ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Чернівці

23 листопада 2021 року Справа № 926/2774/21

Господарський суд Чернівецької області у складі головуючого судді Марущака І.В.,

за участю секретаря судового засідання Гливко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні загального позовного провадження справу

за позовом Фермерського господарства «Альфа-2» (60144, Чернівецька область, Дністровський район, с. Іванівці, пров. І. Франка, 5, код 22852436)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_1 (с. Іванівці, Дністровський район, Чернівецька область, 60144)

до Кельменецької селищної ради (60100, Чернівецька область, Дністровський район, смт. Кельменці, пл. Центральна, 4, код 04417010)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - державний реєстратор прав на нерухоме майно Кельменецької селищної ради Ротар Василь Миколайович (АДРЕСА_2)

про визнання права постійного користування земельною ділянкою

представники:

від позивача - адвокат Гінгуляк О.М.;

від відповідача - не з`явився;

від третьої особи на стороні позивача - не з`явився;

від третьої особи на стороні відповідача - не з`явився.

І. Стислий виклад позовних вимог.

Фермерське господарство «Альфа-2» звернулося до Господарського суду Чернівецької області з позовом до Кельменецької селищної ради, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просило визнати право постійного користування земельною ділянкою площею 17,5 га, кадастровий номер :01:003:0205, місце розташування: Чернівецька область, Дністровський район, с. Іванівці, урочище «Від Селища», яка надана в постійне користування ОСОБА_1 для ведення селянського (фермерського) господарства, що підтверджується державним актом на право постійного користування серії ЧВ № 000763 від 12.07.1996 за реєстровим № 12, за Фермерським господарством «Альфа-2», код 22852436, що зареєстроване за адресою: Чернівецька область, Дністровський район, с. Іванівці, пров. І.Франка, 5 .

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що згідно Розпорядження Кельменецької районної державної адміністрації від 29.04.1996 року за №76 «Про надання земельних ділянок для ведення селянських/фермерських господарств» земельну ділянку загальною площею 17,5 га надано в постійне користування для ведення селянського/фермерського господарства ОСОБА_1 , на підставі чого було видано Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою від 12.07.1996.

Громадянином ОСОБА_1 20.12.1996 здійснено державну реєстрацію Фермерського господарства «Альфа-2», яке по сьогодні використовує вищезазначену земельну ділянку та своєчасно сплачує податки за підприємницьку діяльність в тому числі плату за землю.

17.06.2021 Фермерське господарство «Альфа-2» в особі керівника Харабари І.І. звернулося до державного реєстратора прав на нерухоме майно Кельменецької селищної ради про внесення змін до державного реєстру речових прав на нерухоме майно в частині зміни користувача земельної ділянки площею 17,5 га з ОСОБА_1 на ФГ «Альфа-2», оскільки вважає, що саме господарство є користувачем даної ділянки, так як останнє сплачує податки за землю, обробляє та використовує її.

Рішенням державного реєстратора Ротаря Василя Миколайовича від 24.06.2021 №58922497 відмовлено у реєстрації права постійного користування земельною ділянкою за ФГ «Альфа-2» з підстав звернення неналежної особи за вчиненням реєстраційної дії.

Державний реєстратор не визнає право постійного користування земельною ділянкою за ФГ «Альфа-2», що стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що чинним законодавством не передбачено реєстрацію права постійного користування земельною ділянкою за юридичною особою - фермерським господарством.

Також вважає, що для виникнення у ФГ «Альфа-2» статусу законного землекористувача, така земельна ділянка повинна перебувати у власності одного з членів фермерського господарства.

У письмових поясненнях державний реєстратор Ротар В.М. просить у задоволенні позову відмовити з підстав зазначених у відзиві, натомість ОСОБА_1 у своїх поясненнях просить позов задовольнити.

ІІ. Процесуальні дії у справі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.07.2021 вказану позовну заяву передано до провадження судді Марущака І.В.

Ухвалою від 07.07.2021 позовну заяву Фермерського господарства «Альфа-2» залишено без руху через її не відповідність вимогам ч. 3 ст. 162 ГПК України.

Після усунення недоліків позову ухвалою суду 23.07.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання на 12.08.2021 та установлено відповідачу строк для подання відзиву на позов.

Судове засідання 12.08.2021 не відбулося у зв`язку з перебуванням судді Марущака І.В. в черговій щорічній відпустці, про що учасники справи були сповіщені повідомленням керівника апарату Господарського суду Чернівецької області про неможливість проведення судового засідання.

17.08.2021 від відповідача до суду надійшов відзив на позов, в якому він проти позову заперечив та просив відмовити в його задоволенні.

Ухвалою суду від 18.08.2021 призначено розгляд справи у підготовчому судовому засіданні на 31.08.2021.

За клопотанням представника позивача суд ухвалою від 31.08.2021 залучив до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: на стороні позивача - ОСОБА_1 ; на стороні відповідача - державного реєстратора прав на нерухоме майно Кельменецької селищної ради Ротаря Василя Миколайовича, в зв`язку з чим продовжив строк підготовчого провадження та відклав розгляд справи у підготовчому засіданні до 12.10.2021. Водночас суд запропонував третім особам до наступного підготовчого засідання надати суду пояснення по суті позову.

05.10.2021 від державного реєстратора Ротаря В.М. до суду надійшли пояснення на позов, в яких він просить відмовити у задоволенні позову, справу розглянути без його участі.

До початку судового засідання 12.10.2021 третьою особою ОСОБА_1 подано заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Крім того, 12.10.2021 представником позивача подано відповідь на відзив та клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, в якому останній просить суд долучити до матеріалів справи №926/2774/21 витяг з ЄДРПОУ від 04.10.2021, відповідно до якого правонаступником Івановецької сільської ради є Кельменецька селищна рада.

У судовому засіданні 12.10.2021 представник позивача подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій виклав позовні вимоги в такій редакції: «Визнати право постійного користування земельною ділянкою площею 17,5 га, кадастровий номер :01:003:0205, місце розташування: Чернівецька область, Дністровський район, с. Іванівці, урочище «Від Селища», яка надана в постійне користування ОСОБА_1 для ведення селянського (фермерського) господарства, що підтверджується державним актом на право постійного користування серії ЧВ № 000763 від 12.07.1996 за реєстровим № 12, за Фермерським господарством «Альфа-2», код 22852436, що зареєстроване за адресою: Чернівецька область, Дністровський район, с. Іванівці, пров. І.Франка, 5. До заяви додано докази її направлення відповідачу листом з описом вкладення 12.10.2021.

Ухвалою від 12.10.2021 суд вирішив прийняти до розгляду заяву про уточнення позовних вимог від 12.10.2021, у зв`язку з чим відкласти розгляд справи на 10.11.2021.

За наслідками підготовчого засідання суд постановив ухвалу від 10.11.2021 про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 23.11.2021.

У судове засідання 23.11.2021 відповідач та треті особи явку своїх представників не забезпечили, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи по суті, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення. Суд зауважує, що ними були подані заяви про розгляд справи без їх участі.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно із пунктом 1 частини третьої цієї статті ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

За таких обставин суд вирішив за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні без участі представників відповідача та третіх осіб.

Суд заслухав вступне слово представника позивача, який позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, судові витрати залишити за позивачем. Далі суд перейшов до дослідження матеріалів справи.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом.

З`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд установив таке.

Розпорядженням Кельменецької районної державної адміністрації від 29.04.1996 №76 ОСОБА_1 для ведення селянського (фермерського) господарства надано у постійне користування земельну ділянку площею 17,5 га в с.Іванівці.

12.07.1996 на підставі вищевказаного розпорядження ОСОБА_1 видано Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії І-ЧВ № 000763.

Державну реєстрацію ФГ «Альфа-2» здійснено 20.12.1996, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи серія А00 №783672.

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 27.11.2020 керівником ФГ «Альфа-2» є Харабара Ігор Іванович.

Кельменецькою селищною радою Івановецького старостинского округу Дністровського району Чернівецької області 16.04.2021 фермерському господарству «Альфа-2» видано довідку №70, з якої встановлено, що фермерське господарство «Альфа-2» є користувачем земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства площею 17,5 га, кадастровий номер :01:003:0205, в період з 1996 року по теперішній час.

За даними державної статистичної звітності за формою №4-сг «Посівні площі сільськогосподарських культур» у власності та користуванні ФГ «Альфа-2» у 2012-2017 роках було 17,5 га сільськогосподарських угідь, згідно листа відділу статистики у Кельменецькому районі від 11.09.2017 №21-108/72.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 14.05.2021 земельна ділянка площею 17,5 га, (кадастровий номер :01:003:0205) перебуває у власності територіальної громади села Іванівці в особі Івановецької сільської ради та передана у постійне користування, правокористувач - ОСОБА_1 .

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-017 від 19.12.2017 з кадастровим планом земельної ділянки (додаток до витягу), земельна ділянка площею 17,5 га в с. Іванівці Кельменецького району, кадастровий номер :01:003:0205, комунальної власності, надана у постійне користування ОСОБА_1 для ведення селянського (фермерського) господарства на підставі Державного акту серії Ш-ЧВ № 000763 від 12.07.1996.

17.06.2021 ФГ «Альфа-2» звернулося до Кельменецької селищної ради з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме права постійного користування земельною ділянкою площею 17,5 га (кадастровий номер :01:003:0205).

24.06.2021 державний реєстратор прав на нерухоме майно Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області Ротар Василь Миколайович відмовив ФГ «Альфа-2» у реєстрації права постійного користування за спірною земельною ділянкою, вказуючи на те, що з відповідною заявою звернулася неналежна особа, оскільки правокористувачем є ОСОБА_1 .

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 04.10.2021 правонаступником Івановецької сільської ради є Кельменецька селищна рада Дністровського району Чернівецької області.

ІV. Мотиви, якими керується суд, та застосоване ним законодавство.

Встановивши фактичні обставини, суд дійшов висновку, що предметом позову у цій справі є визнання за фермерським господарством «Альфа-2» права постійного користування земельною ділянкою.

Згідно із частиною першою статті 51 Земельного кодексу України (у редакції чинній на момент створення ФГ «Альфа-2») громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подають до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписує голова створюваного селянського (фермерського) господарства.

Відповідно до положень статті 7 Земельного кодексу України (у редакції чинній на момент створення ФГ «Альфа-2») користування землею може бути постійним або тимчасовим. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.

Згідно із частиною першою статті 23 Земельного кодексу України (у редакції чинній на момент створення ФГ «Альфа-2») право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Аналіз наведених норм права, які діяли на момент створення позивача, вказує на те, що земельна ділянка на праві постійного землекористування для ведення селянського (фермерського) господарства надавалася не громадянину України, а спеціальному суб`єкту - голові створеного селянського (фермерського) господарства.

Такий правовий висновок міститься в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.03.2021 у справі №917/1982/19.

Відповідно до частин першої, другої статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року N 2009-XII "Про селянське (фермерське) господарство" (який втратив чинність 29 липня 2003 року) - з моменту набрання чинності Законом України від 19 червня 2003 року N 973-IV "Про фермерське господарство") після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку, тобто за місцем розташування земельної ділянки. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи.

Законодавством, чинним до 2003 року, було передбачено одержання земельної ділянки як обов`язкової умови для набуття правосуб`єктності селянського (фермерського) господарства як юридичної особи. Водночас, одержання громадянином державного акта, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення селянського (фермерського) господарства, зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації селянського (фермерського) господарства. Тобто, закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення селянського (фермерського) господарства, без створення такого селянського (фермермького) господарства (така правова позиція викладена Великою Палатою верховного Суду в постанові від 23.06.2020 у справі №922/989/18).

19 червня 2003 року прийнято новий Закон України N 937-IV "Про фермерське господарство" (далі - Закон N 937-IV), яким Закон України "Про селянське (фермерське) господарство" N 2009-XII визнано таким, що втратив чинність.

У статті 1 Закону N 937-IV вказано, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

Згідно із частиною першою статті 5, частиною першою статті 7 Закону N937-IV право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

Фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою (стаття 8 Закону N 937-IV).

Отже, й на сьогодні можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.

Фермерське господарство (у будь-якій його формі) ініціюється для подальшої діяльності з виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, з метою отримання прибутку, що відповідає наведеному у статті 42 Господарського кодексу України визначенню підприємництва як самостійної, ініціативної, систематичної, на власний ризик господарської діяльності, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Формування програми діяльності, залучення матеріально-технічних, фінансових та інші види ресурсів, використання яких не обмежено законом, є складовими елементами здійснення підприємницької діяльності в розумінні статті 44 Господарського кодексу України. При цьому можливість реалізації громадянином права на здійснення підприємницької діяльності у вигляді фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) громадянину земельних ділянок відповідного цільового призначення.

Ураховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також правові наслідки використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Суб`єктом такого використання може бути особа - суб`єкт господарювання за статтею 55 Господарського кодексу України.

Аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в постанові від 01 квітня 2020 року у справі N 320/5724/17 (провадження N 14-385цс19).

З аналізу приписів статей 1, 5, 7, 8 Закону N 937-IV слід зробити висновок, що після отримання земельної ділянки фермерське господарство має бути зареєстроване у встановленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи.

З цього часу обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства.

Верховний Суд України, застосовуючи приписи статей 9, 11, 14, 16, 17, 18 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" N 2009-XII, який був чинним до 29 липня 2003 року, та статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону N 937-IV, який набрав чинності 29 липня 2003 року, вважав, що після укладення договору тимчасового користування землею, у тому числі на умовах оренди, фермерське господарство з дати державної реєстрації набуває статусу юридичної особи, та з цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась (див. ухвали Верховного Суду України від 24 жовтня 2007 року у справі N 6-20859св07, від 10 жовтня).

Така практика застосування норм права щодо фактичної заміни у правовідносинах користування земельними ділянками орендаря й переходу обов`язків землекористувача земельних ділянок до фермерського господарства з дня його державної реєстрації є сталою та підтримується Великою Палатою Верховного Суду (див. аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 13 березня 2018 року у справі N 348/992/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі N 317/2520/15-ц, від 22 серпня 2018 року у справі N 606/2032/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі N 677/1865/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі N 272/1652/14-ц, від 12 грудня 2018 року у справі N 704/29/17-ц, 16 січня 2019 року у справі N 695/1275/17 та у справі N 483/1863/17, від 27 березня 2019 року у справі N 574/381/17-ц, від 03 квітня 2019 року у справі N 628/776/18).

Суд вважає, що з моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) та набуття ним прав юридичної особи таке господарство на основі норм права набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що у відносинах, а також спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства, якому була передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа - голова чи керівник фермерського господарства, а фермерське господарство як юридична особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі N 615/2197/15-ц (провадження N 14-533цс18).

Право користування земельною ділянкою може бути припинено лише з певних підстав, закріплених у законодавстві.

У пункті 7.27 постанови від 05 листопада 2019 року у справі N 906/392/18 (провадження N 12-57гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених у статті 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним.

Відповідно до приписів частини першої статті 27 Земельного кодексу України (у редакції Закону від 13 березня 1992 року), яка діяла до 01 січня 2002 року, право користування земельною ділянкою або її частиною припиняється у разі: 1) добровільної відмови від земельної ділянки; 2) закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; 3) припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства; 4) систематичного невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати в строки, визначені договором оренди; 5) нераціонального використання земельної ділянки; 6) використання земельної ділянки способами, що призводять до зниження родючості ґрунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки; 7) використання землі не за цільовим призначенням; 8) невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років - для несільськогосподарських потреб; 9) вилучення земель у випадках, передбачених статтями 31 і 32 цього Кодексу.

Таким чином, одержання громадянином - засновником правовстановлюючого документа на право власності чи користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства є необхідною передумовою державної реєстрації та набуття СФГ правосуб`єктності як юридичної особи.

Підставою припинення права користування земельною ділянкою, яка була отримана громадянином для ведення СФГ і подальшої державної реєстрації СФГ як юридичної особи, виступає припинення діяльності відповідного фермерського господарства.

У постанові від 18 березня 2019 року у справі N 922/3312/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що з моменту створення селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) до фермерського господарства переходять правомочності володіння і користування та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки його засновника.

Як встановлено судом, Розпорядженням Кельменецької районної державної адміністрації від 29 квітня 1996 року ОСОБА_1 надано в постійне користування земельну ділянку в с. Іванівці для ведення селянського фермерського господарства площею 17,5 га.

Після отримання громадянином - засновником Державного акта на право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації, останнім засновано ФГ «Альфа-2», яке зареєстроване як юридична особа.

Суд вважає, що у правовідносинах користування спірною земельною ділянкою з дня державної реєстрації фермерського господарства як юридичної особи позивач набув прав та обов`язків землекористувача (близький за змістом правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі N 348/992/16-ц (провадження N 14-5цс18), від 13 червня 2018 року у справі N 474/100/16-ц (провадження N 14-161цс18), від 12 грудня 2018 року у справі N 704/26/17-ц (провадження N 14-495цс18), від 13 лютого 2019 року у справі N 666/1188/16-ц (провадження N 14-629цс18).

Право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 Земельного кодексу України (у редакції Закону від 25 жовтня 2001 року, на момент прийняття оспорюваного наказу), перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади, спрямовані на припинення права користування земельною ділянкою поза межами підстав, закріплених у земельному законодавстві, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою.

Як уже зазначалося, з моменту створення селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) виникають відповідні правомочності та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки цим господарством. Такі правомочності набувають сталого юридичного зв`язку саме з фермерським господарством, стають частиною його майна.

Конституція України закріплює, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні, яка є соціальною і правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права (статті 1, 3 та 8).

Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону (частина третя статті 41 Конституції України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Поняття "майно" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації певного блага у внутрішньому праві країни. Згідно з Конвенцією, інші права та інтереси є активами, тому можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном".

Звідси право користування земельною ділянкою, отриманою громадянином - засновником для ведення селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства), є майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, право на яке підпадає під її захист.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) друге речення того ж абзацу охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) другий абзац визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява N 19336/04), пункти 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, а останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, наслідки його застосування мають бути передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, то Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява N 29979/04), пункт 68, "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява N 43768/07), пункт 45).

ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б один із зазначених критеріїв сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Втручання держави у право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

ЄСПЛ у рішенні "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року (Shtokin v. Ukraine, заяви N 23759/03 та N 37943/06, пункти 50 та 51) зазначив, що позбавлення власності можливе тільки при виконанні певних вимог. Суд вказує у своєму рішенні, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Говорячи про "закон", стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні.

Вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди ураховують, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 Земельного кодексу України (пункт 7.28 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 листопада 2019 року у справі N 906/392/18 (провадження N 12-57гс19).

Дослідивши зміст Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії ЧВ № 000763, план зовнішніх меж землекористування, що міститься в ньому, та витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-017 від 19.12.2017 з кадастровим планом земельної ділянки (додаток до витягу), суд прийшов до висновку, що земельна ділянка площею 17,5 га в с. Іванівці, що надана у постійне користування ОСОБА_1 для ведення селянського (фермерського) господарства та земельна ділянка площею 17,5 га, кадастровий номер :01:003:0205, користувачем якої є фермерське господарство «Альфа-2» (предмет спору), є одна й та ж земельна ділянка.

Щодо вірності визначення відповідача та порушення ним прав позивача, суд зазначає наступне.

Як зазначено вище земельна ділянка площею 17,5 га кадастровий номер :01:003:0205, комунальної власності знаходиться в с. Іванівці Кельменецького району. Відповідно до ст.122 Земельного кодексу України розпорядником даної земельної ділянки була Івановецької сільська рада.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 04.10.2021 правонаступником Івановецької сільської ради є Кельменецька селищна рада Дністровського району Чернівецької області.

Сторонами не надано доказів реєстрації як юридичної особи (структурного підрозділу Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області) Відділу реєстрації прав на нерухоме майно Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області чи іншого.

Відповідачем заперечується право постійного користування Фермерського господарства «Альфа-2» земельною ділянкою площею 17,5 га, кадастровий номер :01:003:0205, місце розташування: Чернівецька область, Дністровський район, с. Іванівці, урочище «Від Селища», яка надана в постійне користування ОСОБА_1 для ведення селянського (фермерського) господарства, що підтверджується державним актом на право постійного користування серії ЧВ № 000763 від 12.07.1996 за реєстровим № 12, в тому числі й відмовою ФГ «Альфа-2» у реєстрації права постійного користування за спірною земельною ділянкою.

З огляду на вищевикладене суд вважає, що ФГ «Альфа-2» має законне право постійного користування земельною ділянкою площею 17,5 га, кадастровий номер :01:003:0205, тож державний реєстратор безпідставно відмовив у реєстрації за позивачем такого права, у зв`язку з чим позовні підлягають задоволенню.

V. Висновки суду.

За результатами розгляду цієї справи суд дійшов висновку, що позивач має право постійного користування спірною земельною ділянкою, а, отже, позовні вимоги про визнання права постійного користування є обґрунтованими.

VІ. Розподіл судових витрат.

Позивачем сплачений судовий збір в сумі 2270 грн згідно квитанції № 61 від 01.07.2021.

Судові витрати слід залишити за позивачем, яким не заявлено вимог щодо їх розподілу.

Керуючись статтями 2, 4, 12, 13, 73, 74, 86, 129, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити.

2. Визнати за Фермерським господарством «Альфа-2» (60144, Чернівецька область, Дністровський район, с. Іванівці, пров. І. Франка, 5, ) право постійного користування земельною ділянкою площею 17,5 га, кадастровий номер :01:003:0205, місце розташування: Чернівецька область, Дністровський район, с. Іванівці, урочище «Від Селища», яка надана в постійне користування ОСОБА_1 для ведення селянського (фермерського) господарства, що підтверджується державним актом на право постійного користування серії ЧВ № 000763 від 12.07.1996 за реєстровим № 12.

3. Судовий збір залишити за позивачем.

Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення (пункт 4 розділу Х "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 ГПК України).

Повний текст рішення складено та підписано 30 листопада 2021 року.

Суддя І.В. Марущак