ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" листопада 2021 р. Справа № 910/16270/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Андрієнка В.В.

секретар Місюк О.П.

за участю

представників: позивача - Капля О.М.

відповідача - Багатченко Ю.В.

розглянувши апеляційну скаргу Академії праці, соціальних відносин і туризму

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.10.2021

за заявою Академії праці, соціальних відносин і туризму про вжиття заходів забезпечення позову

у справі №910/16270/21 (суддя - Літвінова М.Є.)

за позовом Академії праці, соціальних відносин і туризму

до Федерації професійних спілок України

про визнання статуту установи частково недійсним.

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року Академія праці, соціальних відносин і туризму звернулася з позовом до Федерації професійних спілок України про визнання статуту позивача частково недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що деякі положення статуту Академії праці, соціальних відносин і туризму не відповідають нормам Цивільного кодексу України та Закону України "Про вищу освіту", оскільки наділяють Федерацію професійних спілок України, як засновника позивача, повноваженнями, які порушують принципи автономії та самоврядування позивача.

Одночасно з позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову, у якій Академія праці, соціальних відносин і туризму просила суд застосувати заходи забезпечення позову шляхом заборони Федерації професійних спілок України вчиняти дії з розірвання з ініціативи відповідача трудового договору з виконувачем обов`язки ректора Академії праці, соціальних відносин і туризму та дії щодо припинення (ліквідації) позивача.

Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав позивача, оскільки Федерація професійних спілок України може реалізувати право, передбачене п. 5.3.2.7 статуту Академії праці, соціальних відносин і туризму, на звільнення виконуючого обов`язки ректора позивача, який підписав позовну заяву, або ж право на припинення позивача, як юридичної особи. Відтак, позивач вказав на те, що у випадку звільнення відповідачем виконуючого обов`язки ректора позивача або припинення позивача, ефективний захист та поновлення порушених прав в одному судовому провадженні буде неможливий.

Оскаржуваною ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.10.2021 у справі №910/16270/21 відмовлено у задоволенні заяви Академії праці, соціальних відносин і туризму про забезпечення позову.

Також ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 відкрито провадження у справі №910/16270/21, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Не погоджуючись з ухвалою про відмову у забезпеченні позову, Академія праці, соціальних відносин і туризму подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нове рішення, яки задовольнити заяву про забезпечення позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції під час постановлення оскаржуваної ухвали порушено норми процесуального права та не досліджено усі обставини справи у їх сукупності.

У поданій апеляційній скарзі Академія праці, соціальних відносин і туризму зазначає, що суд першої інстанції порушив вимоги ч. 11 ст. 137 ГПК України, оскільки відсутні підстави стверджувати, що заявлені заходи забезпечення позову є тотожними задоволенню позовних вимог.

Окрім цього, на переконання скаржника, суд не дослідив як доказ, п. 5.3.2.7 статуту Академії праці, соціальних відносин і туризму який містить положення щодо призначення та звільнення з посади ректора позивача.

Також позивачем у поданій апеляційній скарзі заявлено клопотання про долучення до матеріалів справи нових доказів, а саме копії листа відповідача №02/01-22/661 від 13.10.2021.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 19.10.2021 апеляційну скаргу у справі №910/16270/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.10.2021 відкрито апеляційне провадження у справі №910/16270/21, призначено її до розгляду на 23.11.2021, а також встановлено відповідачу строк на подання відзиву на апеляційну скаргу п`ятнадцять днів з дня отримання копії ухвали.

До суду 26.10.2021 від позивача надійшли доповнення до апеляційної скарги, зумовлені необхідністю подання нових доказів на підтвердження доводів та вимог апеляційної скарги. До вказаних доповнень позивачем додано нові докази, а саме копії листів відповідача №№07/01-23/675 від 20.10.2021 та 02/01-22/679 від 22.10.2021.

15.11.2021 відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, у якому Федерація професійних спілок України просить залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

У призначене засідання суду 23.11.2021 з`явилися представники сторін. Присутній представник позивача у судовому засіданні просив долучити до матеріалів справи у якості нових доказів копії листів відповідача №№02/01-22/661 від 13.10.2021, 07/01-23/675 від 20.10.2021 та 02/01-22/679 від 22.10.2021. Представник відповідача вирішення даного питання залишив на розсуд суду.

Апеляційний суд, проаналізувавши приписи процесуального законодавства, приходить до висновку про відсутність правових підстав для долучення до матеріалів справи нових доказів з огляду на наступне.

Колегія суддів вказує на те, що статтею 80 ГПК України чітко врегульовано порядок і строки подання доказів учасниками справи.

Так, згідно з ч. ч. 1, 2 та 3 ст. 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу; у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів (ч. ч. 4 та 5 ст. 80 ГПК України).

У розумінні наведених положень докази, які підтверджують заявлені вимоги, мають бути подані учасниками справи одночасно з заявами по суті справи або заявами з процесуальних питань у суді першої інстанції, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена позивачем суду та належним чином обґрунтована.

У свою чергу, ст. 269 ГПК України, якою встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Системний аналіз положень ст. ст. 80 та 269 ГПК України свідчить, що докази, якими учасники справи обґрунтовують свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду першої інстанції з відповідним позовом або ж заявою, і саме на учасника справи покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з позовною заявою, іншою заявою або скаргою. Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, - наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії (наприклад, якщо стороні не було відомо про існування доказів), тягар доведення яких також покладений на учасника справи.

Отже, така обставина як відсутність існування доказів на момент звернення до суду з відповідним позовом чи заявою взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку ст. 269 ГПК України незалежно від причин неподання таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення наведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.02.2019 у справі №916/3130/17).

Частиною 8 ст. 80 ГПК України також передбачено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Водночас, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції (у даному випадку - ухвали суду) в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому, суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №756/1529/15-ц).

Разом з цим, долучені позивачем до апеляційної скарги та доповнень до неї докази, а саме копії листів відповідача №№02/01-22/661 від 13.10.2021, 07/01-23/675 від 20.10.2021 та 02/01-22/679 від 22.10.2021, виникли (створені, як офіційні документи) вже після постановлення оскаржуваної ухвали суду. Відтак, суд апеляційної інстанції не вправі надавати оцінку вказаним доказам під час апеляційного перегляду оскаржуваної ухвали, так як наведені у них обставини не були відомі суду та учасникам справи на момент розгляду заяви про забезпечення позову в суді першої інстанції, а отже не можуть впливати на оцінку законності чи обґрунтованості ухвали.

Після розгляду судом питання стосовно долучення до матеріалів справи нових доказів представниками сторін у судовому засіданні надано пояснення по суті поданої апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Відповідно до ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 137 цього кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 137 ГПК України позов забезпечується, зокрема, шляхом заборони відповідачу вчиняти певні дії.

Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову (ч. 3 ст. 137 ГПК України).

Згідно з ч. 11 ст. 137 ГПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Отже, забезпечення позову - це, по суті, обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також сприяння ефективному захисту або поновленню порушених прав позивача.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:

- розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

- наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити ефективний захист або поновлення порушених прав позивача;

- запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними з заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження суду під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Враховуючи положення ч. 11 ст. 137 ГПК України, суд зобов`язаний з`ясувати, чи тотожні за змістом заявлені заходи забезпечення позову задоволенню заявлених позовних вимог, та не повинен вживати заходів забезпечення позову, якщо здійснення таких заходів забезпечення позову практично є задоволенням заявлених позовних вимог, і при цьому спір не вирішується по суті.

При цьому, у спорах немайнового характеру під час вирішення питання про забезпечення позову має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2018 у справі №910/1040/18).

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність вжиття відповідного заходу забезпечення позову. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.03.2018 у справі №905/2130/17 та від 13.02.2018 у справі №911/2930/17).

Окрім цього, суд зауважує, що обрані позивачем (заявником) способи забезпечення позову повинні відповідати та узгоджуватись з самим позовом, тобто з заявленим позивачем предметом позову.

Відповідно до ст. ст. 73 та 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з позовної заяви, позивач просить суд привести статут у відповідність до норм чинного законодавства шляхом визнання частково недійсними окремих положень статуту Академії праці, соціальних відносин і туризму.

Поряд з цим, як правомірно встановлено місцевим господарським судом, обраний позивачем спосіб забезпечення позову шляхом заборони Федерації професійних спілок України вчиняти дії щодо розірвання трудового договору з виконувачем обов`язки ректора Академії праці, соціальних відносин і туризму та щодо припинення (ліквідації) позивача не узгоджується з предметом позову, оскільки рішення суду про визнання недійсним статуту не передбачає стадії його виконання, а реалізація заявлених позивачем позовних вимог у випадку їх задоволення судом не залежить від обраного позивачем способу забезпечення позову в силу того, що наявність заборони на вчинення дій з розірвання трудового договору з виконуючим обов`язків ректора жодним чином не впливає на можливість позивача захистити свої порушені права/інтереси в межах одного даного спору та заявлених позовних вимог.

Відтак, на переконання апеляційного суду, позивачем не обґрунтовано та не доведено належними і допустимими доказами, що невжиття заявлених заходів забезпечення позову у даній справі призведе до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав позивача в контексті заявлених позовних вимог.

З огляду на усе вищезазначене, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони Федерації професійних спілок України вчиняти дії з розірвання з ініціативи відповідача трудового договору з виконувачем обов`язки ректора Академії праці, соціальних відносин і туризму та дії щодо припинення (ліквідації) позивача.

При цьому, слід наголосити, що у разі виникнення дійсних належним чином підтверджених обставин, які були б достатніми для забезпечення позову, а також наявність нових доказів, позивач не позбавлений права та можливості звернутися з відповідною заявою до суду під час розгляду спору.

У поданій апеляційній скарзі Академія праці, соціальних відносин і туризму зазначає, що суд першої інстанції порушив вимоги ч. 11 ст. 137 ГПК України, оскільки відсутні підстави стверджувати, що заявлені заходи забезпечення позову є тотожними задоволенню позовних вимог.

Окрім цього, на переконання скаржника, суд не дослідив як доказ, п. 5.3.2.7 статуту Академії праці, соціальних відносин і туризму щодо призначення та звільнення з посади ректора позивача.

Разом з цим, апеляційний суд наголошує на тому, що місцевим господарським судом хоч і здійснено посилання в оскаржуваній ухвалі на ч. 11 ст. 137 ГПК України, однак ухвала не містить висновків стосовно того, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову є тотожним задоволенню позовних вимог.

Натомість, як було зазначено вище, підставою для відмови у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову стало те, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову не узгоджується з предметом позову, оскільки наявність заборони на вчинення дій з розірвання трудового договору з виконуючим обов`язків ректора жодним чином не впливає на можливість позивача захистити свої порушені права/інтереси в межах одного даного спору та в межах заявлених позовних вимог. Тобто, на переконання апеляційного суду, підставою постановлення оскаржуваної ухвали є те, що обраний позивачем захід забезпечення позову не відповідає вимогам стосовно розумності, обґрунтованості і адекватності.

Щодо посилань позивача на порушення місцевим господарським судом порядку дослідження доказів, а саме п. 5.3.2.7 статуту Академії праці, соціальних відносин і туризму, апеляційний суд звертає увагу на те, що під час вирішення питання про забезпечення позову не досліджується обґрунтованість позову. З огляду на викладене, положення статуту позивача та сам статут, як цілісний документ, є доказом на підтвердження заявлених позовних вимог, а отже його дослідження є прерогативою суду першої інстанції саме під час розгляду спору по суті, а не заяви про забезпечення позову.

З огляду на викладене, наведені аргументи апеляційної скарги позивача не спростовують обставин щодо правомірного застосування судом першої інстанції приписів процесуального законодавства, а тому відхиляються колегією суддів як необґрунтовані та такі, що не підтверджені жодними доказами.

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для скасування ухвали Господарського суду міста Києва від 08.10.2021 у справі №910/16270/21.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору за її подання покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Академії праці, соціальних відносин і туризму залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.10.2021 у справі №910/16270/21 залишити без змін.

3. Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Академію праці, соціальних відносин і туризму.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк двадцять днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 01.12.2021.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді С.І. Буравльов

В.В.Андрієнко