ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" листопада 2021 р. Справа№ 904/1116/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Хрипуна О.О.

суддів: Чорногуза М.Г.

Тищенко О.В.

при секретарі судового засідання Король Я.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної казначейської служби України

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2021

(повний текст рішення складено 22.06.2021)

у справі № 904/1116/21 (суддя Привалов А.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут"

до Державної казначейської служби України

про стягнення 571 956,22 грн

за участю представників:

від позивача: Тітов І.С.;

від відповідача: не з`явилися.

ВСТАНОВИВ:

ТОВ "Дніпропетровськгаз збут" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної казначейської служби України про стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ТОВ "Дніпропетровськгаз збут" 250 641,08 грн 3% річних, 321 315,14 грн інфляційних нарахувань та витрати по сплаті судового збору в розмірі 8 579,34 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що на виконанні органів державного казначейства знаходиться рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.09.2018 у справі № 904/2901/18. Оскільки перерахування 4 211 970,28 грн відповідно до рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.09.2018 у справі № 904/2901/18 Державною казначейською службою України станом на 31.01.2021 здійснено не було, ТОВ "Дніпропетровськгаз збут" стверджує, що протиправною бездіяльністю відповідача йому завдано матеріальної шкоди в розмірі 571 956,22 грн, яка складається із 250 641,08 грн 3% річних, нарахованих за період з 07.02.2019 по 31.01.2021 та 321 315,14 грн інфляційних втрат, нарахованих з березня 2019 року по грудень 2020 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.06.2021 позов задоволено повністю, стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ТОВ "Дніпропетровськгаз збут" 250 641,08 грн 3% річних, 321 315,14 грн інфляційних нарахувань та витрати по сплаті судового збору в розмірі 8 579,34 грн.

Суд дійшов висновку, що Державною казначейською службою України прострочено грошове зобов`язання по виплаті позивачу присудженої рішенням суду суми боргу, тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і 3% річних.

Не погодившись з рішенням, Державна казначейської служби України звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2021 у справі № 904/1116/21 та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі.

Скаржник зазначає, що оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільну правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.10.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2021 у справі № 904/1116/21; призначено справу до розгляду на 09.11.2021.

27.10.2021 до Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив, в якому ТОВ "Дніпропетровськгаз збут" просить у задоволенні апеляційної скарги Державної казначейської служби України відмовити, а рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2021 у справі № 904/1116/21 залишити без змін. Позивач наполягає, що, зважаючи на юридичну природу правовідносин позивача та відповідача у цьому спорі як грошових зобов`язань, до прострочення відповідача застосовуються ч. 2 ст. 625 ЦК України.

У зв`язку з перебуванням судді Шаптали Є.Ю., який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, на лікарняному, 08.11.2021 для розгляду справи сформовано колегію у складі: головуючий суддя Хрипун О.О., судді: Тищенко О.В., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.11.2021 прийнято апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.09.2018 у справі № 904/2901/18 до провадження новим складом колегії; розгляд справи ухвалено здійснювати в раніше призначеному судовому засіданні 09.11.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.11.2021 розгляд справи було відкладено на 30.11.2021.

В судове засідання 30.11.2021 представники відповідача не з`явились, хоч учасники процесу були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Беручи до уваги, що ухвалою Північного апеляційного господарського суду доведено до відома учасників апеляційного провадження, що нез`явлення їх представників у судове засідання не є перешкодою розгляду апеляційної скарги по суті і від відповідача не надходили клопотання про розгляд апеляційної скарги в присутності його представника, а також те, що згідно із ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів визнала за можливе розгляд справи здійснювати за відсутні представників відповідача за наявними у справі доказами.

В судовому засіданні представник позивача вимоги та доводи апеляційної скарги заперечив та просив відмовити в її задоволенні.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права встановила наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом та не заперечується сторонами, рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 25.09.2018 у справі № 904/2901/18 стягнуто з Управління соціального захисту населення Апостолівської районної державної адміністрації на користь ТОВ "Дніпропетровськгаз збут" інфляційні втрати - 3 260 458,49 грн, 3% річних - 889 265,92 грн та витрати по сплаті судового збору - 62 245,87 грн.

25.10.2018 на виконання вказаного рішення Господарським судом Дніпропетровської області було видано наказ № 904/2901/18 про стягнення з Управління соціального захисту населення Апостолівської районної державної адміністрації на користь ТОВ "Дніпропетровськгаз збут" 4 211 970,28 грн.

06.11.2018 позивач звернувся із заявою до Управління Державної казначейської служби України в Апостолівському районі про виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 25.10.2018 у справі № 904/2901/18.

17.12.2018 на адресу позивача надійшов лист Управління Державної казначейської служби України в Апостолівському районі від 10.12.2018 № 04-03/227, яким повідомлялось, що для виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 25.10.2018 у справі № 904/2901/18 направлений пакет документів до Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, відповідно до Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" зі змінами та доповненнями та Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845.

21.07.2020 позивач звернувся до Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області з листом, в якому просив повідомити про стан виконання наказу від 25.10.2018 у справі № 904/2901/18, але відповідь на лист не отримав.

У зв`язку із тим, що станом на 23.12.2020 позивач коштів по виконанню наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 25.10.2018 у справі № 904/2901/18 так і не отримав, 28.12.2020 на адресу Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області було направлено адвокатський запит № 72/12/20 від 23.12.2020 з проханням повідомити, на якій стадії виконання знаходиться наказ від 25.10.2018 у справі № 904/2901/18, під яким номером в черзі на виконанні він знаходиться і коли позивач може розраховувати на отримання 4 211 970,28 грн.

16.01.2021 у відповідь на вказаний запит на адресу позивача надійшов лист від Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області № 04-13-04/104 від 05.01.2021 щодо розгляду адвокатського запиту, в якому зазначено про те, що тільки Державна казначейська служба України (Казначейство) відповідно до наданих повноважень здійснює виконання судових рішень виключно у межах суми, передбаченої законом про Державний бюджет України на відповідний рік за бюджетною програмою для виконання рішень суду та у порядку черговості надходження виконавчих документів, що відповідає принципу справедливості та забезпечує рівні права стягувачів на одержання коштів державного бюджету за рішенням суду. Отже, після виконання виконавчих документів, що надійшли раніше, Державна казначейська служба України здійснить заходи щодо перерахування коштів на користь ТОВ "Дніпропетровськгаз збут".

Оскільки перерахування 4 211 970,28 грн на виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.09.2018 у справі № 904/2901/18 Державною казначейською службою України станом на 31.01.2021 здійснено не було, ТОВ "Дніпропетровськгаз збут" вважає, що йому завдано матеріальну шкоду в розмірі 571 956,22 грн, яка складається із 250 641,08 грн 3% річних, нарахованих за період з 07.02.2012 по 31.01.2021, та 321 315,14 грн інфляційних втрат, нарахованих з березня 2019 року по грудень 2020 року.

Посилаючись на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 01.10.2014 № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 № 14-16цс18, ТОВ "Дніпропетровськгаз збут" вважає обґрунтованим застосування до правовідносин з відповідачем ч. 2 ст. 625 ЦК України, основою для розрахунків 3% річних та інфляційних втрат взявши суму, несвоєчасно виплачену на виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.09.2018 у справі № 904/2901/18.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01.06.2016 у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

У постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), на яку посилається ТОВ "Дніпропетровськгаз збут" в обґрунтування позовних вимог, Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 01.10.2014 у справі № 6-113цс14, згідно з яким відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов`язанням.

На відміну від справи № 686/21962/15-ц, предметом позову у справі № 904/1116/21 є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих не на суму основного зобов`язання, а на присуджені до стягнення рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 25.09.2018 у справі № 904/2901/18 з Управління соціального захисту населення Апостолівської районної державної адміністрації інфляційні втрати, 3% річних та витрати по сплаті судового збору.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Серед іншого правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

За змістом рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.09.2018 у справі № 904/2901/18 підставою покладення на Управління соціального захисту населення Апостолівської районної державної адміністрації відповідальності у вигляді зобов`язання сплатити інфляційні втрати, 3% річних є порушення останнім грошового зобов`язання за договором.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 14.01.2020 у справі № 924/532/19 наголошує, що положення статей 3, 509, 625 ЦК України, передбачають нарахування інфляційних втрат і 3% річних на суму основного боргу, а не на інфляційні втрати і 3% річних, нараховані за попередній період.

Наведену правову позицію також викладено у постанові Верховного Суду від 21.05.2019 у справі № 916/2889/13.

Таким чином, нарахування ТОВ "Дніпропетровськгаз збут" інфляційних втрат не на суму основного боргу, а лише на суму інфляційних та трьох процентів річних за попередні періоди, як і пред`явлення вимоги не до сторони договору, суперечить положенням ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Колегія суддів також наголошує на безпідставності вимог про стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку матеріальної шкоди у вигляді трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань на суму, присуджену до стягнення з Управління соціального захисту населення Апостолівської районної державної адміністрації рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 25.09.2018 у справі № 904/2901/18.

Частинами 1 та 2 ст. 1166 ЦК України, яка регулює загальні підстави відповідальності за завдану шкоду, передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Вирішуючи спір про відшкодування шкоди, суд повинен встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, яке має містити такі складові:

- неправомірність поведінки особи, тобто її невідповідність вимогам, наведеним в актах цивільного законодавства;

- наявність шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права, взагалі будь-яке знецінення блага, що охороняється законом, та її розмір;

- причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, який виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, тобто протиправна поведінка конкретної особи (осіб), на яку покладається відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що невідворотно спричинила шкоду;

- вину заподіювача шкоди.

За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України. Відсутність хоча б однієї з цих умов виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

За загальними правилами розподілу обов`язку доказування кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України).

Отже, при зверненні з позовом про відшкодування заподіяної майнової шкоди позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами неправомірність поведінки заподіювача шкоди, наявність шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою.

Водночас зі змісту ч. 2 ст. 1166 ЦК України вбачається, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Тому спростування цієї вини є процесуальним обов`язком її заподіювача.

Таким чином, у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

Позивач жодним доказом не довів неправомірність поведінки (дії чи бездіяльності) відповідача, тобто її невідповідність вимогам, наведеним в актах відповідного законодавства щодо виконання судових рішень, не довів наявність спричинених збитків та причинний зв`язок між протиправною поведінкою відповідача та шкодою.

Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (ч. 2 ст. 6 Закону України "Про виконавче провадження").

Особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного органу визначено Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", ст. 3 якого передбачає, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до п. 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (із змінами) рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Частиною 2 ст. 5 вказаного Закону передбачено, що компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Вимога про нарахування компенсації за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду у цьому випадку є передчасною, оскільки такий розрахунок компенсації Закон пов`язує з фактом перерахування коштів. За таких обставин вимога про стягнення компенсації в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми задоволенню не підлягає.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного суду від 11.02.2020 у справі № 826/18029/16, адміністративне провадження № К/9901/34922/18, від 19.11.2019 у справі № 320/1376/19, адміністративне провадження № К/9901/26085/19 та від 30.09.2019 у справі № 820/287/18, адміністративне провадження № К/9901/62734/18, від 17.03.2020 у справі № 821/1308/16.

За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про наявність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог не відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи апеляційної скарги його повністю спростовують.

Недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, згідно із ч. 1 ст. 277 ГПК України є підставою для скасування судового рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2021 та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог повністю.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача. На ТОВ "Дніпропетровськгаз збут" покладається відшкодування судових витрат Державної казначейської служби України у вигляді сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 12 869,01 грн.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2021 у справі № 904/1116/21 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2021 у справі № 904/1116/21 скасувати.

3. Прийняти нове рішення.

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" (49000, м. Дніпро, вул. Поля, буд. 2, літ А-2, ідентифікаційний код 39572642) на користь Державної казначейської служби України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6; ідентифікаційний код 37567646) 12 869,01 грн судових витрат.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ.

6. Матеріали справи № 904/1116/21 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в порядку, визначеному ст.ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 01.12.2021.

Головуючий суддя О.О. Хрипун

Судді М.Г. Чорногуз

О.В. Тищенко