ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" грудня 2021 р. Справа № 910/3245/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Сітайло Л.Г.

без повідомлення учасників справи

розглянувши апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2021 (повне рішення складено 16.06.2021)

у справі №910/3245/21 (суддя - Підченко Ю.О.)

за позовом Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація"

до Головного управління ДФС у м. Києві

про стягнення заборгованості.

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року Комунальне підприємство "Київжитлоспецексплуатація" звернулося з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві про стягнення заборгованості у загальному розмірі 10872,62 грн, з яких: 9594,81 грн - основний борг, 587,22 грн - пеня, 358,86 грн - 3% річних та 331,73 грн - інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язань за договором про надання послуг №1103 від 01.01.2005 у Головного управління ДФС у м. Києві за період з червня по жовтень 2019 року утворилася заборгованість у сумі 9594,81 грн за надані послуги технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем опалення та абонентських уводів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.03.2021 відкрито провадження у справі №910/3245/21 та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.06.2021 у справі №910/3245/21 позовні вимоги Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" задоволено частково, стягнуто з Головного управління ДФС у м. Києві на користь позивача 9594,81 грн основного боргу, 358,86 грн 3% річних та 331,73 грн інфляційних втрат, в іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга відповідача мотивована тим, що місцевим господарським судом під час ухвалення оскаржуваного рішення неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

У поданій апеляційній скарзі відповідач зазначає, що оскільки позивачем не було заявлено кредиторські вимоги щодо заборгованості за договором, а Державна податкова інспекція у Оболонському районі м. Києва ліквідована як юридична особа, відсутні підстави для висновку про задоволення заявленого позову до Головного управління ДФС у м. Києві.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 14.07.2021 апеляційну скаргу у справі №910/3245/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.07.2021 апеляційну скаргу у справі №910/3245/21 залишено без руху на підставі ч. 2 ст. 260 ГПК України та надано заявникові строк на усунення недоліків.

До суду 03.08.2021 відповідачем подано клопотання про усунення недоліків апеляційної скарги.

Також 04.08.2021 Головним управління ДФС у м. Києві подано клопотання про заміну сторони у справі №910/3245/21, у якому відповідач просить замінити його на правонаступника - Головне управління ДПС у м. Києві.

На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду №09.1-08/3425/21 від 09.08.2021 у зв`язку з перебуванням судді Андрієнка В.В. у відпустці призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/3245/21.

Відповідно з витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 09.08.2021 апеляційну скаргу у справі №910/3245/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Сітайло Л.Г., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.08.2021 відповідачу поновлено строк на апеляційне оскарження, зупинено дію оскаржуваного рішення, відкрито апеляційне провадження у справі №910/3245/21, вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання) на підставі ч. 10 ст. 270 ГПК України, а також встановлено позивачу строк на подання відзиву на апеляційну скаргу та заперечень на клопотання про заміну сторони 15 днів з дня отримання копії ухвали.

До суду 31.08.2021 від Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач заперечує проти доводів скарги відповідача, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Також позивачем викладено заперечення на клопотання відповідача про заміну сторони у справі.

Як було зазначено, у клопотанні про заміну сторони у справі відповідач просить замінити Головне управління ДФС у м. Києві на його правонаступника - Головне управління ДПС у м. Києві.

Вказане відповідач обґрунтовує тим, що постановою Кабінету Міністрів України №1200 від 18.12.2018 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу. Зазначеною постановою також визначено, що Державна податкова служба та Державна митна служба є правонаступниками майна, прав та обов`язків реорганізованої Державної фіскальної служби у відповідних сферах діяльності. Державна фіскальна служба продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики у сфері державної митної справи, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску до завершення здійснення заходів з утворення Державної податкової служби, Державної митної служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.

Також, постановою Кабінету Міністрів України №537 від 19.06.2019 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за відповідним переліком, реорганізовано деякі територіальні органи Державної фіскальної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної податкової служби, у тому числі, Головне управління ДФС у м. Києві приєднано до Головного управління ДПС у м. Києві. Пунктом 3 дано постанови передбачено, що територіальні органи Державної фіскальної служби, які реорганізуються, продовжують здійснювати свої повноваження до передачі таких повноважень територіальним органам Державної податкової служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.

Відповідач вказує на те, що за змістом вказаної постанови новостворені органи Державної податкової служби визначено правонаступника майна, прав та обов`язків органів Державної фіскальної служби, що реорганізовуються, у відповідних сферах діяльності. З огляду на викладене, відповідач вважає, що Головне управління ДПС у м. Києві є правонаступником Головного управління ДФС у м. Києві.

Заперечуючи проти задоволення клопотання про заміну сторони, позивач зазначає, що за змістом положень чинного законодавства належними та допустимими доказами переходу майнових прав і обов`язків до правонаступника в результаті реорганізації органу виконавчої влади шляхом приєднання є відомості Єдиного державного реєстру про державну реєстрацію припинення органу виконавчої влади, оскільки такій державній реєстрації передує складання передавального акту, або передавальний акт, що складається до державної реєстрації припинення юридичної особи. Однак, таких доказів відповідачем не надано, що свідчить про відсутність підстав для задоволення поданого клопотання.

Відповідно до ст. 52 ГПК України у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу.

Процесуальне правонаступництво - це перехід процесуальних прав та обов`язків від однієї особи до іншої. Виникнення процесуального правонаступництва безпосередньо пов`язане з переходом матеріальних прав між такими особами. Заміна сторони правонаступником відбувається, як правило, у випадках зміни суб`єкта права або обов`язку у правовідношенні, коли новий суб`єкт права (позивач, відповідач або третя особа) повністю або частково приймає на себе права чи обов`язки попередника. Процесуальне правонаступництво є похідним від матеріального та випливає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони у матеріальному правовідношенні її правонаступником). У зв`язку з цим для вирішення судом питання про процесуальну заміну сторони у справі необхідна наявність відповідних первинних документів, які підтверджують факт вибуття особи з матеріального правовідношення та перехід її прав та обов`язків до іншої особи (правонаступника).

Як було зазначено вище, постановою Кабінету Міністрів України №1200 від 18.12.2018 утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу та, серед іншого, установлено, що:

- Державна податкова служба та Державна митна служба є правонаступниками майна, прав та обов`язків реорганізованої Державної фіскальної служби у відповідних сферах діяльності;

- Державна фіскальна служба продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики у сфері державної митної справи, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску до завершення здійснення заходів з утворення Державної податкової служби, Державної митної служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до КПК України.

Постановою Кабінету Міністрів України №537 від 19.06.2019 створено як юридичні особи публічного права, територіальні органи Державної податкової служби, зокрема і Головне управління ДПС у м. Києві, та реорганізовано Головне управління ДФС у м. Києві шляхом приєднання його до Головного управління ДПС у м. Києві.

З Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань убачається що Головне управління ДФС у м. Києві з 01.08.2019 перебуває у стані припинення. Однак, на даний час державну реєстрацію вказаної особи не припинено.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Згідно з п. 2 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1074 від 20.10.2011 (далі - Порядок), органи виконавчої влади утворюються, реорганізуються або ліквідуються Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України.

Орган виконавчої влади утворюється шляхом утворення нового органу виконавчої влади або в результаті реорганізації (злиття, поділу, перетворення) одного чи кількох органів виконавчої влади. Орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації (п. п. 4 та 5 Порядку).

Відповідно до п. 6 Порядку права та обов`язки органів виконавчої влади переходять, зокрема, у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади - до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади; у разі перетворення органу виконавчої влади - до утвореного органу виконавчої влади.

Майнові права та обов`язки органів виконавчої влади у разі їх злиття, приєднання або перетворення переходять правонаступникові на підставі передавального акта, а у разі їх поділу - згідно з розподільчим балансом (п. 7 Порядку).

Апеляційний суд звертається до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у від 09.09.2019 у справі №916/376/15-г, відповідно до якої системний аналіз положень Порядку, ЦК України та Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" у своїй сукупності свідчить, що інститут правонаступництва органів державної влади різниться від інституту правонаступництва суб`єктів приватного права, оскільки є більш ширшим за змістом, включаючи в себе: правонаступництво в завданнях, функціях та повноваженнях як складових категорії компетенції органу виконавчої влади, а також щодо конкретних управлінських (організаційних) прав та обов`язків, які складають зміст відповідних правовідносин - тобто публічне правонаступництво за якого відбувається перехід владних прав та функції органу, що реорганізовується до органу, що створюється, та правонаступництво в майнових приватних правовідносинах, у яких орган влади виступає як юридична особа приватного права. У випадку публічного правонаступництва перехід таких прав та обов`язків оформлюється нормативним актом, тоді як правонаступництво в майнових приватних правовідносинах здійснюється на підставі передавального акту (ч. 2 ст. 107 ЦК України, п. 7 Порядку). При цьому, юридична особа є припиненою з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи.

З огляду на викладене, оскільки заява відповідача про заміну сторони стосується правонаступництва органу державної влади саме у майнових приватних правовідносинах, умовою задоволення вказаної заяви є встановлення обставин переходу майнових прав та обов`язків відповідача у процесі його реорганізації до Головного управління ДПС у м. Києві, які, з урахуванням наведеного, мають підтверджуватися передавальним актом.

Тобто, факт переходу майнових прав та обов`язків відповідача у процесі його реорганізації до Головного управління ДПС у м. Києві має бути підтверджений у спосіб, встановлений Порядком.

Відповідно до приписів процесуального закону саме на заявника покладено обов`язок належними та допустимими доказами довести ті обставини, на які він посилається як на підставу для задоволення поданої ним заяви, тобто, у даному випадку саме відповідач повинен довести, що за відповідним передавальним актом до Головного управління ДПС у м. Києві перейшли майнові обов`язки відповідача у справи. Проте, належних та допустимих доказів наведеного відповідачем до суду апеляційної інстанції не подано.

З урахуванням вищевикладеного, у задоволенні клопотання Головного управління ДФС у м. Києві про заміну сторони у справі №910/3245/21 слід відмовити у зв`язку з його необґрунтованістю.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Зі встановлених місцевим господарським судом обставин справи убачається, що 01.01.2005 між Комунальним підприємством "Київжитлоспецексплуатація" (далі - дирекція) та Державною податковою інспекцією у Оболонському районі м. Києва (далі - абонент) (правонаступником якої є Державна податкова інспекція в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві) було укладено договір №1103 про надання послуг на теплопостачання та технічне обслуговування і утримання внутрішньобудинкових інженерних систем ЦО, ГВП та їх абонентських уводів.

Відповідно до п. 1.1 договору його предметом є: надання послуг з теплопостачання та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої у гарячій воді теплової енергії та експлуатаційних витрат; обслуговування та утримання внутрішньобудинкових інженерних систем ЦО, ГВП та їх абонентських уводів в нежилому приміщенні (будинку) за адресою: вул. Г. Сталінграда, 56Б.

Згідно з п. 2.2.2 договору дирекція зобов`язана, у тому числі, надавати послуги по розрахунковому обслуговуванню абонентів з енергопостачальною організацією за спожиту теплову енергію, проводити засобами дирекції технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем опалення, ГВП, абонентських уводів згідно з доданою калькуляцією.

Пунктом 2.3.6 договору встановлено обов`язок абонента своєчасно та у повному обсязі відшкодовувати (сплачувати) вартість спожитої теплової енергії.

За несвоєчасну сплату передбачених договором нарахувань абонент на користь дирекції сплачує пеню у розмірі не нижче облікової ставки Національного банку України (п. 2.3.7 договору).

Відповідно до п. п. 3.1.7 та 3.1.8 договору дирекція має право змінювати тарифи на теплову енергію згідно з розпорядженням Київської міської державної адміністрації, повідомивши про це абонента письмово, змінювати вартість робіт по забезпеченню технічної експлуатації внутрішньобудинкових мереж ЦО, ГВП, абонентський уводів та технічного обслуговування вузла обліку теплової енергії згідно з затвердженою калькуляцією, письмово повідомивши про це абонента.

Договір набуває чинності з 01.01.2005 та діє до 31.12.2005. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією зі сторін (п. п. 6.1 та 6.4 договору).

Також між сторонами шляхом підписання додатку №2 до договору погоджено порядок розрахунків, відповідно до п. 1 якого розрахунки за теплову енергію, що споживається, проводяться виключно у грошовій формі.

Пунктом 2 додатку визначено, що абонент щомісяця з 14 по 18 число самостійно отримує у дирекції по експлуатації нежилих будинків за адресою: вул. Артема, 58/2-Д, розрахункова група, акт звірки на початок розрахункового періоду (один примірник оформленого акту звірки абонент повертає в дирекцію), розрахунок фактичного споживання теплової енергії за попередній період (за вимогою абонента) та платіжну вимогу-доручення, куди включені вартість теплової енергії за поточний місяць з урахуванням остаточного сальдо розрахунків на початок розрахункового періоду та акт виконаних робіт.

За умовами п. 3.1 додатку №2 оплату за вказаними у п. 2 документами абонент виконує не пізніше 23 числа поточного місяця, при цьому: у разі, якщо абонент розраховується за показниками приладів обліку, йому пред`являється до сплати фактична кількість спожитої теплової енергії згідно табуляграм МВРТ (на підставі показників теплолічильника) за попередній місяць.

Пунктом 3.4 додатку №2 передбачено, що у випадку несплати за користування тепловою енергією до кінця розрахункового періоду (п. 3 додатку) дирекція нараховує абоненту пеню на суму фактичного боргу в розмірі, передбаченому чинним законодавством України.

Крім сплати вартості спожитої теплової енергії абонент сплачує на рахунок дирекції по експлуатації нежилих будинків вартість послуг по технічному обслуговуванню внутрішньобудинкових систем і інженерного обладнання відповідно до додатку №1 з оформленням актів виконаних робіт (Ф-2) (п. 3.5 додатку №2 до договору).

З матеріалів справи убачається, що позивач неодноразово надсилав Державній податковій інспекції у Оболонському районі м. Києва інформацію про зміну тарифів на теплову енергію та зміну вартості робіт по забезпеченню технічної експлуатації внутрішньобудинкових мереж ЦО, ГВП, абонентський уводів та технічного обслуговування вузла обліку теплової енергії згідно із затвердженою калькуляцією, що підтверджується копіями відповідних листів.

Позивач вказує на те, що впродовж травня-вересня 2019 року ним були надані послуги на суму 9594,81 грн по технічному обслуговуванню внутрішньобудинкових систем опалення, абонентських уводів, нарахованих відповідно до калькуляції вартості робіт по забезпеченню технічної експлуатації внутрішньобудинкових мереж ЦО, абонентських уводів нежилих будинків, та технічному обслуговуванню вузла обліку теплової енергії.

У реєстрі видачі платіжних документів за травень, червень, липень, серпень, вересень та жовтень 2019 року міститься підпис представника Державної податкової інспекції у Оболонському районі м. Києва про отримання платіжних документів за спірний період відповідно до умов п. 2 додатку №2 до договору.

При цьому, акти прийому виконаного опалення та технічного обслуговування за травень-жовтень 2019 року хоч і були отримані Державною податковою інспекцією у Оболонському районі м. Києва, однак підписані примірники актів позивачу не повернуто.

Також, як убачається з наявних у матеріалах справи акту про готовність вузла комерційного обліку споживача до роботи від 23.05.2019 та акту готовності до опалювального сезону №634/2 від 03.09.2019, позивачем виконано всі необхідні заходи з підготовки будинку за адресою: м. Київ, проспект Героїв Сталінграда, 56Б до опалювального періоду 2018-2019 років, а енергопостачальною організацією було проведено перевірку готовності об`єкта теплоспоживання до опалювального сезону.

Однак, як стверджує позивач, за технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем централізованого опалення, абонентських уводів та теплопостачання за травень-вересень 2019 року оплата у повному обсязі від відповідача не надійшла.

13.09.2019 згідно з актом приймання-передачі (повернення) нежилих приміщень, розташованих по проспекту Героїв Сталінграду, 56-Б та 56-Б літера А, які належать до комунальної власності територіальній громаді міста Києва, вказані приміщення були передані зі сфери управління Державної податкової інспекції у Оболонському районі м. Києва на підставі рішення Київської міської ради №946/1950 від 23.02.2017 «Про повернення приміщень комунальної власності територіальної громади міста Києва зі сфери управління державних установ і організацій».

Щодо звернення з даним позовом саме до Головного управління ДФС у м. Києві як правонаступника Державної податкової інспекції у Оболонському районі м. Києва, позивач вказав, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №981 від 21.09.2011 правонаступником Державної податкової інспекції у Оболонському районі м. Києва є Державна податкова інспекція в Оболонському районі м. Києва Державної податкової служби, створена в результаті реорганізації.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України №229 від 20.03.2013 правонаступником Державної податкової інспекції в Оболонському районі м. Києва Державної податкової служби є Державна податкова інспекція в Оболонському районі Головного управління Міндоходів у м. Києва, створена в результаті реорганізації.

Також постановою Кабінету Міністрів України №311 від 06.08.2014 правонаступником Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Міндоходів у м. Києва визначено Державну податкову інспекцію в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, що створена в результаті реорганізації.

Постановою Кабінету Міністрів України №296 від 28.03.2018 «Про реформування територіальних органів Державної фіскальної служби» вирішено реорганізувати деякі територіальні органи Державної фіскальної служби шляхом їх приєднання як структурних підрозділів до відповідних територіальних органів Служби за переліком згідно з додатком.

Згідно з додатком до вказаної постанови Державну податкову інспекцію в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві реорганізовано шляхом її приєднання як структурного підрозділу, до Головного управління ДФС у м. Києві.

25.10.2019 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про припинення Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві в результаті реорганізації.

З огляду на викладене, відповідач є правонаступником Державної податкової інспекції у Оболонському районі м. Києва за договором.

29.01.2021 позивач звернувся до відповідача з претензією №062/15/1/03-352 про погашення заборгованості, однак Головне управління ДФС у м. Києві заборгованість за теплопостачання та технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем централізованого опалення та абонентських уводів у спірний період не сплатило та відповіді на претензію не надало.

Наведені обставини у їх сукупності стали підставою для звернення Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" з даним позовом до суду про стягнення з відповідача суми основного боргу за договором про надання послуг №1103 від 01.01.2005 у розмірі 9594,81 грн.

Окрім цього, у зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань з оплати послуг позивачем заявлено до стягнення пеню у сумі 587,22 грн за період з 01.06.2020 по 30.11.2020, 3% річних у сумі 358,86 грн за період з 24.06.2019 по 30.11.2020 та 331,73 грн інфляційних втрат за період з 01.07.2019 по 30.10.2019.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив, що Державна податкова інспекція у Оболонському районі м. Києва припинена, як юридична особа, однак позивачем не було заявлено кредиторські вимоги щодо заборгованості за договором. Також, на переконання відповідача, з 13.09.2019 приміщення не перебуває на балансі Державної податкової інспекції у Оболонському районі м. Києва, а спірна заборгованість з`явилася тільки 01.12.2020 згідно з актом звірки взаємних розрахунків, тобто після закінчення строку на заявлення кредиторських вимог.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив факт порушення відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань. Однак, судом зазначено, що позивачем не доведено погодження сторонами у договорі розміру пені або ж того, що обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. З огляду на викладене, за висновками місцевого господарського суду у задоволенні вимоги про стягнення пені слід відмовити.

З наведеними висновками місцевого господарського суду погоджується і колегія суддів та вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3 та 5 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ст. 903 ЦК України).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідач у повній мірі не виконав свій обов`язок щодо оплати вартості наданих послуг.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про теплопостачання», п. 40 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1198 від 03.10.2007, споживач зобов`язаний забезпечувати належний стан обслуговування та безпечну експлуатацію власної системи теплоспоживання; у міжопалювальний період виконувати обов`язкові обсяги робіт з підготовки до опалювального періоду та оформити акт про готовність об`єкта до опалювального періоду.

На виконання умов укладеного договору за період з травня по вересень 2019 року позивачем були надані відповідачу послуги з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем опалення, абонентських уводів, нарахованих відповідно до калькуляції вартості робіт по забезпеченню технічної експлуатації внутрішньобудинкових мереж ЦО, абонентських уводів нежилих будинків та технічне обслуговування вузла обліку теплової енергії за адресою: м. Київ, пр. Г. Сталінграда, 56-Б, що підтверджується відомостями обліку, обліковими картками та актами прийому виконаного опалення та технічного обслуговування за травень-вересень 2019 року.

Матеріали справи не містять будь-яких заперечень абонента щодо повного та належного надання послуг з боку позивача.

Факт отримання відповідачем у спірний період послуг з теплопостачання, технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем централізованого опалення, абонентських уводів та їх обсяг відповідачем не спростований.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена ч. 1 ст. 193 ГК України.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Враховуючи викладене, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджується спірна заборгованість відповідача за договором у сумі 9594,81 грн.

При цьому, суд першої інстанції також правомірно відхилив доводи відповідача з приводу того, що позивачем не було заявлено кредиторські вимоги щодо заборгованості за договором, оскільки Державна податкова інспекція у Оболонському районі м. Києва ліквідована як юридична особа.

За змістом ч. 1 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення (ч. 5 ст. 104 ЦК України).

З Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань убачається, що державну реєстрацію Державної податкової інспекції у Оболонському районі м. Києва припинено, про що внесено відповідний запис №1032806 від 25.10.2019.

Головне управління ДФС у м. Києві з 01.08.2019 перебуває у стані припинення, проте, на даний час державну реєстрацію вказаної особи не припинено.

Колегія суддів вказує на те, що на відміну від ліквідації, реорганізація юридичної особи передбачає перехід її майна, прав та обов`язків до правонаступників.

Ліквідаційна комісія призначається у разі ліквідації юридичної особи, а у випадку реорганізації юридичної особи шляхом приєднання, призначається комісія з реорганізації юридичної особи та складається передавальний акт.

Приписи ст. ст. 110-112 ЦК України, на які посилається відповідач, як у відзиву на позов, так і у поданій апеляційній скарзі, регулюють правовідносини, що виникають у процедурі припинення юридичної особи в результаті ліквідації і не можуть застосовуватись до відносин що виникли у процедурі припинення юридичної особи в результаті реорганізації шляхом приєднання, оскільки в останньому випадку підлягають застосуванню спеціальні норми, встановлені ст. ст. 106-107 ЦК України.

Враховуючи, що відповідач з 01.08.2019 перебуває в стані припинення в результаті його реорганізації шляхом приєднання до Головного правління ДПС у м. Києві, процедура якої не передбачає призначення ліквідаційної комісії, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення ч. 5 ст. 105 ЦК України щодо пред`явлення вимог кредитором ліквідаційній комісії боржника.

Окрім цього, наслідки пропущення кредиторами встановленого строку для заявлення вимог встановлені лише для процедури ліквідації, а наслідком пропущення вказаного строку є лише те, що такі вимоги задовольняються з майна юридичної особи, яку ліквідовують, що залишилося після задоволення вимог кредиторів, заявлених своєчасно (ч. 4 ст. 112 ЦК України), адже пропуск такого строку не має наслідком припинення зобов`язань, що ґрунтуються на договорі.

З огляду на викладене наведені доводи відповідача спростовуються наявними доказами та положеннями цивільного законодавства.

Щодо ж до вимог про стягнення з відповідача пені у розмірі 587,22 грн за період з 01.06.2020 по 30.11.2020 слід зазначити наступне.

Частиною 1 ст. 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 230 ГК України порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Пунктом 2.3.7 договору сторонами визначено, що за несвоєчасну сплату передбачених договором нарахувань абонент на користь дирекції сплачує пеню в розмірі не нижче облікової ставки Національного банку України.

Отже, як вірно встановлено місцевим господарським судом, фактично, конкретного розміру належної до сплати пені у випадку порушення абонентом грошового зобов`язання сторони не визначили, а чинним законодавством України не визначений розмір штрафних санкцій за порушення грошових зобов`язань за вказаними правовідносинами.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Пеня за визначенням ч. 3 ст. 549 ЦК України це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов`язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання. Якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Позивачем не доведено, що у договорі сторонами погоджено розмір пені, а також того, що обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом, що виключає правові підстави для стягнення пені, нарахованої Комунальним підприємством "Київжитлоспецексплуатація".

Також, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 358,86 грн за період з 24.06.2019 по 30.11.2020 та 331,73 грн інфляційних втрат за період з 01.07.2019 по 30.10.2019.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Апеляційним судом перевірено здійснені позивачем розрахунки, вони відповідають обставинам справи та правовідносинам сторін, а тому судом першої інстанції правомірно задоволено вимоги позивача в частині стягнення 358,86 грн 3% річних та 331,73 грн інфляційних втрат.

З огляду на усе вищенаведене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних та стягнення з відповідача на користь Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" 9594,81 грн основного боргу, 358,86 грн 3% річних та 331,73 грн інфляційних втрат.

При цьому, як було зазначено, аргументи апеляційної скарги відповідача не спростовують правомірності висновків місцевого господарського суду щодо встановлених обставин справи.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, апеляційний суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2021 у справі №910/3245/21 прийнято з повним та усебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Головного управління ДФС у м. Києві не підлягає задоволенню.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги та відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на скаржника.

Згідно з ч. 5 ст. 12 ГПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як передбачено ч. 3 ст. 287 ГПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 даної статті.

Вказана справа є малозначною, а тому прийнята постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2021 у справі №910/3245/21 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2021 у справі №910/3245/21.

4. Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Головне управління ДФС у м. Києві.

5. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді С.І. Буравльов

Л.Г. Сітайло