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої та другої статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частина восьма статті 129 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Суд враховує, що вищезазначене клопотання було подане позивачем у межах строку, встановленого частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу у сумі 10 000,00 грн. заявник надав: договір про надання професійної правничої допомоги №10/12 від 10.12.2019, п. 6.1 якого встановлена фіксована сума гонорару у розмірі 10 000,00 грн., акт прийому - передачі від 12.11.2021.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18.

Відповідачем, в свою чергу, подані заперечення на заяву позивача про розподіл судових витрат, в яких він вказує, що розрахунок є необґрунтованим та таким, що не відповідає фактичній складності справи, а також не підтверджений належними доказами витрат на правничу допомогу.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21.05.2019 у справі № 903/390/18.

Колегія суддів зазначає, що доводи відповідача про необґрунтованість розрахунку та не підтвердженість його належними доказами витрат на правничу допомогу фактично є декларативним. Істинність тверджень відповідача щодо сум зазначених у клопотанні потребує доведенню у відповідності до вимог статей 73-79 ГПК України.

Таких доказів або обґрунтувань, у тому числі розрахунків, які свідчили б про неспівмірність та/або нерозумність та/або нереальність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката до цієї справи, відповідач не надав.

З огляду на наведене, виходячи із загальних засад господарського законодавства щодо принципів диспозитивності, змагальності сторін, рівності усіх учасників, зважаючи на надані заявником документи, які є належними та допустимими доказами з огляду на приписи статей 76, 77 ГПК України, враховуючи всі аспекти та характер спірних правовідносин у справі, Суд вважає, що заявлені позивачем витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000, 00 грн. аргументовано та доказово не спростовані відповідачем та відповідають встановленим критеріям.

Таким чином, враховуючи наведені положення процесуального законодавства та беручи до уваги підтверджений матеріалами справи факт надання адвокатом професійної правничої допомоги у цій справі в суді апеляційної інстанції на суму 10 000 грн., необхідність отримання якої позивачем була зумовлена зверненням відповідача до апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, а також враховуючи дії відповідача по немоверенню безпідставно отриманих коштів, що мало наслідком звернення позивача до суду з даним позовом, колегія суддів дійшла висновку про покладення вказаних витрат на відповідача.

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Кушніра Олександра Андрійовича залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 08.09.2021 у справі №911/702/21 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Кушніра Олександра Андрійовича на користь Фізичної особи-підприємця Боберського Андрія Миколайовича 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

4. Доручити Господарському суду Київської області видати відповідний наказ.

5. Поновити дію рішення Господарського суду Київської області від 08.09.2021 у справі №911/702/21.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 06.12.2021 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Барсук

М.А. Руденко