РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.12.2021Справа № 910/14414/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Турчина С. О., розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КАРБОН-ТРЕЙДІНГ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАЙФУН ТРАНСПОРТ"

про стягнення 66476,89 грн

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "КАРБОН-ТРЕЙДІНГ" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАЙФУН ТРАНСПОРТ" про стягнення 66476,89 грн з яких: 63947,00 грн - попередньої оплати, 2119,89 грн - пені, 410,00 грн -3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань з надання послуг, за які позивачем здійснено оплату.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.09.2021 дану позовну заяву залишено без розгляду.

20.09.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про усунення недоліків.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 29.09.2021 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі №910/14414/21, розгляд справи постановив здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

20.10.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів.

З метою повідомлення відповідача про розгляд справи ухвала суду від 29.09.2021 була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно із ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Ухвала суду про відкриття провадження у справі отримана відповідачем 07.10.2021, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №678.

Отже, за змістом пункту 3 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, вказана ухвала вручена відповідачу та відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи.

Відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Аналогічні положення містяться у ч.9 ст.165 Господарського процесуального кодексу України.

Судом враховано, що частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на вказані приписи Господарського процесуального кодексу України, оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, суд дійшов висновку, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до приписів ч.9 ст.165 та ч.2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно із частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

20.12.2017 Товариством з обмеженою відповідальністю "ТАЙФУН ТРАНСПОРТ" виставлено Товариству з обмеженою відповідальністю "КАРБОН-ТРЕЙДІНГ" рахунок на оплату № 251 на загальну суму 63 947,00 грн.

Позивач перерахував на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАЙФУН ТРАНСПОРТ" грошові кошти у розмірі 63 947,00 грн, в підтвердження чого позивачем було надано платіжні доручення № 2155 від 22.12.2017 на суму 11 690,00 грн та № 2233 від 17.01.2018 на суму 52 057,00 грн.

Позивач зазначає, що відповідач, отримавши грошові кошти у сумі 63 947,00 грн за послуги, зазначені в рахунку на оплату № 251 від 20.12.2017, послуги не надав.

Листом від 22.02.2018 вих. № 11, ТОВ "КАРБОН-ТРЕЙДІНГ" зверталося до відповідача з проханням повернути грошові кошти у розмірі 63 947, 00 грн.

23.07.2019 на адресу відповідача було направлено претензію від 22.07.2019 вих. №25/01 про сплату заборгованості на загальну суму 63947,00 грн.

Оскільки відповідачем не було надано послуг, оплачених позивачем, позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідача суми попередньої оплати.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.11.2020 у справі № 910/13827/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КАРБОН-ТРЕЙДІНГ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАЙФУН ТРАНСПОРТ" про стягнення 67 032,22 грн позовні вимоги задоволено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.03.2021 у справі № 910/13827/19 рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2020 у справі №910/13827/19 скасовано, ухвалено нове рішення, в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "КАРБОН-ТРЕЙДІНГ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАЙФУН ТРАНСПОРТ" про стягнення 67032,22 грн, відмовлено.

Приймаючи вказану постанову, колегія суддів апеляційної інстанції зазначила, що оскільки договір про надання послуг укладений в спрощений спосіб та з огляду на відсутність у справі письмових доказів щодо узгодження між сторонами строку виконання відповідачем його зобов`язань, то у даному випадку позивач як кредитор, який здійснив попередню оплату вартості послуг згідно рахунку № 251 від 20.12.2017, мав право в будь-який час вимагати надання йому цих послуг в порядку приписів ч. 2 с. 530 ЦК України.

Позивачем в порушення положень ст. ст. 13, 74 ГПК України належних і допустимих доказів в підтвердження обставин звернення до відповідача з вимогою виконання зобов`язань з надання оплачених послуг в визначений позивачем строк до матеріалів справи не надано. Отже станом на час пред`явлення позову строк виконання відповідачем зобов`язань не настав.

Враховуючи вказане рішення суду позивач 06.05.2021 направив відповідачу вимогу про виконання зобов`язань від 28.04.2021 вих. № 28/4, в якій вимагав у строк 30 календарних днів з моменту отримання вимоги, але не пізніше 15.06.2021 надати послуги, оплачені на підставі рахунку № 251 від 20.12.2017 на суму 63 947,00 грн.

27.05.2021 позивачем повторно направлено на адресу відповідача вимогу про виконання зобов`язань від 27.05.2021 вих. № 27/5.

Оскільки відповідач послуг, обумовлених у рахунку на оплату № 251 від 20.12.2017 та оплачених позивачем, у строк, зазначений у вимозі, не надав, здійснену позивачем попередню оплату не повернув, позивач звернувся до суду із вказаним позовом про стягнення з відповідача 63947,00 грн попередньої оплати, а також 2119,89 грн пені та 410,00 грн 3% річних, у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково, з наступних підстав.

Згідно із ч.1, 2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 626 Цивільний кодекс України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст.628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Стаття 181 Господарського кодексу України визначає загальний порядок укладання господарських договорів, зокрема, у частині 1 цієї статті йдеться, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

У матеріалах справи міститься виставлений відповідачем позивачу рахунок № 251 від 20.12.2017 на оплату послуг технічного обслуговування, миття та ремонту рухомого складу на загальну суму 63 947,00 грн.

Позивач перерахував на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАЙФУН ТРАНСПОРТ" грошові кошти у розмірі 63 947,00 грн, в підтвердження чого позивачем було надано платіжні доручення № 2155 від 22.12.2017 на суму 11690,00 грн та № 2233 від 17.01.2018 на суму 52 057,00 грн.

Рахунок на оплату № 251 від 20.12.2017 містить посилання на договір № 10 від 19.10.2017.

В той же час, під час розгляду справи № 910/13827/19 судом апеляційної інстанції встановлено, що договір № 10 від 19.10.2017 не містить підписів уповноважених осіб сторін та відбиток печаток товариств. Також вказаний документ не містить посилань на те, що його укладено в електронній формі та те, що його умови узгоджено сторонами шляхом накладення електронного цифрового підпису в порядку приписів Законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронний цифровий підпис". У зв`язку з наведеним колегія суддів дійшла висновку, що викладені в договорі умови щодо надання послуг не були узгоджені сторонами.

У даній справі позивачем долучено аналогічну копію договору № 10 від 19.10.2017 без підписів уповноважених осіб сторін та відбитків печаток товариств, що свідчить про неукладеність такого договору.

У відповідності ч.1 ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.205 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ч.1 ст.207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною 1статті 639 Цивільного кодексу України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Ураховуючи наведені приписи законодавства, суд дійшов висновку, що сторони досягли згоди щодо укладення договору надання послуг у спрощений спосіб шляхом направлення відповідачем рахунку на оплату № 251 від 20.12.2017 та оплати позивачем зазначеного рахунку.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Оскільки правовідносини сторін виникли за договором надання послуг, укладеному у спрощений спосіб, строк надання послуг сторонами не узгоджений, то обов`язок відповідача надати послуги виникає з моменту пред`явлення вимоги щодо надання послуг.

Як вбачається з матеріалів справи, 06.05.2021 позивач направив відповідачу вимогу про виконання зобов`язань від 28.04.2021 вих. № 28/4, в якій вимагав у строк 30 календарних днів з моменту отримання вимоги, але не пізніше 15.06.2021 надати послуги, оплачені на підставі рахунку № 251 від 20.12.2017 на суму 63 947,00 грн.

Згідно із ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Враховуючи викладене вище, відповідач зобов`язаний був надати позивачу послуги оплачені на підставі рахунку № 251 від 20.12.2017 на суму 63947,00 грн у строк до 15.06.2021 включно.

Доказів надання відповідачем послуг на суму 63947,00 грн матеріали справи не містять.

Отже, оскільки у строк, встановлений у вимозі позивача від 28.04.2021 вих. № 28/4 відповідач послуг не надав, в останнього з 16.06.2021 виникло грошове зобов`язання з повернення позивачу коштів у розмірі 63947,00 грн, що сплачені за послуги, які відповідачем не надано.

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ч.3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Наданими позивачем доказами підтверджується факт заборгованості відповідача перед позивачем у розмірі 63947,00 грн. Доказів оплати вказаної суми заборгованості відповідачем не надано.

З огляду на вище наведене, позовні вимоги про стягнення з відповідача 63947,00 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо заявлених позивачем до стягнення нарахованих за період з 15.06.2021 по 01.09.2021 3% річних у сумі 410,00 грн, суд дійшов висновку про наступне.

Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 року в справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.

Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося.

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Аналогічна позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

При цьому у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

З огляду на правову природу правовідносин сторін суд дійшов висновку, що у даному випадку наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин приписів частини другої статті 625 ЦК України.

В той же час, оскільки судом встановлено, що надати послуги на суму внесеної позивачем попередньої оплати відповідач мав у строк 15.06.2021, то прострочення відповідачем зобов`язання виникло з 16.06.2021.

За перерахунком суду 3% річних за період з 16.06.2021 по 01.09.2021 становлять 409,96 грн, а тому позовні вимоги у частині стягнення 3% річних суд задовольняє частково.

Також позивачем заявлено до стягнення пеню в сумі 2119,89 грн, що нарахована за період з 15.06.2021 по 01.09.2021.

Однак, суд зазначає, що частиною 3 статті 549 ЦК України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У пункті 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" роз`яснено, що якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Судом встановлено, що між сторонами укладено договір у спрощений спосіб, що свідчить про те, що відповідальність відповідача за неповернення передоплати у вигляді пені, не передбачена у договорі.

При цьому, з огляду на характер правовідносин, які склались між сторонами, відповідальність у вигляді пені за порушення виконання відповідачем зобов`язання з повернення передоплати за ненадані послуги не передбачена певними законодавчими актами, що свідчить про безпідставність нарахування пені.

З урахуванням викладеного, суд відмовляє в задоволенні позову в частині стягнення пені.

Приписами ст.76,77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст.78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вище наведене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "КАРБОН-ТРЕЙДІНГ".

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 240, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАЙФУН ТРАНСПОРТ" (04208, місто Київ, ПРОСПЕКТ ВАСИЛЯ ПОРИКА, будинок 7-А, квартира 4, ідентифікаційний код 41525408) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "КАРБОН-ТРЕЙДІНГ" (01015, місто Київ, ВУЛИЦЯ СТАРОНАВОДНИЦЬКА, будинок 8А, квартира 29, ідентифікаційний код 39394882) 63947,00 грн заборгованості, 409,96 грн 3% річних та 2197,61 грн витрат зі сплати судового збору.

В іншій частині позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 02.12.2021.

Суддя С.О. Турчин