РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.11.2021Справа № 910/11505/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Баранова Д.О., за участю секретаря судового засідання Сєдової О.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Смарт Рейл Логістикс" (01032, м. Київ, вул. Жилянська, буд. 75, поверх 11; ідентифікаційний код 42721869)

до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5; ідентифікаційний код 40075815) в особі філії "Центр транспортної логістики" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Федорова, буд. 32; ідентифікаційний код 40123465)

про зобов`язання вчинити дії

Представники сторін:

від позивача: Серт О.В.

від відповідача: Косик С.І.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Смарт Рейл Логістикс" з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр транспортної логістики" Акціонерного товариства "Українська залізниця", в якому позивач просить суд зобов`язати відповідача внести зміни до особового рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Смарт Рейл Логістикс" № 8136937 шляхом відображення (відновлення, збільшення) на ньому грошової суми в розмірі 7 114 617, 90 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.07.2021 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Смарт Рейл Логістикс" залишено без руху, позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня вручення ухвали для усунення недоліку шляхом подання до суду: доказів сплати судового збору (оригінал платіжного доручення) в розмірі 106 719, 27 грн.; доказів направлення (опис вкладення та фіскальний чек) копії позовної заяви з доданими до неї документами на адресу філії "Центр транспортної логістики" Акціонерного товариства "Українська залізниця".

23.07.2021 та 02.08.2021 до Господарського суду міста Києва надійшла заява позивача про усунення недоліків позовної заяви, до якої додано докази сплати судового збору та докази направлення (опис вкладення та фіскальний чек) копії позовної заяви з доданими до неї документами на адресу філії "Центр транспортної логістики" Акціонерного товариства "Українська залізниця".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.08.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, підготовче засідання призначено на 08.09.2021.

03.09.2021 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання позивача про приєднання доказів до матеріалів справи, в якому позивач також просить суд визнати поважними причини пропуску процесуального та відповідно поновити такий строк.

08.09.2021 до Господарського суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, заява про продовження процесуального строк на його подання, а також заява про застосування строків позовної давності.

У підготовчому засіданні 08.09.2021 суд, розглянувши клопотання відповідача та заслухавши пояснення представників сторін, дійшов висновку визнати поважними причини пропуску відповідачем строку на подання відзиву, поновити пропущений строк та долучити відзив до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні 08.09.2021 судом оголошено перерву до 29.09.2021.

29.09.2021 до Господарського суду міста Києва надійшли письмові пояснення відповідача в доповнення до заяви про застосування строків позовної давності.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.09.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 03.11.2021.

03.11.2021 до Господарського суду міста Києва надійшли письмові пояснення позивача щодо строку позовної давності.

У судових засіданнях неодноразово оголошувалися перерви з 03.11.2021 до 10.11.2021, з 10.11.2021 до 17.11.2021.

У судовому засіданні 17.11.2021 представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд про їх задоволення.

Представник відповідача заперечив щодо задоволення позовних вимог, просив суд відмовити в задоволенні позову.

Таким чином, приймаючи до уваги, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи у судовому засіданні 17.11.2021 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

01.02.2019 між Акціонерним товариством "Українська залізниця" (далі - перевізник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Смарт Рейл Логістикс" (далі - замовник) був укладений договір надання послуг № 00914/ЦТЛ-2019 предметом якого є здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, та інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника і проведення розрахунків за ці послуги.

Надання послуг за цим договором може підтверджуватись залізничною накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю та іншими документами (п. 1.3 договору).

Розділами 3, 4 договору встановлено вартість послуг та порядок проведення розрахунків.

Згідно п. 4.5. договору сторони дійшли згоди, що по мірі виконання перевезень та надання послуг, перевізником відображається на особовому рахунку використання замовником коштів за добу для оплати.

Щодобово, протягом періоду виконання договору, перевізник надає замовнику в електронному вигляді переліки перевізних документів на електронну адресу, а у разі відсутності електронного зв`язку - у паперовому вигляді (п. 4.6. договору).

За умовами п. 4.11. договору наявність підписаної зведеної відомості не позбавляє перевізника права здійснити донарахування не врахованої плати за надані послуги за минулі періоди.

Додатками № 1-4 встановлено розміри плати за надання послуг за договором від 01.02.2019 № 00914/ЦТЛ-2019 про надання послуг.

21.03.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Смарт Рейл Логістикс" (далі - покупець) та ALPINE COMMERCE & CONSULTING (СУ) LTD (далі - продавець) укладено договір купівлі-продажу № 2019-03-21/KD/01 за умовами якого продавець зобов`язався передати у власність покупця, а покупець прийняти і сплатити залізничні вагони-хопери, що були в експлуатації, для перевезення зерна.

Відповідно до п. 2.1. договору перехід права власності від продавця до покупця оформлюється актом приймання-передачі вагонів за формою додатка № 2 до цього договору.

Пунктом 2.2. договору передбачено, що вагони слідують залізницею своїм ходом ("на своїх осях") до станції призначення, погодженої сторонами і розташованої на території України. Датою передачі вагонів від продавця до покупця є дата, зазначена в акті приймання-передачі, яка відповідає даті перетину вагонів прикордонної станції, що знаходиться на території Російської Федерацію і визначається за даними ГОЦ ВАТ "РЖД". При цьому до дати передачі вагонів усі витрати щодо утримання і експлуатації вагонів несе продавець. Витрати, пов`язані з доставкою вагонів на станцію призначення, розподіляються в порядку, встановленому п. 2.4 Договору.

Згідно п. 3.1. договору ціна за один вагон, що постачається за цим договором складає 16 500 дол. США і зазначається у відповідній специфікації, погодженій сторонами.

Із наявних матеріалів справи слідує, що залізницею в період квітень-липень 2019 року було надано позивачу послуги по міжнародному перевезенню вантажів залізничним транспортом із урахуванням Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (далі - УМВС) відповідно до накладних за наступними номерами: 27450147, 27450121, 27450164, 27450092, 27513716, 27445413, 27445340, 27445310, 27445219, 27445368, 27445142, 27513739, 27513772, 27513786, 7513756, 27513799, 27513820, 27513673, 27513609, 27513691, 27513636, 27482107, 27482119, 27482111, 27482114, 27538089, 27538067, 27538113, 27538169, 27513897, 27513875, 27513866, 27513840, 27513853, 27513885, 27560571, 27560955, 27560941, 27537412, 27537274, 27537321, 27537358, 27434728, 27434730, 27434732, 27434739, 27434735, 27439975, 27439982, 27439980, 27513912, 27561792, 27561725, 27561777, 27481449, 27481241, 27481576, 27481301, 27481368, 27481468, 27576653, 27576621, 27576609, 27576601, 27576565, 27576512, 27576646, 27439953, 27439962, 27439969, 27561616, 27561512, 27561547, 27561581, 27561524, 27481134, 27481212, 27481200, 27481181, 27465931, 27465945, 27465905, 27465921, 27465913, 27465881, 27465898, 27450265, 27450282, 27450299, 27450324, 27450242, 27440027, 27440084, 27440095, 27440091, 27440087, 27541696, 27542003, 27542052, 27541862, 27541734, 27541763, 27541922, 27541963, 27541822, 27541631, 27541889, 27542633, 27542540, 27542663, 27542697, 27542731, 27450990, 27450964, 27550973, 27434176, 27434186, 27434212, 27434203, 27434197, 27538818, 27538850, 27539057, 27538895, 27538877, 27450874, 27450853, 27481112, 27450929, 27450941, 27482127, 27482152, 27482145, 27482145, 27482137, 27482132, 27482160, 27450047, 27449995, 27449969, 27450835, 27450793, 27450783, 27450813, 27450802, 27450821, 27450917, 27542393, 27542437, 27542493, 27542520, 27576713, 27576673, 27576662, 27576714, 27576698, 27576694, 27576684, 27434192, 27434099, 27434142, 27434215, 27434225, 27434220, 27434232, 27434095, 27434083, 27434073, 27434085, 27434067, 27434121, 27434136, 27434156, 27434156, 27434148, 27440076, 27440059, 27440070, 27440037, 27440054, 27440035, 27440017, 27450351, 27450381, 27434240, 27434230, 27434235, 27426784, 27426665, 27426691, 27426721, 27427117, 27427016, 27427053, 27427077, 27426635, 27426584, 27426864, 27426934, 27426902, 27426956.

Перевезення вантажу на адресу позивача здійснювалося із станції Валуйки РЖД через станції Соловей (експ) РЖД, Тополі (експ) УЗ до станції призначення - Черкаси Одеської залізниці, які по прибуттю були направлені у відстій, за що із позивача було списано відповідну плату за перевезення у розмірі 1 937 293,90 грн.

Згодом, за рішеннями Регіональної філії "Одеська залізниця" AT "Українська залізниця" від 31.07.2019, від 06.08.2019 та від 07.08.2019 з особового рахунку позивача без повідомлення чи погодження було списано додаткові платежі за перевезення, рухомого складу (вагонів) до залізничної станції Черкаси Регіональної філії "Одеська залізниця" AT "Українська залізниця", які по прибуттю направлені у відстій, яке вже відбулось, загальним розміром 7 114 617, 90 грн.

Вважаючи донарахування АТ "Українська залізниця" плати в сумі 7 114 617, 90 грн за перевезення вагонів, що направлялись у відстій в період квітень-липень 2019, безпідставним, позивач звернувся до суду з позовом про зобов`язання АТ "Українська залізниця" в особі філії "Центр транспортної логістики" АТ "Українська залізниця" внести зміни до особового рахунку ТОВ "Смарт Рейл Логістикс" № 8136937 шляхом відображення (відновлення, збільшення) на ньому грошової суми в розмірі 7 114 617, 90 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги та обставини з якими пов`язується можливість задоволення позову, позивач посилається на рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/2070/20 від 15.09.2020 в якому було встановлено неправомірність донарахування відповідачем позивачу провізної плати в розмірі 7 114 617, 90 грн.

У поданому відзиві відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог вказуючи:

- про їх безпідставність, необґрунтованість та суперечність чинному законодавству та умовам договору, оскільки, Філія "Центр транспортної логістики" AT "Укрзалізниця" не має жодного відношення ані до формування добових переліків документів, ані до стягнення/списання грошових коштів з особового рахунку позивача, ані до відновлення коштів на ньому;

- вагони направлялися позивачу, як товар, для зміни власника та підлягали митному декларуванню. Згідно вимог п. 2.2.4 та п. 5.4.1 "Технологічного процесу роботи філії "Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень" ПАТ "Укрзалізниця" та її виробничих структурних підрозділів", затвердженого наказом ПАТ "Укрзалізниця" від 23.05.2016 № 393, була здійснена контрольна перевірка паперових документів СМГС, на відповідність внесених даних до електронного перевізного документу та правильність нарахування тарифу і додаткових зборів. В процесі аналізу перевізних документів та маршруту власних (не належать AT "Укрзалізниця") вагонів за період з квітня по липень 2019 року, відповідачем виявлено, що у графі 15 зазначене найменування вантажу - код ГНВ 860699000, якому відповідно до Алфавітного списку вантажів Єдиної тарифно-статистичної системи номенклатури вантажів відповідає код ЄТСНВ 421246, а не код 421034, зазначений в накладних. Невірне зазначення коду ЄТСНВ призвело до нарахування меншого тарифу, ніж той, який був нарахований при вірному зазначенні коду ЄТСНВ 421246, як для товару, що переміщується через митний кордон;

- до позивача на території Російської Федерації на станції Соловей Південно-Східної залізниці, код 439701, не могло перейти право власності на вагони, а отже, вони переміщувалися через митний кордон України як товар на підставі зовнішньоекономічного договору (контракту) купівлі-продажу у відповідному митному режимі з поданням митної декларації, заповненої в установленому порядку. Таким чином, право власності на вагони не могло перейти до позивача на території Російської Федерації, оскільки, вагони доставлялися позивачу такими, що пройшли митне очищення;

- жодних доказів на підтвердження того, що Цибульський В.М. перетинав кордон України, в`їжджав та перебував на території Російської Федерації в дати складання та підписання актів приймання-передачі вагонів, а саме в період з 27.06.2019 по 08.07.2019, з 13.07.2020 по 14.07.2019, з 19.07.2019 по 26.07.2019, та 07.09.2019 позивачем не представлено.

Так, статтею 86 Господарського процесуального кодексу України вказано, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Так, в ході розгляду справи № 910/2070/20 в рішенні Господарського суду міста Києва від 15.09.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.09.2020, вказано наступне:

"Відповідно до параграфу § 1 ст. 3 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення ця угода встановлює єдині правові норми договору перевезення вантажу в прямому міжнародному залізничному сполученні і в Прямому міжнародному залізнично-поромному сполученні.

Відповідно до параграфу § 3 ст. 14 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення укладення договору перевезення підтверджується накладною (надалі - накладна СМГС).

Розрахунок тарифу за вищевказаними накладними здійснювався згідно із Збірником тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ним послуги (далі-збірник тарифів) за схемою 14.1.

Порожні приватні вагони, які переміщуються для виконання транспортних операцій, переміщуються через державний кордон без декларування, на підставі наданих митному інспектору перевізних документів. У разі надходження на митну територію України, порожніх приватних тонів, що належать нерезидентам України і переміщуються для інших цілей, вони повинні бути поміщені декларантом у відповідний митний режим згідно із умовами зовнішньоекономічного договору (контракту).

Гармонізованою номенклатурою вантажів (ГНВ), яка створена на основі Гармонізованої системи опису та кодування товарів Всесвітньої митної організації і відповідає Гармонізованій номенклатурі вантажів Міжнародного союзу залізниць та використовується для опису та кодування вантажів в міжнародному вантажному сполученні держав-учасниць Організації Співдружності Залізниць (ОЗС), передбачено кодування транспортних засобів відповідно до мети ввезення.

Для перевезення вагонів під навантаження (виконання транспортних операцій) використовується код ГНВ 99210000 або 99220000 "вагоны приватные, более двух осей порожние, до или после груженого рейса, выполненого ж.д. предприятием в пределах сущест.тарифа", яким відповідає код ЄТСНВ 421034 "вагоны железнодорожные всякие, перевозимые на своих осях".

У разі зазначення у перевізному документі у графі 15 "Найменування вантажу" іншого коду або мети перевезення, такі вагони переміщуються відповідно до умов зовнішньоекономічного договору (контракту) і потребують декларування на кордоні.

Відповідач вказує, що згідно із вимогами п. 2.2.4 та п. 5.4.1 "Технологічного процесу роботи філії "Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень" ПАТ "Укрзалізниця" та її виробничих структурних підрозділів", затвердженого наказом ПАТ "Укрзалізниця" від 23.05.2016 р. № 393, була здійснена контрольна перевірка паперових документів СМГС, на відповідність внесених даних до електронного перевізного документу та правильність нарахування тарифу і додаткових зборів. В процесі аналізу вищезазначених перевізних документів та маршруту власних (не належать АТ "Укрзалізниця") вагонів за період з квітня по липень 2019 року, відповідачем виявлено, що у графі 15 зазначене найменування вантажу -код ГНВ 360699000, якому відповідно до Алфавітного списку вантажів Єдиної тарифно- статистичної системи номенклатури вантажів відповідає код ЄТСНВ 421246, а не код -21034, зазначений в накладних. Відповідач зазначає, що невірне зазначення коду ЄТСНВ призвело до нарахування меншого тарифу, ніж той, який був нарахований при вірному зазначенні коду ЄТСНВ 421246, як для товару, що переміщується через митний кордон. Відповідач вказує, що вказані вагони направлялися позивачу, як товар, для зміни власника та підлягали митному декларуванню.

Спір у даній справі виник в зв`язку з донарахуванням відповідачем провізної плати в розмірі 7 114 617, 90 грн, оскільки на думку відповідача, вагони переміщувались на територію України не як вагони з-під вивантаження, а як товар, який проходив митні процедури та направлявся на станцію призначення Черкаси для зміни власника.

Відповідно до ст. 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

Якщо право власності переходить до покупця раніше від передання товару, продавець зобов`язаний до передання зберігати товар, не допускаючи його погіршення (ст. 667 ЦК України).

Згідно ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки.

Пунктом 2.2 Договору купівлі-продажу передбачено, що датою передачі вагонів від продавця до покупця є дата, зазначена в Акті приймання-передачі, яка відповідає даті перетину вагонів прикордонної станції, що знаходиться на території Російської Федерації і визначається за даними ГІОЦ ВАТ "РЖД".

У відповідності до п. 2.9 Договору купівлі-продажу сторони домовилися підписати Акт приймання-передачі вагонів за формою Додатка №2 до цього Договору впродовж 2 (двох) робочих днів з моменту прибуття вагонів на станцію призначення. При цьому, дата передачі вагонів визначається відповідно до п. 2.2 цього Договору.

Таким чином, умовами Договору купівлі-продажу передбачено момент переходу права власності від продавця покупцю, який визначений датою підписання актів приймання-передачі, що відповідає нормам статті 334 ЦК України.

Отже, перехід права власності на вагони до позивача на станції Соловей Південно-Східної залізниці, код 439701 підтверджується Актами приймання-передачі, підписаними сторонами Договору купівлі-продажу вагонів від 21.03.2019 №2019-03- 21/KD/01, укладеного між позивачем та ALPINE COMMERCE & CONSULTING (СУ) LTD. Акти підписані в порядку, встановленому пунктом 2.9 Договору та підтверджують перехід права власності відповідно до умов п. 2.2 Договору купівлі-продажу та ст. 334 Цивільного кодексу України.

Таким чином, заперечення відповідача щодо переходу права власності на вагони на території Російської Федерації є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Суд вважає необґрунтованими посилання відповідача на те, що право власності на вагони не могло перейти до позивача на території Російської Федерації, оскільки вагони доставлялись позивачу такими, що пройшли митне очищення та Акти приймання-передачі вагонів не могли бути підписані до моменту прибуття на станцію призначення, оскільки умовами Договору передбачено підписання таких актів після прибуття вагонів на станцію призначення, виходячи з наступного.

Пункт 5.1.2 Договору купівлі-продажу від 21.03.2019 № 2019-03- 21/KD/01, укладений позивачем з ALPINE COMMERCE & CONSULTING (СY) LTD (продавець) та умови терміну FCA згідно з INCOTERMS - 2010 покладають на продавця обов`язок здійснити митне оформлення вагонів в режимі "експорт", що і було здійснено продавцем на території Російської Федерації. Митне очищення в режимі імпорт здійснює покупець самостійно.

Відповідно до п. 2.4 Договору купівлі-продажу, вагони передаються Продавцем Покупцю (ТОВ "Смарт Рейл Логістикс") на умовах постачання FCA (згідно з INCOTERMS - 2010): прикордонна станція РФ/прикордонна станція України (зазначені в залізничній накладній відповідно до Плану формування потягів). Відповідно до залізничних накладних, які були додані до позовної заяви, такою станцією передачі була станція Соловей Південно-Східної залізниці, код 439701, на території Російської Федерації, надалі - станція Соловей, що і зазначено в Актах приймання-передачі вагонів, що цілком відповідає Правилам INCOTERMS - 2010 (термін FCA) та умовам Договору купівлі-продажу.

Відповідно до Офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати INCOTERMS - 2010 "термін "франко-перевізник" означає, що продавець здійснює поставку товару, який пройшов митне очищення для експорту, шляхом передання призначеному покупцем перевізнику у названому місці." Продавець виконав зобов`язання щодо митного оформлення вагонів в режимі експорт (на території Російської федерації) відповідно до умов п. 2.1.5 Договору купівлі-продажу та правил INCOTERMS - 2010. Зобов`язань щодо митного очищення в режимі імпорт не передбачено ані Договором, ані умовами терміну FCA правил INCOTERMS - 2010.

Відповідно до ст. А. З терміну FCA INCOTERMS - 2010 Продавець може укласти Договір перевезення на ризик і за рахунок покупця. Окрім того, сторони мають право встановлювати в Договорі умови, що встановлюють виключення з положень певного терміну INCOTERMS - 2010. Отже, продавець, відповідно до ст. А. З терміну FCA та на вимогу п. 2.2 Договору купівлі-продажу організував (на ризик та за рахунок покупця) перевезення вагонів в адресу покупця після передачі вагонів останньому у власність. Організація перевезення вагонів покупця не може вплинути на момент переходу права власності, визначений нормами чинного ЦК України та умовами укладеного сторонами Договору. Встановлення технічної процедури підписання актів приймання-передачі вагонів також не можуть змінювати момент переходу права власності на вагони.

Щодо реєстрації зміни власника в Автоматизованому банку даних парку вантажних вагонів суд зазначає, що така реєстрація вагонів в Автоматизованому банку даних парку вантажних вагонів не є обов`язковою при переході права власності на вагони та не впливає на момент виникнення права власності на товар.

Таким чином, враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено правових підстав для нарахування додаткових платежів за перевезення загальною сумою 7 114 617, 90 грн, з підстав переміщення вагонів як товар, який проходив митні процедури та направлявся на станцію призначення для зміни власника та матеріалами справи підтверджено, що право власності на вагони перейшло до позивача на території Російської Федерації, в той же час правові підстави для задоволення позову про стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 7 114 617, 90 грн вістуні, виходячи з наступного.".

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129 Конституції України визначають, що основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" зазначено, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, факти, встановлені у рішенні Господарського суду міста Києва від 15.09.2020 у справі № 910/2070/20, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.09.2020, не доказуються при розгляді даної справи та мають обов`язкову силу для вирішення даної справи.

Відтак, як про це вказувалося судом вище, відповідно до умов договору від 01.02.2019 № 00914/ЦТЛ-2019 про надання послуг, укладеного з відповідачем, з позивача було стягнуто відповідну плату за перевезення загальною сумою 1 937 293, 90 грн відповідно до схеми 14.1 Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ними послуги, затвердженого Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 26.03.2009 № 317.

За рішеннями Регіональної філії "Одеська залізниця" AT "Українська залізниця" 31.07.2019, 06.08.2019 та 07.08.2019 з особового рахунку позивача було стягнуто додаткові платежі за перевезення загальною сумою 7 114 617, 90 грн, оскільки на думку відповідача, вагони переміщувались на територію України не як вагони з-під вивантаження, а як товар, який проходив митні процедури та направлявся на станцію призначення Черкаси для зміни власника.

Так, судовим рішенням у справі № 910/2070/20 встановлено неправомірність донарахуванням відповідачем позивачу провізної плати в розмірі 7 114 617, 90 грн.

В той час, суд відзначає, що відмовляючи у задоволенні позову у справі № 910/2070/20 судом першої інстанції із висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції вказано: "Враховуючи вищевикладене, зміст п. 4.10 Договору, суд приходить до висновку, що позивачем обрано спосіб захисту, який не відповідає спірним правовідносинам сторін, повернення коштів, які були перераховані відповідачу на підставі укладеного з відповідачем та діючого договору від 01.02.2019 № 00914/ЦТЛ-2019 не може вважатися безпідставним отриманням відповідачем грошових коштів, тобто позивачем обрано не той спосіб захисту, в зв`язку з чим суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.".

Приписами частини 1 пункту 62 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 457 від 06.04.1998, передбачено, що порядок розрахунків за надані залізницею послуги здійснюється згідно з чинним законодавством.

Таким законодавством є Правила розрахунків за перевезення вантажів та Типовий договір про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення, затверджені наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644, на підставі яких укладаються договори з конкретними замовниками послуг.

За умовами п. 1.3. Правил розрахунків за перевезення вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту остаточні розрахунки між залізницями і одержувачами за перевезення вантажів і надання додаткових послуг здійснюються на станціях призначення. При цьому до оформлення видачі вантажу одержувачу станція повинна перевірити правильність сплаченої провізної плати, отримати недобори і всі платежі, які виникли на станції відправлення або при перевезенні і на станції призначення.

Виходячи з п. 2.1. Правил розрахунків за перевезення вантажів розрахункові підрозділи залізниць здійснюють безготівкові розрахунки з відправниками, одержувачами та експедиторами через установи банків за перевезення вантажів, вантажобагажу та за надання додаткових послуг.

Пунктом 2.3. Правил розрахунків за перевезення вантажів встановлено, що розрахунки за перевезення вантажу та вантажобагажу між залізницею і платником (відправником, одержувачем, експедитором) здійснюються на підставі договору, згідно з яким залізниця відкриває особовий рахунок кожному платнику (відправнику, одержувачу, експедитору) з присвоєнням коду платника.

У відповідності до п. 2.5. Правил розрахунків за перевезення вантажів платник згідно з договором у порядку передоплати перераховує на рахунок розрахункового підрозділу кошти для оплати перевезень і додаткових послуг.

Таким чином, згадані особові рахунки відправників, одержувачів, експедиторів, не є рахунками, тотожними рахункам, які відкриваються установами банків чи інших фінансових установ, адже: по-перше, ні залізниця, ані її розрахунковий підрозділ не є банківською установою; по-друге, кошти у вигляді попередньої оплати від згаданих осіб надходять на спеціальний рахунок розрахункового підрозділу відповідної залізниці, відкритому у банківській установі. Цей рахунок, є одним з рахунків саме залізниці, а не її клієнта.

Відтак, зазначені кошти попередньої оплати, після надходження та зарахування установою банку на спеціальний рахунок розрахункового підрозділу залізниці, стають власністю саме цієї залізниці.

Пунктами 2.6., 2.10. Правил розрахунків за перевезення вантажів, розрахунковий підрозділ залізниць веде облік надходження коштів на особовий рахунок платника і використання їх платником для оплати перевезень та наданих залізницею послуг. Облік витрачених коштів здійснюється на підставі перевізних документів, накопичувальних карток, відомостей плати за користування вагонами та контейнерами, за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу, які можуть бути оформлені в електронному вигляді (з накладенням електронного цифрового підпису).

В той час, суд вказує, що наслідки неправильного нарахування платежів відповідачем та порядок повернення надлишково стягнутої суми визначено в п. 4.10 договору № 00914/ЦТЛ-2019 про надання послуг від 01.02.2019, а саме, у разі виявлення перевізником неправильного нарахування платежів на особовий рахунок замовника, як оплата за майбутні перевезення або ж додатково з сум внесеної попередньої оплати стягуються недоотримані грошові кошти.

У разі виявлення неправильного відображення в особовому рахунку використання коштів вантажовласником Залізниця вносить відповідні зміни до особового рахунку вантажовласника (пункт 4.2. типового договору).

Отже, спосіб захисту майнових прав шляхом відновлення запису на особовому рахунку замовника послуг у залізничному перевезенні та відображення (відновлення, збільшення) суми здійсненої ним передоплати відповідатиме способам захисту, визначеним спеціальними нормами права, та буде узгоджуватися із загальними вимогами щодо належності засобів правового захисту відповідно до статей 55, 124 Конституції України, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналогічний за змістом правовий висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 914/873/17: "23. Отже, спосіб захисту майнових прав шляхом відновлення запису на особовому рахунку замовника послугу залізничному перевезенні та відображення (відновлення, збільшення) суми здійсненої ним передоплати відповідатиме способам захисту, визначеним спеціальними нормами права, та буде узгоджуватися із загальними вимогами щодо належності засобів правового захисту відповідно до статей 55, 124 Конституції України, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод".

Відтак, виявивши необґрунтоване відображення на своєму особовому рахунку спірної суми як використаної, позивач й звертається до відповідача з відповідною позовною вимогою про відновлення цієї суми на особовому рахунку.

В той час, відповідачем заявлено заяву про застосування строків позовної давності, яка мотивована наступним.

За змістом параграфу 7 статті 46 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення перевізник зобов`язаний в 180 денний термін з дня отримання претензії розглянути її, дати відповідь особі, що звернулась з претензією, і при повному чи частковому визнанні претензії сплатити особі, що звернулась з претензією належну суму.

Статтею 47 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення визначено, що позов може бути пред`явлено тільки після пред`явлення відповідної претензії і тільки до того перевізника, до якого була пред`явлена претензія. Право пред`явлення позову на підставі цієї Угоди належить тій особі, яка має право пред`явити претензію перевізнику.

Позов, у відповідності до параграфу 3 статті 47 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, може бути пред`явлений, якщо перевізник не дав відповіді на претензію в строк, встановлений на розгляд претензії, або якщо протягом строку на розгляд претензії перевізник повідомив особі, яка звернулася із претензією, про відхилення претензії повністю або частково.

За змістом параграфів 1-3 статті 48 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення позови до перевізника на підставі цієї Угоди про перевищення строку доставки вантажу пред`являються протягом 2 місяців, з інших підстав - протягом 9 місяців.

Вказані в параграфі 1 цієї статті строки обчислюються з моменту виникнення права на пред`явлення позову, встановленого в параграфі 2 статті 47 Угоди "Вимоги за договором перевезення. Підсудність" даної Угоди. День початку перебігу строку давності в строк не включається. Пред`явлення претензії, оформленої у відповідності зі статтею 46 "Претензії" цієї Угоди, зупиняє перебіг терміну давності, передбаченого в параграфі 1 цієї статті.

Перебіг строку давності продовжується з того дня, коли перевізник повідомив претенденту про повне або часткове відхилення його претензії або з моменту закінчення строку, установленого в параграфі 7 статті 46 цієї Угоди, якщо претензія залишена перевізником без відповіді. Повторне пред`явлення претензії з тих самих підстав не зупиняє перебіг строків давності, передбачених в параграфі 1 цієї статті.

Відтак, відповідач зазначає, що із наведених правових норм вбачається, що Угодою про міжнародне залізничне вантажне сполучення встановлено обов`язкове досудове врегулювання шляхом звернення відправника або одержувача вантажу з претензією до перевізника, з вини якого втрачено вантаж.

Позивач звертався до відповідача з претензією вих. № 1778/01-03/2019 від 20.09.2019 з вимогою здійснити перерахунок та повернути на особовий рахунок ТОВ "Смарт Рейл Логістикс", код платника 8136937 відповідно до положень п. 4.10. договору 00914/ЦТЛ-2019, додаткові перевізні платежі загальною сумою 7 114 617, 90 грн.

Листом від 21.11.2019 № ЦТЛ-19/2208, у відповідь на претензію вих. № 1778/01-03/2019 від 20.09.2019, відповідач повідомив позивача, що нарахування плати відбулося відповідно до Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ним послуги на підставі інформації, вказаної відправником в графі 15 "Наименование груза" накладних СМГС.

Відповідь на претензію була відправлена відповідачем як на електронну адресу позивача (лист був отриманий представником позивача Тетяною Мусіенко), що підтверджується скрін-шот листа з електронної пошти, так і поштовим зв`язком через АТ "Укрпошта".

Факт отримання позивачем відповіді на претензію підтверджується повідомленням про отримання листа електронною поштою та підписом представника позивача від 03.12.2019 на повідомленні про вручення поштового відправлення.

Позовна заява датована 15.07.2021, а до суду позивач звернувся з даним позовом 16.07.2021.

З огляду на що, відповідач вказує, що приймаючи до уваги викладене та враховуючи дату направлення позивачем відповідачу претензії, дату надання відповідачем відповіді на претензію та дату надходження даної позовної заяви до суду, позивач звернувся до суду з даним позовом з пропуском позовної давності, зокрема, навіть якщо рахувати строк з дати отримання позивачем відповіді на претензію - строк закінчився 04.09.2020.

У свою чергу позивач вказує, що початок перебігу пов`язується із закінченням строку пред`явлення претензії і строку її розгляду (ч. 2, 3 ст. 315 ГК України) незалежно від того, чи пред`являлася відповідна претензія до перевізника.

Таким чином, шестимісячний строк для пред`явлення претензії щодо безпідставного донарахуванням відповідачем позивачу провізної плати в розмірі 7 114 617,90 грн від 30.07.2019, 06.08.2019 та 07.08.2019 закінчився 31.01.2020, 06.02.2020 та 07.02.2020 відповідно.

Позивач зазначає, що до 30.04.2020, 06.05.2020 та 07.05.2020 відповідно сплив 3-місячний строк, передбачений для надання відповіді на претензію.

Відтак, 30.10.2020, 06.11.2020, 07.11.2020 відповідно за загальним правилом мав би сплинути строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом, однак, як вказує позивач, даний строк продовжено в силу закону.

Суд, дослідивши доводи відповідача та заперечення позивача щодо наслідків сплину позовної давності, не вбачає підстав для застосування наслідків сплину позовної давності до вимог позивача, огляду на слідуюче.

За приписами статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

За умовами положень ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а статті 258 до окремих вимог встановлено позовну давність в один рік.

При цьому, відповідно до частини першої статті 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частиною 3 ст. 925 Цивільного кодексу України, яка є загальною нормою, визначено, що до вимог, що випливають із договору перевезення вантажу, пошти, застосовується позовна давність в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексів (статутів).

Що ж стосується перевезення вантажів залізницею, то відповідно до пункту 136 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 457 від 06.04.1998, позови до залізниць можуть бути пред`явлені у шестимісячний строк, що обчислюється відповідно до вимог статті 134 цього Статуту, яким передбачено також і шестимісячний строк для пред`явлення претензії, з визначенням певних умов, обставин, підстав та строку його обчислення.

За приписами пункту 134 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 457 від 06.04.1998, претензії до залізниць можуть бути заявлені протягом шести місяців.

Частиною 5 ст. 307 Господарського кодексу України, яка кореспондується з частиною 4 ст. 909 та статтею 920 Цивільного кодексу України, встановлено, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів за цими перевезеннями визначаються транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Отже, пункти 134, 136 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 457 від 06.04.1998, є спеціальними нормами, які регулюють питання перебігу строку позовної давності за відповідним позовом.

При цьому, статтею 315 Господарського кодексу України передбачено певні особливості обчислення строків позовної давності за договором перевезення, також він є спеціальним законом, який повинен застосовуватися до правовідносин сторін переважно щодо норм права, як такий, що прийнятий пізніше (набрав чинності з 01.01.2004) та містить порядок обчислення строків позовної давності.

Відтак, положення пунктів 134, 136 Статуту слід застосовувати у системному зв`язку з положенням статті 315 Господарського кодексу України таким чином, що строк позовної давності починає свій перебіг з дня одержання відповіді на претензію позивача або з дня закінчення строку, встановленого частиною 3 статті 315 Господарського кодексу України для відповіді на претензію.

Враховуючи, що дотримання претензійного порядку не є обов`язковим, то у вирішенні питання про початок перебігу позовної давності в розумінні цієї норми Господарського кодексу України слід виходити з того, що такий перебіг починається після закінчення строку пред`явлення претензії і строку її розгляду (частини 2, 3 ст. 315 Господарського кодексу України) незалежно від того, чи пред`являлася відповідна претензія до перевізника.

При цьому, відсутність відомостей щодо звернення позивача до відповідача з претензією не впливає на порядок обчислення позовної давності, оскільки визначений законом строк, в межах якого особа має право звернутися з позовом до суду, не може поглинатися строком на реалізацію права на досудове врегулювання спору.

Аналогічні за змістом правові висновки викладені у постанові Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду від 09.04.2020 у справі № 910/6762/19, а також у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.03.2020 у справі № 905/487/19.

Відтак, позов до перевізника у даній справі може бути пред`явлений протягом 6 місяців після спливу 6-місячного строку, передбаченого для пред`явлення претензії, та 3-місячного строку, передбаченого для надання відповіді на претензію, що узгоджується з положеннями пунктів 134, 136 Статуту та статті 315 ГК України (тобто, протягом 15 місяців).

Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.

Позовна давність як цивільно-правова категорія наділена такими ознаками:

1) має юридичний склад;

2) позначає сплив строку;

3) має правоприпиняючий характер, оскільки припиняє право на позов у матеріальному розумінні (право на задоволення позову);

4) застосовується у випадках порушення цивільних прав та інтересів особи;

5) встановлюється щодо вимог, які мають майновий характер, і деяких нематеріальних благ, передбачених законом;

6) застосовується лише за ініціативою сторони спору.

Суд звертається до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 23.04.2019 у справі № Б-19/207-09.

Застосування позовної давності (в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)) забезпечує в національній системі права виконання принципу верховенства права, складовою частиною якого є правова визначеність.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ для того, щоб те або інше обмеження права на суд (в тому числі лімітування цього права часовими рамками) вважалося виправданим, мають бути додержані такі умови:

1) обмеження не повинно перешкоджати доступу до суду в такий спосіб чи такою мірою, що б зводити нанівець саму сутність цього права;

2) таке обмеження повинно мати легітимну мету;

3) має бути забезпечене належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленою метою (пункт 51 рішення від 22.10.1996 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" за заявами № 22083/93, 22095/93; пункт 31 рішення від 04.12.1995 у справі "Беллет проти Франції" (Bellet v. France) за заявою № 23805/94, пункт 75 рішення від 07.12.2010 у справі "Seal v. The United Kingdom" за заявою № 50330/07), а саме:

- строк позовної давності не повинен бути очевидно й надмірно коротким (unduly short) (пункт 76 рішення від 18.03.2008 у справі "Dacia S.R.L. v/ Moldova" за заявою № 3052/04);

- застосування позовної давності має бути передбачуваним (пункт 76 рішення від 20.05.2010 у справі "Lelas v. Croatia" за заявою №55555/08);

- механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також мусить корелюватися із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункт 52 рішення від 20.12.2007 у справі "Phinikaridou v. Cyprus" за заявою № 23890/02).

Отже, вище судом встановлено, що відповідачем неправомірно було донараховано позивачу провізну плату в розмірі 7 114 617, 90 грн, що мало місце згідно рішень Регіональної філії "Одеська залізниця" AT "Українська залізниця" від 31.07.2019, 06.08.2019 та 07.08.2019.

Позивач звернувся до відповідача з відповідною претензією № 1778/01-03/2019 від 20.09.2019.

Як про це зазначалося вище, початок перебігу пов`язується із закінченням строку пред`явлення претензії і строку її розгляду (ч. 2, 3 ст. 315 ГК України) незалежно від того, чи пред`являлася відповідна претензія до перевізника.

Шестимісячний строк для пред`явлення претензії щодо безпідставного донарахуванням відповідачем позивачу провізної плати в розмірі 7 114 617, 90 грн від 31.07.2019, 06.08.2019 та 07.08.2019 закінчився 31.01.2020, 06.02.2020 та 07.02.2020 відповідно.

У свою чергу, до 30.04.2020, 06.05.2020 та 07.05.2020 відповідно сплив 3-місячний строк, передбачений для надання відповіді на претензію.

Відтак, 30.10.2020, 06.11.2020 та 07.11.2020 відповідно за загальним правилом мав би сплинути строк позовної давності для звернення до суду із даним позовом.

Водночас, у 2020 році було внесено зміни до Цивільного кодексу України, згідно до яких додано пункт 12 Прикінцевих та Перехідних положень такого змісту: під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Також, у 2020 році було внесено зміни до Господарського кодексу України, згідно до яких додано пункт 7 Прикінцевих положень такого змісту: під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Згідно пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" прийнято: установити з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин.

В пункті 1 постанови Кабінету Міністрів України № 392 від 20.05.2020 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" прийнято: установити з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 22 травня 2020 року до 31 липня 2020 року карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211.

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України № 641 від 22.07.2020 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV- 2" прийнято: установити з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 1 серпня 2020 року до 19 грудня 2020 року на території України карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 № 211 та від 20 травня 2020 року № 392.

Згідно п. 1 постанови Кабінету Міністрів України № 1236 від 09.12.2020 прийнято: установити з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 року до 31 серпня 2021 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211, від 20 травня 2020 року № 392 та від 22 липня 2020 року № 641.

Суд вказує, що позивач звернувся із даною позовною заявою (датованою 15.07.2021 № 0056/01-03/2020) 16.07.2021 за вх. № 11505/21 про що свідчить відтиск печатки канцелярії суду.

Таким чином, з огляду на те, що закінчення строку позовної давності припало на строк періоду карантину, який станом на час звернення до суду з даним позовом, було продовжено до 31.08.2021, то за таких обставин, суд вважає, що строк позовної давності на пред`явлення позивачем вимоги про відновлення запису на особовому рахунку позивача станом на момент звернення до суду не сплив.

Такої ж позиції дотримується й Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 18.06.2021 у справі № 910/11949/20.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зауважити, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), у пункті 1 статті 6 Конвенції закріплене «право на суд» разом з правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду із цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70, пункт 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) від 17 січня 2012 року, заява № 36760/06, пункт 230).

При цьому однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдине застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують, оскільки завжди існуватиме потреба з`ясувати неоднозначні моменти і адаптувати норми законодавства до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року).

Виключна правова проблема як така має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного показників. Кількісний показник означає, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з врахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

Суд презюмує, що спеціальний строк позовної давності, до якого віднесено, зокрема, строк на пред`явлення позовів до перевізника, передбачено загальною статтею 258 Цивільного кодексу України, яка наявна у вказаному переліку (пункт 12 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України). Норми чинного законодавства не містять будь-яких обмежень щодо застосування вказаної норми до правовідносин, де перевізником є залізниця, а також будь-яких обмежень щодо дати початку перебігу такого строку.

В той час, з метою досягнення одногу із фундаментальних аспектів верховенства права - принципу правової визначеності та з`ясування неоднозначних моментів, суд вказує, що оскільки, постановою Кабінету Міністрів України № 1236 від 09.12.2020 продовжено строк обмежувальних заходів на території України, а саме продовжено строк карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211, від 20.05.2020 № 392 та від 22.07.2020 № 641 до 31.08.2021, тоді, як у 2020 році було внесено зміни до Цивільного кодексу України, згідно до яких додано п. 12 Прикінцевих та Перехідних положень відповідно до якого продовжено строки визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу та до Господарського кодексу України, згідно до яких додано п. 7 Прикінцевих положень та відповідно продовжено строки визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, на строк дії такого карантину, то за таких обставин продовження загального строку позовної давності на пред`явлення позовів на строк дії такого карантину, в даному випадку у своїй сукупності має наслідком і включення в себе спеціальний строк позовної давності, до якого віднесено, зокрема, строк на пред`явлення позовів до перевізника.

З огляду на викладене, посилання відповідача на сплив строку позовної давності до часу звернення позивача до суду визнаються судом безпідставними та необґрунтованими.

Положеннями ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, враховуючи викладене вище та зважаючи та встановлені в ході розгляду даної справи обставин, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, документально підтвердженими та відповідно відповідачем не спростованими.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Смарт Рейл Логістикс" - задовольнити.

2. Зобов`язати Акціонерне товариство "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5; ідентифікаційний код 40075815) в особі філії "Центр транспортної логістики" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Федорова, буд. 32; ідентифікаційний код 40123465) внести зміни до особового рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Смарт Рейл Логістикс" (01032, м. Київ, вул. Жилянська, буд. 75, поверх 11; ідентифікаційний код 42721869) № 8136937 шляхом відображення (відновлення, збільшення) на ньому грошової суми у розмірі 7 114 617 (сім мільйонів сто чотирнадцять тисяч шістсот сімнадцять) грн 90 коп.

3. Стягнути з Акціонерне товариство "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5; ідентифікаційний код 40075815) в особі філії "Центр транспортної логістики" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Федорова, буд. 32; ідентифікаційний код 40123465) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Смарт Рейл Логістикс" (01032, м. Київ, вул. Жилянська, буд. 75, поверх 11; ідентифікаційний код 42721869) витрати по сплаті судового збору в розмірі 106 719 (сто шість тисяч сімсот дев`ятнадцять) грн 28 коп.

4. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 01.12.2021

Суддя Д.О. Баранов