ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" грудня 2021 р. Справа №921/218/20

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Матущака О.І.,

Якімець Г.Г.,

без повідомлення учасників справи

розглянув апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Рибачука Віктора Олександровича б/н від 05.08.2020

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 06.07.2020 суддя: Руденко О.В. м. Тернопіль, повний текст рішення складено - 16.07.2020

за позовом акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Українська залізниця" в інтересах Виробничого структурного підрозділу "Рівненсько-Тернопільське територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Українська залізниця", м. Рівне

до відповідача фізичної особи-підприємця Рибачука Віктора Олександровича, м. Тернопіль

про стягнення 36 888,27 грн. неустойки,

В С Т А Н О В И В:

короткий зміст позовних вимог.

У березні 2020 року акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Українська залізниця" в інтересах виробничого структурного підрозділу "Рівненсько-Тернопільське територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Українська залізниця" звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовом до фізичної особи-підприємця Рибачука Віктора Олександровича про стягнення 36 888,27 грн. неустойки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після припинення дії договору оренди №619 від 16.04.2010, відповідач не повернув негайно наймодавцеві орендоване нерухоме майно. З огляду на це, позивач просить стягнути з відповідача неустойку в розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Правовою підставою позову позивач зазначає ст. ст. 525, 526, 527, 530, 610, 611, 625, 759, 760, 762, 763, ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 06.07.2020 позов задоволено. Стягнуто з фізичної особи-підприємця Рибачука Віктора Олександровича на користь акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Українська залізниця" в інтересах Виробничого структурного підрозділу "Рівненсько-Тернопільське територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Українська залізниця" - 36 888 грн. 27 коп. неустойки.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване наявністю підстав для стягнення з відповідача на користь позивача неустойки.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, в зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що:

· повідомлення про припинення договору оренди мали б направлятися на адресу відповідача з описом вкладення, законодавчими приписами та умовами договору.

· помилковим є висновок суду про відсутність підстав для застосування спеціальної позовної давності у спірних правовідносинах в один рік.

Узагальнені доводи та заперечення позивача.

Позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду без змін. Доводи відзиву на апеляційну скаргу кореспондуються з доводами викладеними у рішенні місцевого господарського суду.

На адресу апеляційного суду від відповідача (апелянта) надійшла заява про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи. Заява мотивована тим, що апелянт хоче бути присутнім у судовому засіданні та надати пояснення по суті справи.

Відповідно до ч.10 ст.270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 статті 8 ГПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з абз.2 ч.10 ст.270 ГПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги в судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Поряд з тим, зважаючи на предмет спору, докази, що містяться у матеріалах справи, апеляційний суд не вбачає підстав для розгляду апеляційної скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 16.10.2020 зупинено провадження у справі №921/218/20 до перегляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду справи № 916/1319/19.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 21.03.2021 поновлено апеляційне провадження у справі № 921/218/20.

Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи і заперечення, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається, що 16 квітня 2010 року між РВ ФДМ України по Тернопільській області (орендодавець) та підприємцем Рибачук В .О. (орендар) укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №619 (договір), відповідно до умов якого орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування державне нерухоме майно: частину складу №7 загальною площею 181,2 кв.м. в будівлі пакгаузу з багажним відділенням за адресою: майдан Привокзальний, 2, м. Тернопіль, реєстровий номер майна 01059900.20021.АААВВЖ498, що перебуває на балансі відокремленого підрозділу "Станція Тернопіль", , ДТГО "Львівська залізниця", , вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку майна, станом на 31.10.2009 становить 208 960, грн без ПДВ (п. 1.1 договору).

Згідно з п. 2.1. договору орендар вступає в строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами договору та акта приймання-передавання майна.

Відповідно до п.3.1 договору розмір орендної плати визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 за №786 з врахуванням результатів конкурсу і становить без ПДВ за перший (базовий) місяць оренди (січень 2010 року) - 2 169 грн. Орендна плата за перший місяць оренди (квітень) визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць оренди (січень 2010) на індекси інфляції за лютий - квітень 2010 року.

Орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70% і 30% щомісяця не пізніше 15 числа місяця відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж (п.3.5 договору).

Згідно з п. 3.10 договору у разі припинення (розірвання) договору оренди, орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передавання включно. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, ураховуючи санкції, до державного бюджету та балансоутримувачу.

Відповідно до п.5.10 договору орендар зобов`язався, у разі припинення або розірвання договору повернути балансоутримувачу, орендоване майно в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу.

Відповідно до п. 10.1 договору передбачено, що даний договір укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 16 квітня 2010 року по 16 березня 2013 року включно.

Продовження дії договору на новий строк оформляється додатковим договором, який є невід`ємною частиною договору, відповідно до вимог чинного на момент його закінчення законодавства, за умови належного виконання орендарем умов договору (п. 10.4. договору).

Відповідно до пунктів 10.9 та 10.10 договору, в разі його припинення або розірвання майно протягом 3 робочих днів повертається орендарем балансоутримувачу та майно вважається поверненим балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акту приймання-передавання. Обов`язок щодо складання акту приймання-передавання про повернення майна покладається на орендаря.

Згідно з п. 10.11. договору якщо орендар не виконує обов`язку щодо повернення майна, орендодавець має право вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування майном за час прострочення.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.04.2010 відповідно до акту приймання-передавання нерухомого майна, балансоутримувач передав, а орендар прийняв об`єкт оренди в строкове платне користування.

В подальшому, сторони укладали додаткові угоди до договору, якими продовжували строк дії договору, узгоджували розмір орендної плати та змінювались найменування сторін.

Додатковою угодою №1 від 25.11.2011 контрагенти домовилися внести зміни в пункт 3.1 договору, згідно якого розмір орендної плати за базовий місяць оренди (вересень 2011) склав 3032,53 грн.

Додатковою угодою №2 від 01.03.2012 змінено балансоутримувача з "Станція Тернопіль" на "Тернопільська дирекція залізничних перевезень" .

02.04.2013 сторонами укладено додаткову угоду №3 до договору, відповідно до умов якої п.1.1 договору викладено у наступній редакції: "орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно: частину складу №7 загальною площею 181,2 кв.м. в будівлі пакгаузу з багажним відділенням, розміщеного за адресою: майдан Привокзальний,2, м.Тернопіль, реєстровий номер - 01059900.20021.АААВВЖ498, що перебуває на балансі відокремленого підрозділу "Тернопільська дирекція залізничних перевезень", ДТГО "Львівська залізниця" , вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку майна, станом на 31.01.2013 становить 235090 грн без ПДВ". Розмір орендної плати за базовий місяць оренди (лютий 2013) становить без ПДВ 2 935,69 грн. Нарахування орендної плати з врахуванням орендної плати визначеної за базовий місяць оренди (лютий 2013) здійснюється з 17.03.2013. Крім цього, договір оренди продовжено терміном з 17.03.2013 по 31.12.2013 включно.

Додатковою угодою №4 від 22.01.2014 термін дії договору оренди контрагенти встановили з 01.01.2014 по 31.12.2014 включно.

Згідно додаткової угоди №5 від 12.05.2014 змінено відокремлений підрозділ "Тернопільська дирекція залізничних перевезень" Державного територіально-галузевого об`єднання "Львівська залізниця", на відокремлений підрозділ "Управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд № 2" ДТГО "Львівська залізниця".

Додатковою угодою №6 від 15.12.2014 дію договору оренди продовжено з 01.01.2015 по 31.03.2015 включно.

31.03.2015 сторонами укладено додаткову угоду №7 та продовжено дію договору оренди з 01.04.2015 по 31.07.2015 включно.

Додатковою угодою №8 від 31.08.2015 пункт 10.1 договору змінено та викладено його у наступній редакції: "Цей договір є продовженим з 01.08.2015 до моменту створення (реєстрації) Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", але не більше ніж до 31.12.2015".

Додатковим договором від 29.01.2016 внесено зміни до договору оренди. Так, у зв`язку з утворенням публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" від 23 лютого 2012 року №4442-VI, постанови Кабінету Міністрів України "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" від 25 червня 2014 року № 200 та керуючись ст. 15 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" встановлено, що орендодавцем майна, визначеного договором оренди від 31.03.2014 за № 959 є Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця", а також змінено найменування "відокремлений підрозділ "Управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд № 2" ДТГО "Львівська залізниця" на виробничий структурний підрозділ "Тернопільське управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд" регіональної філії "Львівська залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" та підрозділ Тернопільське управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд. Крім цього, визначено, що орендна плата за базовий місяць розрахунку - листопад 2015 становить 5 237,69 грн без ПДВ.

Додатковими договорами від 31.03.2016, 30.06.2016, 01.08.2016, 17.11.2016 та 07.04.2017 строк дії договору продовжувався відповідно до 30.06.2016 включно, з 01.07.2016 по 31.07.2016 включно, з 01.08.2016 по 31.10.2016 включно, з 01.11.2016 по 31.03.2017 включно та до 30.06.2017 включно.

Додатковим договором від 08.06.2017 сторонами змінено розмір орендної плати, яка з 01.05.2017 становить 7 208 грн. без ПДВ, а також строк дії договору оренди продовжено з 01.07.2017 по 31.10.2017. Крім цього, сторони погодили, що до закінчення терміну дії цього додаткового договору індекс інфляції не застосовується.

Додатковим договором від 15.12.2017, у зв`язку з реорганізацією підприємств залізничного транспорту, у тексті договору найменування "Виробничий структурний підрозділ "Тернопільське управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд" регіональної філії "Львівська залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" замінено на виробничий підрозділ "Рівненсько-Тернопільське територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця". Строк дії договору оренди продовжено з 01.11.2017 по 31.12.2017 включно.

Додатковим договором від 09.01.2018 строк дії договору оренди продовжено з 01.01.2018 по 31.03.2018 включно.

25.04.2018 між сторонами укладено додатковий договір, відповідно до якого пункт 10.1 договору викладено в наступній редакції: "Цей договір діє з 01 квітня 2018 року по 30 червня 2018 року включно без подальшого продовження".

Вищевказаний договір, додаткові угоди та акт приймання-передавання підписані та скріплені печатками сторін.

04.05.2018 філія "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Українська залізниця" звернулась до підприємця Рибачук В.О. із заявою №ФБМЕС-01/367 про припинення дії договору оренди 30.06.2018 та про необхідність повернення орендованого майна балансоутримувачу.

25.07.2018 на адресу відповідача повторно було надіслано лист з вимогою повернути майно АТ "Укрзалізниці" та попереджено підприємця, що у разі невиконання обов`язку щодо повернення майна, орендар має право вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування майном за час прострочення.

01.10.2018 сторонами підписано акт приймання - передачі до договору оренди нерухомого майна, відповідно до якого орендар передав, а балансоутримувач прийняв зі строкового платного користування майно: частину складу №7 в будівлі пакгаузу з багажним відділенням, площею 181,2 кв.м., що знаходиться за адресою: майдан Привокзальний, 2, м. Тернопіль.

Незважаючи на, відповідач не виконав свого обов`язку щодо вчасного повернення об`єкта оренди на умовах, що викладені в договорі оренди. Як наслідок, позивач звернувся до суду з відповідним позовом за захистом своїх порушених прав.

Крім цього, 06.02.2019 позивач скерував відповідачу претензію № 272 від 06.02.2019 на суму 36 888,27 грн. з вимогою оплати протягом 10-денного строку з моменту отримання даної претензії заборгованість зі сплати неустойки в розмірі подвійної орендної плати за користування майном за час прострочення. Відповідач вказану претензію залишив без відповіді та задоволення.

Судами встановлено, що спір виник в зв`язку з припиненням з 30.06.2018 договірних відносин з оренди майна (що належить до об`єктів державної власності), а також неповернення орендарем орендованого майна всупереч умов договору та вимог діючого законодавства, яким передбачена неустойка в розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

За змістом пункту 3 частини першої статті 3 (свобода договору як засада цивільного законодавства), пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 509, частини першої статті 627 ЦК України укладення договору із погодженням сторонами його умов, що визначені на розсуд сторін з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, та становлять зміст договору, зобов`язує сторони виконувати зобов`язання за цим договором належним чином відповідно до його умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526, частина перша статті 628, стаття 629 ЦК України).

Правовідносини оренди (найму) врегульовані положеннями глави 58 "Найм (оренда)" розділу ІІІ "Окремі види зобов`язань" книги п`ятої "Зобов`язальне право" ЦК України та статей 283- 291 ГК України.

Згідно із частиною першою статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частинами першою та шостою статті 283 ГК України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У частині першій статті 284 ГК України законодавець як істотні умови договору оренди, визначив, зокрема, строк, на який укладається договір оренди; орендну плату з урахуванням її індексації; умови повернення орендованого майна або викупу.

За частиною першою статті 773 ЦК України на наймача покладений обов`язок користуватися річчю відповідно до її призначення та умов договору.

Частиною першою статті 763 ЦК України встановлене загальне правило, за яким договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Аналогічні за змістом положення містить частина четверта статті 284 ГК України, відповідно до якої строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Закінчення строку, на який було укладено договір оренди, є однією з підстав його припинення (частина четверта статті 291 ГК України).

Виняток з наведеного правила передбачено частиною першою статті 764 ЦК України, відповідно до якої в разі якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму ЦК України.

Частиною першою статті 785 ЦК України передбачено, що в разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Аналогічні положення містив Закон України "Про оренду державного та комунального майна" в редакції Закону України від 10.04.1992 № 2269-XII (далі - Закон про оренду) до втрати ним чинності з 01.02.2020 (у зв`язку з введенням в дію з 01.02.2020 Закону України від 03.10.2019 № 157-IX "Про оренду державного та комунального майна"). Закон про оренду регламентував умови та порядок використання державного та комунального майна шляхом передачі його в оренду. Положення цього Закону застосовуються до спірних правовідносин з огляду на встановлені судами обставини припинення Договору та повернення 11.05.2019 Відповідачем Позивачу з оренди Майна, що належить до державної власності (пункти 4.1, 4.12).

За змістом наведених норм із закінченням строку договору найму (оренди) (договір), на який його було укладено, за наявності заперечень наймодавця щодо подальшого користування наймачем майном, договір є припиненим, що означає припинення дії (чинності) для сторін всіх його умов, а їх невиконання (невиконання окремих його умов) протягом дії договору є невиконанням зобов`язання за цим договором, що має відповідні наслідки (настання відповідальності за невиконання чи неналежне виконання обов`язків під час дії договору тощо), однак не зумовлює продовження дії (чинність) договору в цілому або тих його умов, що не були виконані (неналежно виконані) стороною (сторонами).

Частиною першою статті 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до частини першої статті 286 ГК України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

За змістом наведених норм, договір є підставою виникнення права наймача (орендаря) користуватися орендованим майном упродовж строку дії договору зі сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами договору; а припинення договору є підставою виникнення обов`язку наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Користування майном за договором є правомірним, якщо воно відповідає умовам укладеного договору та положенням чинного законодавства, які регулюють такі правовідносини з урахуванням особливостей предмета найму та суб`єктів договірних правовідносин.

Відносини найму (оренди) у разі неправомірного користування майном можуть регулюватися умовами договору, що визначають наслідки неправомірного користування майном, та нормами законодавства, які застосовуються до осіб, які порушили зобов`язання у сфері орендних відносин.

Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку, і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей 759, 762, 763 ЦК України, статей 283, 284, 286 ГК України. Із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за Договором у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок - негайно повернути наймодавцеві річ.

Після спливу строку дії договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 ЦК України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.

З урахуванням викладеного апеляційний суд доходить висновку, що користування майном після припинення договору є таким, що здійснюється не відповідно до його умов - неправомірне користування майном, у зв`язку з чим вимога щодо орендної плати за користування майном за умовами договору, що припинився (у разі закінчення строку, на який його було укладено тощо), суперечить змісту правовідносин за договором найму (оренди) та регулятивним нормам ЦК України та ГК України.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма статті 762 ЦК України ("Плата за користування майном") і охоронна норма частини другої статті 785 ЦК України ("Обов`язки наймача у разі припинення договору найму") не можуть застосовуватися одночасно, адже орендар не може мати одночасно два обов`язки, які суперечать один одному: сплачувати орендну плату, що здійснюється за правомірне користування майном, і негайно повернути майно.

Отже, положення пункту 3 частини першої статті 3 та статті 627 ЦК України про свободу договору не застосовуються до договорів оренди в тій їх частині, якою передбачені умови щодо здійснення орендної плати за період від моменту припинення дії договору до моменту повернення орендованого майна, оскільки сторони в такому випадку відступають від положень актів цивільного законодавства (стаття 6 ЦК України).

Неврахування таких висновків щодо застосування положень цивільного та господарського законодавства на практиці призводить до того, що з орендаря, який після припинення строку дії договору не повернув майно орендодавцю на його вимогу, фактично стягується потрійний розмір орендної плати, а саме: безпосередньо орендна плата, а також неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Такий підхід у регулюванні орендних правовідносин вочевидь не узгоджується з такими загальними засадами цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Щодо правової природи неустойки за невиконання (несвоєчасне виконання) наймачем обов`язку щодо поверненні речі з найму (оренди) у разі припинення договору найму (оренди)

За змістом статей 610, 611, 612 ЦК України невиконання зобов`язання у погоджений сторонами в договорі строк є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, установлених договором або законом.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника встановлених законом негативних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового обов`язку, що узгоджується з нормами статті 610 ЦК України та статті 216 ГК України.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Законодавець у частині першій статті 614 ЦК України визначив, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Правові наслідки порушення умов договору оренди державного майна визначені відповідними нормами Закону про оренду, ЦК України та ГК України.

У питанні відповідальності сторін за невиконання зобов`язань за договором норми статті 29 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" відсилають до інших законодавчих актів України та умов договору.

Невиконання наймачем передбаченого частиною першою статті 785 ЦК України обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі (у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі) у разі припинення договору є порушенням умов Договору, що породжує у наймодавця право на застосування до наймача відповідно до частини другої статті 785 ЦК України такої форми майнової відповідальності як неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Отже, відповідно до статті 614 ЦК України, для застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 785 цього Кодексу, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання. Тобто судам потрібно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав.

У цьому висновку апеляційний суд звертається до правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постановах від 11.04.2018 у справі № 914/4238/15, від 24.04.2018 у справі № 910/14032/17 та від 09.09.2019 у справі № 910/16362/18 (пункт 51), від якої Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду не відступив при розгляді справи № 910/20370/17 (пункт 24 постанови від 13.12.2019).

При цьому, надаючи оцінку наявності вини відповідача у порушенні зобов`язання та неповерненні орендованого майна для нарахування неустойки у відповідності до ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи. неповернення об`єкту оренди у період після припинення дії договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №619 від 16.04.2010 відбулося виключно з вини самого орендаря (відповідача), який добровільно не повернув об`єкт оренди позивачу, а продовжив користування орендованим майном.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина перша статті 548 ЦК України).

Тобто неустойка згідно із частиною другої статті 785 ЦК України розглядається як законна неустойка і застосовується незалежно від погодження сторонами цієї форми відповідальності в договорі найму (оренди).

Водночас неустойка за частиною другою статті 785 ЦК України має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії договору. Наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.

Узагальнюючи наведені висновки стосовно наслідків припинення договору в разі, якщо орендар не повертає майно після припинення строку дії договору, зокрема у вигляді подальшого неправомірного користування майном, та право орендодавця застосувати передбачений законом спосіб захисту порушеного права - стягнення з орендаря неустойки в розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення (частина друга статті 785 ЦК України).

25.09.2018 філія "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Українська залізниця", звернулась до ФОП Рибачук В.О. із листом № 2209, у якому повідомила, що у зв`язку із неповерненням майна із орендного користування, орендодавцем прийнято рішення про нарахування неустойки за неповернення майна, скасовано нарахування орендної плати за липень та серпень 2018 року та виставлено рахунок №36 від 25.09.2018 на суму 36 541,48 грн (неустойка за неповернення майна з орендного користування у розмірі подвійної плати за користування майном за липень-серпень 2018 року).

З вищенаведеного слідує обов`язок орендаря сплачувати орендну плату за користування орендованим майном зберігається до припинення договору (до спливу строку дії договору оренди), оскільки орендна плата є платою орендаря за користування належним орендодавцю майном та відповідає суті орендних правовідносин, що полягають у строковому користуванні орендарем об`єктом оренди на платній основі.

Неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 ЦК України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення договору - якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення Договору, коли користування майном стає неправомірним. Для притягнення орендаря, що порушив зобов`язання, до зазначеної відповідальності необхідна наявність вини (умислу або необережності) відповідно до вимог статті 614 ЦК України.

Отже, яким би способом в договорі не регламентувалися правовідносини між сторонами у разі невиконання (несвоєчасного виконання) наймачем (орендарем) обов`язку щодо повернення речі з найму (оренди) з її подальшим користуванням після припинення договору, що відбулося у спірних правовідносинах, проте ці правовідносини не можуть врегульовуватись іншим чином, ніж визначено частиною другою статті 785 ЦК України (зокрема, з установленням для наймача (орендаря) будь-якого іншого (додаткового) зобов`язання, окрім того, що передбачений частиною другою статті 785 ЦК України).

З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог.

Спростовуючи доводи апеляційної скарги про те, що повідомлення про припинення договору оренди мали б направлятися на адресу відповідача з описом вкладення, законодавчими приписами та умовами договору, апеляційний суд зазначає.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач належним чином виконав свій обов`язок щодо доведення інформації про припинення дії договору до орендаря, надіславши йому заяву №ФБМЕС-01/367 від 04.05.2018 та лист №1814 від 25.07.2018. Щодо відсутності у фіскальних чеках адреси відповідача суд зазначає, що вони видані не позивачем, а УДППЗ "Укрпошта" та слугують підтвердженням факту надання послуги відділенням поштового зв`язку. У цих фіскальних чеках зазначено найменування адресата (Рибачук В .О. ), дата та вид послуги (рекомендований лист). В свою чергу, повна адреса адресата має міститися не у фіскальному чеку, а у спеціально призначеному для цього місці. При цьому, поштові відправлення, які не містять адреси отримувача не могли б бути прийняті до відправлення УДППЗ "Укрпошта".

Посилання апелянта на те, що помилковим є висновок місцевого господарського суду про відсутність підстав про застосування спеціальної позовної давності у спірних правовідносинах в один рік, суд вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

Застосовуючи приписи статті 785 ЦК України у розгляді справ зі спорів про стягнення неустойки за прострочення виконання зобов`язань з повернення об`єкта оренди, суд звертає увагу на те, що неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 ЦК України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається як подвійна плата за користування річчю за час прострочення. Ця неустойка не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України, оскільки, на відміну від приписів статті 549 ЦК України, її обчислення не здійснюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов`язання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (пеня). Таким чином, застосування до відповідних позовів спеціальної позовної давності, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України, є неправильним.

Крім того, слід враховувати, що передбачені статтею 785 ЦК України наслідки пов`язані з моментом припинення договору оренди (найму). Підстави припинення даного виду договорів визначені в частині другій статті 291 ГК України, згідно з якою договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20.09.2018 у справі №909/62/18, яка врахована судами.

При цьому позовна заява подана до суду 27.03.2018, з вимогою про стягнення неустойки за період з липня по вересень 2018 року, тобто позивачем не пропущено строк на звернення до суду, що обсилюється тривалістю у три роки.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вірного по суті рішення суду, при ухваленні якого судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовані норми матеріального права, які їх регулюють.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких апеляційний суд міг би прийти до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.

Виходячи з правил ч. 4 ст. 11 ГПК України, апеляційний суд застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Апелянтом не спростовано наведених висновків суду першої інстанції, які тягли б за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення та не доведено неправильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Заперечення позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу відповідають фактичним обставинам по справі, а тому суд враховує їх як обґрунтовані.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставин по справі та його правильні висновки, а тому апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції залишено без змін, то судовий збір в розмірі 3 153,00 грн., сплачений відповідачем за подання апеляційної скарги покладається на нього.

Керуючись ст. ст. 236, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Рибачука Віктора Олександровича б/н від 05.08.2020 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Тернопільської області від 06.07.2020 у справі №921218/20 залишити без змін.

Судовий збір у розмірі 3 153,00 грн. за подання апеляційної скарги покласти на апелянта.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя: С.М. Бойко

Судді: О.І. Матущак

Г.Г. Якімець