ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" листопада 2021 р. Справа №5015/1582/11

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії суддів:

головуючий суддя Желік М.Б.

судді Орищин Г.В.

Галушко Н.А.

секретар судового засідання Гунька О.П.

розглянувши апеляційну скаргу Малого приватного підприємства виробничо-комерційної фірми "Гелікон" №48-08 від 03.08.2021 (вх.№01-05/2652/21 від 04.08.2021)

на рішення Господарського суду Львівської області від 30.06.2021 (повний текст рішення складено 12.07.2021, суддя Сухович Ю.О.),

та рішення Господарського суду Львівської області від 16.07.2021 (повний текст рішення складено 23.07.2021, суддя Сухович Ю.О. ),

у справі №5015/1582/11

за позовом ТзОВ "Фінансова компанія "Приватні інвестиції", (правонаступника Публічного акціонерного товариства "КРЕДОБАНК"), м.Київ

до відповідача Малого приватного підприємства виробничо-комерційної фірми "Гелікон", м.Львів

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 , м.Львів

про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором

за участю представників сторін:

від позивача: Лойфер А.О. - адвокат

від відповідача: Шокало В.С. - адвокат

Учасникам процесу роз`яснено права та обов`язки, передбачені ст.ст. 35, 42, 46, Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст.222 Господарського процесуального кодексу України фіксування судового засідання здійснюється технічними засобами.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 30.06.2021 у справі №5015/1582/11 позов задоволено повністю, стягнуто з Малого приватного підприємства виробничо-комерційної фірми "Гелікон" на користь ТзОВ "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" 5 366 646,05 доларів США неповернутої суми отриманого кредиту, 1357 008,95 доларів США процентів за користування кредитом, 60 629,25 доларів США пені за прострочення сплати процентів за офіційним курсом Національного банку України на дату платежу, 25 500,00 грн. судового збору (державного мита), 236 грн. 00 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 16.07.2021 у справі №5015/1582/11 заяву представника ТзОВ "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково, стягнуто з МПП ВКФ "Гелікон" на користь ТзОВ "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" 100 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, у задоволенні решти заяви відмовлено.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, скаржник звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 30.06.2021 та рішення від Господарського суду Львівської області від 16.07.2021 у справі №5015/1582/11 повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю та змінити розподіл судових витрат, а саме судові витрати по сплаті судового збору, пов`язані з розглядом справи, покласти на позивача.

Разом з апеляційною скаргою МПП ВКФ "Гелікон" подало суду клопотання про призначення судово-економічної експертизи кредитного договору №28 від 05.02.2007 (нова редакція від 30.04.2009) та клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням по суті спору у справі №914/919/21.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.08.2021 справу розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: Желік М.Б. - головуючий суддя, члени колегії - Орищин Г.В., Галушко Н.А.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 09.08.2021 відкрито апеляційне провадження та призначено розгляд справи на 08.09.2021.

25.08.2021 на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ТзОВ "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" №1094289 від 19.08.2021 (№01-04/5893/21 від 25.08.2021).

03.09.2021 на адресу суду надійшло клопотання від ОСОБА_2 б/н від 31.08.2021 (№01-05/3002/21 від 03.09.2021) про заміну третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 його правонаступником та відкладення розгляду справи.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 08.09.2021 розгляд справи відкладено на 22.09.2021.

В судовому засіданні 22.09.2021 апеляційний суд відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про заміну третьої особи у справі - ОСОБА_1 його правонаступником та відмовив у задоволенні клопотання апелянта про призначення судової експертизи, про що постановлено відповідні ухвали, розгляд справи було відкладено на 13.10.2021.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 13.10.2021 відмовлено у задоволенні клопотання Малого приватного підприємства Виробничо-комерційної фірми «Гелікон» про зупинення апеляційного провадження до набрання законної сили рішенням по суті спору у справі №914/919/21.

В судовому засіданні 13.10.2021 було оголошено перерву до 02.11.2021.

02.11.2021 на електронну адресу суду від апелянта надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги.

Позивач у клопотанні (вх.№01-04/7597/21 від 02.11.2021) просив залишити без розгляду додаткові пояснення апелянта як такі, що є по суті доповненням до апеляційної скарги, та подані з порушенням строку, встановленого у ст.266 ГПК України.

В судовому засіданні 02.11.2021 суд ухвалив відмовити у задоволенні клопотання позивача про залишення додаткових пояснень відповідача без розгляду на підставі ч.2 ст.118, ч.1 ст.266 ГПК України, оскільки такі пояснення не містять нових аргументів чи доводів, яких не було заявлено в апеляційній скарзі. В судовому засіданні 02.11.2021 було оголошено перерву.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 16.11.2021 розгляд справи відкладено на 24.11.2021.

В судовому засіданні 24.11.2021 представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги у повному обсязі, заявив усне клопотання, яким просив долучити до матеріалів справи постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 12.02.2018 у справі №12/5025/296/11 як доказ, пояснив, що про існування вказаного судового рішення апелянту стало відомо нещодавно, з Єдиного державного реєстру судових рішень.

Колегія суддів, заслухавши думку представника позивача, ухвалила відмовити у задоволенні заявленого усного клопотання, з огляду на те, що представник апелянта всупереч вимогам ч.3 ст.269 ГПК України, не довів об`єктивних причин неможливості подання постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 12.02.2018 у справі №12/5025/296/11 як доказу під час розгляду справи в суді першої інстанції.

В судовому засіданні представник апелянта просив оскаржувані рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нові про відмову у задоволенні позовних вимог та про зміну розподілу судових витрат.

Представник позивача проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечила, просила залишити оскаржувані рішення суду першої інстанції без змін як законні та обґрунтовані.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, взявши до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а відтак оскаржувані судові рішення слід залишити без змін, з огляду на наступне.

Публічне акціонерне товариство "Кредобанк" звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до Малого приватного підприємства виробничо-комерційної фірми "Гелікон" про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором №28 від 05.02.2007.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 25.03.2011 порушено провадження у справі №5015/1582/11.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 29.08.2012 залучено до участі у справі третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_1 .

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 12.09.2012 провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі Франківського районного суду м.Львова №1326/5604/2012 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Кредобанк» та ТзОВ "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" про визнання недійсним договору факторингу від 29.11.2011.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 18.03.2021 поновлено провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 31.03.2021 залучено до участі у справі в якості правонаступника позивача Акціонерного товариства "Кредобанк" - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Приватні інвестиції".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05.02.2007 між ВАТ "Кредобанк" та МПП ВКФ "Гелікон" було укладено кредитний договір №28, відповідно до умов якого банк зобов`язувався видати позичальнику кредит, а позичальник повернути кредит та сплатити проценти за користування ним та комісії, валюта кредиту 5000 000,00 доларів США.

30.04.2009 між ВАТ "Кредобанк" та МПП ВКФ "Гелікон" кредитний договір № 28 від 05.02.2007, викладено в новій редакції, відповідно до умов якої розмір та валюта кредиту визначені сторонами в сумі 5370000,00 доларів США.

Банк належним чином виконав свої зобов`язання, надавши МПП ВКФ "Гелікон" кредит на суму 5366646,05 доларів США. Однак, відповідач свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів не виконав, у зв`язку з чим позивач, як правонаступник банку, просить стягнути з відповідача 5366646,05 доларів США неповернутої суми отриманого кредиту, 1357008,95 доларів США процентів за користування кредитом, 60629,25 доларів США пені за прострочення сплати процентів (за офіційним курсом Національного банку України на дату платежу).

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначав, що одним з документів, на які посилається позивач, як на підставу для стягнення заборгованості є договір факторингу від 29.11.2011 укладений між Акціонерним товариством "Кредобанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" у простій формі, нотаріально не посвідчений. На думку відповідача такий договір повинен укладатись з обов`язковим нотаріальним посвідченням. Нотаріальне не посвідчення договору факторингу породжує право не виконувати свого обов`язку перед новим кредитором відповідно до положень статті 523 Цивільного кодексу України.

Відповідач зазначав, що фактором у валютних операціях може виступати тільки суб`єкт у якого наявна ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями. У своїх поясненнях Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" підтверджує, що ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями не має. Отже Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" правонаступником -АТ "Кредобанк" у стягненні кредиту у валюті не може бути.

Також відповідач вважав, що зі змісту договору факторингу випливає, що передана банком заборгованість у гривнях, тобто з моменту укладення договору відповідач не має жодних зобов`язань перед ПАТ "Кредобанк" у валюті (доларах США), при цьому має розглядатись питання щодо заборгованості у гривнях, зафіксованої у відповідному договорі.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1 , під час розгляду справи в суді першої інстанції пояснень щодо суті спору не надав. В матеріалах справи наявне свідоцтво про смерть фізичної особи ОСОБА_1 , видане 16.02.2021 Залізничним районним у місті Львові відділом РАЦС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів).

Місцевий господарський суд, ухвалюючи оскаржене рішення від 30.06.2021 дійшов висновків про те, що позивачем подано належні, допустимі, достовірні та вірогідні докази на підтвердження позовних вимог, які відповідачем не спростовані, відтак позовні вимоги про стягнення 5366646,05 доларів США неповернутої суми отриманого кредиту, 1357008,95 доларів США процентів за користування кредитом, 60629,25 доларів США пені за прострочення сплати процентів підтверджені матеріалами справи та підлягають до задоволення.

При цьому, суд взяв до уваги, що договір факторингу від 29.11.2011 є чинним, правомірність його укладення підтверджується рішенням Франківського районного суду м.Львова від 04.09.2015 у справі №1326/5469/2012, яке набрало законної сили, таким чином, ТзОВ «ФК «Приватні інвестиції» набуло права вимоги до МПП ВКФ «Гелікон», що належали ПАТ «Кредобанк», за кредитним договором №28 від 05.02.2007; кредитний договір №28 від 05.02.2007 був укладений між ПАТ «Кредобанк» та МПП ВКФ «Гелікон» у простій письмовій формі, відповідно до приписів ч.1 ст.513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора (договір факторингу) також укладений у письмовій формі.

Також місцевий господарський суд, у рішенні від 16.07.2021 (додатковому рішенні) розглянувши заяву позивача про покладення на відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1 150 000,00 грн., із врахуванням клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на професійну допомогу дійшов висновку про необхідність зменшення розміру витрат на надання правничої допомоги та стягнення з відповідача на користь позивача 100 000,00 грн. на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що висновки, викладені у рішеннях суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Зокрема, скаржник зазначає, що суд не взяв до уваги, що договір факторингу від 29.11.2011, що підписаний між АТ «Кредобанк» та ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» у простій письмовій формі, нотаріально не посвідчений, чим порушено норми матеріального права - ч.1 ст.513 ЦК України. На думку скаржника такий договір повинен укладатись з обов`язковим нотаріальним посвідченням, адже договори іпотеки, укладені в його забезпечення були нотаріально посвідчені. Отже, умова договору факторингу шляхом купівлі права грошової вимоги від 29.11.2011, згідно з якою ПАТ «Кредобанк» продав та відступив ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» права за іпотечними договорами - є нікчемною, оскільки її нікчемність встановлена законом. Скаржник посилається на правові висновки, викладені у постанові Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.02.2014 у справі №6-52527св13.

Апелянт вважає помилковим посилання суду в оскаржуваному рішенні на те, що доводи відповідача зводяться до спроби переглянути рішення Франківського районного суду м.Львова від 04.09.2015 у справі №1326/5469/2012, яким суд не визнав договір факторингу неправомірним, адже недотримання форми, встановленої законодавством для відповідного договору має наслідком його нікчемність і без відповідного рішення суду, у справі №1326/5469/2012 договір факторингу оскаржувався з інших підстав.

Також, скаржник зазначає, що ведення діяльності з надання послуг факторингу, який передбачає проведення валютних операцій, потребує отримання фінансовою установою ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями. У ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» відсутня ліцензія на вчинення операцій з валютними цінностями. Отже, ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» не може виступати правонаступником АТ «Кредобанк» у стягненні кредиту у іноземній валюті.

При цьому апелянт посилається на правові висновки, викладені у постановах від 14.02.2018 у справі №756/668/15-ц та від 16.12.2020 у справі №461/2900/11 про те, що ведення діяльності з надання послуг факторингу, який передбачає ведення валютних операцій (передача прав вимоги за кредитами в іноземній валюті) потребує отримання фінансовою установою ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями.

Скаржник зазначає, що суд першої інстанції правильно встановив, що у ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями не було, отже, ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» не може виступати правонаступником АТ «Кредобанк» у стягненні кредиту у валюті.

Апелянт наголошує, що суд в оскарженому рішенні послався на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах 2019 року, проте, повинен був застосувати саме правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 16.12.2020 у справі №461/2900/11 як таку, що є більш пізньою та останньою у спірних правовідносинах.

Окрім того, на думку скаржника, висновок суду про правомірність вимоги про стягнення боргу в іноземній валюті є помилковим та суперечить договору факторингу та не погоджується з висновком суду про те, що Додаток 1 до договору є лише інформаційною базою, визначає розмір зобов`язань у визначеній кредитними договорами валюті, а також еквівалент у гривні, проте не змінює валюту зобов`язання.

На переконання апелянта, суд не врахував, що зі змісту договору факторингу випливає, що відповідна заборгованість була передана банком ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» у гривнях, про що свідчать умови пунктів 2.1.3, 3.1, 1.1., 4.1., 7.3. договору факторингу та графи 11, 13, 14, 16, 18, 20, 21, 22, 23додатку №1 до договору. При цьому у Додатку №1 до договору факторингу від 29.11.2011 сума портфелю, переданого від ПАТ «Кредобанк» до ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» сягає 53 482 672,13 грн. Тобто, з моменту укладення відповідного договору, відповідач не має жодних зобов`язань перед ПАТ «Кредобанк» у валюті (доларах США), а натомість може розглядатись питання щодо заборгованості в гривнях, зафіксованої у відповідному договорі.

Апелянт вказує на те, що під час розгляду справи №914/953/19 ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» надав суду копії повідомлень про усунення порушень договірних зобов`язань від 19.05.2014, адресованих МПП «ВКФ «Гелікон», у яких вказано суму заборгованості за кредитним договором станом на 19.05.2014, що складає 53 482 672,13 грн. Отже, на думку апелянта у 2014 році позивач визнавав, що відповідач винен йому борг у сумі 53 482 672,13 грн. (в сумі, що вказана у додатку №1 до договору факторингу), однак, згодом фактично збільшив розмір своїх вимог, що суд не взяв до уваги.

Також, в апеляційній скарзі зазначено, що суд не забезпечив всебічне та об`єктивне з`ясування обставин справи та не надав оцінки всім аргументам відповідача, оскільки відмовив у задоволенні клопотання про зупинення розгляду справи до моменту вступу у спадщину спадкоємця ОСОБА_1 , що призвело до того, що на момент винесення рішення у справі учасником заявлено фізичну особу, що померла; на момент винесення оскаржуваного рішення право власності на предмет іпотеки, зареєстровано за позивачем, однак, суд не зупинив провадження у справі до вирішення справи №914/919/21 по суті, що призвело до загрози фактичного задоволення позовних вимог позивача у подвійному розмірі; суд необґрунтовано не призначив судово-економічну експертизу у справі.

Скаржник також вважає необґрунтованим розмір витрат позивача на професійну допомогу, покладену судом на відповідача в розмірі 100 000,00 грн, зазначає, що суд не врахував усіх аргументів відповідача, викладених у клопотанні про зменшення розміру витрат на професійну допомогу, вважає розумними та обґрунтованими такі витрати в розмірі, не більше 6 500,00грн.

У відзиві на апеляційну скаргу ТзОВ "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" (позивач) зазначив наступні аргументи на спростування доводів апелянта.

Жодних вимог щодо обов`язкового нотаріального посвідчення договору факторингу ні Цивільний кодекс України та інші нормативні акти не містять, кредитний договір №28 від 05.02.2007 укладено у простій письмові формі, відтак договір факторингу від 29.11.2011 правомірно укладено у простій письмовій формі, натомість договори іпотеки, укладені в забезпечення зобов`язань позичальника за кредитним договором, були нотаріально посвідчені, тому договори про відступлення прав за договорами іпотеки було посвідчено нотаріально. Позивач зазначає, що питання дійсності договору факторингу шляхом уступки права грошової вимоги від 29.11.2011 та договору про відступлення прав за договорами іпотеки від 16.12.2011 вже були предметом судового розгляду, а саме рішенням Франківського районного суду м.Львова від 04.09.2015 у справі №1326/5469/2012 відмовлено у визнанні недійсним договору факторингу, а рішенням Господарського суду Львівської області від 21.12.2015 у справі №914/4440/14 відмовлено у визнанні недійсним з моменту вчинення договору про відступлення прав за договорами іпотеки. Позивач вважає недоречним посилання апелянта на постанову Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.02.2014 у справі №6-52527св13, оскільки у вказаній справі розглядався спір щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та було встановлено фактичні обставини спору, відмінні від обставин у цьому спорі.

Також, позивач вважає помилковим твердження відповідача про те, що стороною договору факторингу може бути виключно суб`єкт, у якого наявна ліцензія на здійснення фінансових операцій з валютними цінностями, зокрема, вказує, що відповідно до додатку до свідоцтва ФК№282, виданого Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, серед видів фінансових послуг, які має право здійснювати ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства вказано факторинг. Позивач вважає недоречними посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №756/668/15-ц, оскільки жодних правових висновків у постанові не було сформовано, а справу передано на новий розгляду до суду першої інстанції, фактичні обставини у справі №756/668/15-ц є відмінними від обставин у цьому спорі, а у постанові Верховного Суду від 16.12.2020 у справі №461/2900/11, на яку теж посилається апелянт, предметом спору було визнання договору недійсним, а не стягнення.

Позивач звертає увагу на сталу судову практику Верховного Суду щодо відсутності підстав для визнання недійсним договору факторингу через відсутність генеральної чи індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій (постанови від 10.07.2019 у справі №204/7396/15-ц, від 20.11.2019 у справі №336/6704/13-ц, від 11.12.2019 у справі №755/12702/16-ц, від 26.06.2019 у справі №761/21037/16-ц), у яких наголошено, що відсутність у юридичної особи ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не може бути підставою для задоволення вимог щодо визнання договору факторингу частково недійсним, адже ліцензії є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, проте, право вимоги за кредитним договором, яке переходить до юридичної особи за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії.

Також позивач вказує, що у постанові від 03.02.2021 у справі №161/1388/17, постанові від 10.03.2021 у справі №643/11542/15-ц Верховний Суд виклав правову позицію про те, що за приписами ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитних договорів, а не договорів факторингу, а у постанові від 01.07.2021 у справі №316/3132/13-ц відхилено доводи касаційної скарги про необхідність фактору мати ліцензію на здійснення операцій з валютними цінностями та зазначено, що наявність статусу фінансової установи обумовлює право здійснювати фінансові послуги факторингу.

Позивач зазначає, що відповідач безпідставно стверджує, що ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» набуло право вимоги заборгованості за кредитним договором виключно у гривнях, оскільки додаток №1, як інформаційна база визначає розмір зобов`язань у визначеній кредитними договорами валюті, а також еквівалент в гривні, проте, всупереч твердженням відповідача не змінює валюту зобов`язань.

Відповідно до умов кредитного договору МПП ВКФ «Гелікон» отримало кредит у валюті долара США та взяло на себе зобов`язання повернути кредит у доларах США (п.2.1.1, п.5.1. договору), між сторонами не укладалась додаткова угода щодо зміни валюти зобов`язання, відтак зобов`язання має виконуватись у визначеній договором валюті - доларах США.

На підставі договору факторингу шляхом уступки права грошової вимоги від 29.11.2011 до позивача перейшли права банку в обсязі та на умовах, що існували на момент укладення цього договору, зважаючи, що умовами кредитного договору визначено зобов`язання позичальника у валюті доларів США, саме на таких умовах ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» набуло право вимоги.

Позивач наголошує, що відповідач не повернув 5 366 646,05 доларів США отриманого кредиту, і саме така сума основного боргу підлягає стягненню, відповідач протягом 14 років користується вказаними коштами, не сплачує процентів за користування кредитними коштами, що суперечить принципам добросовісної поведінки та заборони суперечливої поведінки сторони спору.

Позивач посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц, відповідно до яких у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене договором чи законом, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яка отримана у позику.

З посиланням на правовий висновок Верховного Суду у справі №308/3824/16 від 25.07.2018 та ч.2 ст.533 ЦК України позивач вважає, що стягненню підлягає сума заборгованості у валюті зобов`язання (долар США) із сплатою у гривні за офіційним курсом Національного банку України на дату платежу.

Окрім того, позивач заперечує щодо доводів апелянта про порушення судом норм процесуального права під час розгляду справи, вважає, що суд правомірно відмовив у задоволенні клопотань відповідача про зупинення провадження у справі та залишив без розгляду клопотання про призначення судово-економічної експертизи.

Щодо судових витрат, позивач зазначає, що доводи відповідача щодо необхідності зменшення розміру останніх до 6 500,00 грн є необґрунтованими та свідчать про спробу позбавити позивача права на відшкодування понесених судових витрат.

У додаткових поясненнях (вх.№01-04/7588/21 від 02.11.2021) апелянт просив звернути увагу на додаток №1 до договору факторингу №1 від 29.11.2011 як на доказ передачі права вимоги за кредитним договором в сумі 53 482 672,13 грн., та надати йому належну оцінку, а також ще раз просив застосувати до спірних правовідносин висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 14.02.2018 у справі №756/668/15-ц, від 11.09.2018 у справі №909/968/16, від 16.12.2020 у справі №461/2900/11.

Матеріалами справи підтверджено наступні фактичні обставини спору.

05.02.2007 між Відкритим акціонерним товариством "Кредобанк" та Малим приватним підприємством виробничо-комерційною фірмою "Гелікон" (позичальник) укладено кредитний договір №28, згідно з умовами якого банк зобов`язується надати у власність позичальникові грошові кошти у розмірі та на умовах, обумовлених цим договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти за користування ними та комісії.

Згідно з пунктом 2.1 договору банк надає позичальнику кредит, а позичальник приймає його на наступних умовах: розмір кредиту та валюта кредиту - 5000000,00 доларів США; призначення кредиту - поповнення обігових коштів; процентна ставка - 12% річних; у разі невиконання вимог, передбачених у пункті 3.6. цього договору, процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється з розрахунку на 2 % річних вище діючої, починаючи з 1-го числа 2-го місяця після аналізованого періоду (лютий-квітень, травень-липень, серпень-жовтень, листопад-січень) на наступний період. В подальшому при виконанні позичальником протягом наступного аналізованого періоду вимог пункту 3.6. цього договору, процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється на попередньому рівні, визначеному в підпунктах 2.1.1 цього договору, починаючи з 1-го числа 2-го місяця після аналізованого періоду на наступний період. Така зміна розміру процентів додаткового погодження сторонами не потребує.

Згідно із підпунктом 2.1.6 договору порядок видачі кредиту: траншами, шляхом конвертації кредитних коштів у валюту платежу з подальшим спрямуванням коштів за цільовим призначенням, згідно графіку: протягом лютого 2007 - не більше 850000,00 доларів США; в подальшому загальна заборгованість по кредитному договору №478 від 07.07.2004 (кредитна лінія з максимальним лімітом заборгованості 1000000,00 доларів США та кредитна лінія з максимальним кредитним лімітом заборгованості 1205000,00 євро), по кредитному договору №236 від 23.08.2006 (обіговий кредит в сумі 400000,00 доларів США) та по даному кредиту не повинна перевищувати еквівалент 5000000,00 доларів США.

Відповідно до пункту 2.2 договору дата остаточного повернення кредиту - 04 лютого 2010 року.

Згідно з п. 2.7. кредитного договору датою видачі кредиту вважається день списання коштів з позичкового рахунку (утворення строкової заборгованості по позичковому рахунку).

Банк на виконання умов договору надав відповідачу кредит в сумі 5 000 000,00 доларів США, а саме:

- 250 000,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №268044 від 05.02.2007;

- 50 000,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №274383 від 06.02.2007;

- 200 000,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №287135 від 08.02.2007;

- 200 000,00 доларів США. що підтверджується меморіальним ордером №303211 від 12.02.2007;

- 20 000,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №328385 від 16.02.2007;

- 130 000.00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №352111 від 21.02.2007;

- 600 000,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №496919 від 01.03.2007;

- 500 000.00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №505933 від 02.03.2007;

- 500 000.00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №544230 від 12.03.2007;

- 200 000.00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №560219 від 14.03.2007;

- 175 000,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №574955 від 16.03.2007;

- 40 000,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №592809 від 20.03.2007;

- 65 000,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №829605 від 10.04.2007;

- 35 000,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №916597 від 25.04.2007;

- 97 000,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №923969 від 26.04.2007;

- 193 000,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №932900 від 27.04.2007;

- 32 000,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №1053083 від 03.05.2007;

- 135 000,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №1078376 від 07.05.2007;

- 37 000,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №1086357 від 08.05.2007;

- 151 000,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №1173520 від 23.05.2007;

- 25 000,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №1181104 від 24.05.2007;

- 63 000,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №1201230 від 29.05.2007;

- 39 000,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №1209550 від 30.05.2007;

- 39 800,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №1373686 від 07.06.2007;

- 41 800,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №1381284 від 08.06.2007;

- 20 000,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №1431558 від 16.06.2007;

- 92 800,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №1437002 від 18.06.2007;

- 17 100,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №1454343 від 20.06.2007;

- 66 300,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №1462942 від 21.06.2007;

- 20 900,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №1471135 від 22.06.2007;

- 122 400,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №1491381 від 26.06.2007;

- 8 000,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №1634832 від 03.07.2007;

- 44 500,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №1634439 від 03.07.2007;

- 29 700,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №1644695 від 04.07.2007;

- 104 700,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №1654198 від 05.07.2007;

- 44 000,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №1674870 від 09.07.2007;

- 70 400,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №1674167 від 09.07.2007;

- 23 500,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №1683563 від 10.07.2007;

- 14 100,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №1692030 від 11.07.2007;

- 58 200,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №1700280 від 12.07.2007;

- 19 300,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №1708278 від 13.07.2007;

- 15 200,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №1721097 від 16.07.2007;

- 34 400,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №1730007 від 17.07.2007;

- 20 900,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №1738276 від 18.07.2007;

- 54 500,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №1754658 від 20.07.2007;

- 248 500,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №1776945 від 24.07.2007;

- 52 000,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №1794533 від 26.07.2007.

До кредитного договору було внесено ряд змін та доповнень, про що було укладено договори №2 від 08.08.2007; №3 від 05.09.2007; №4 від 29.02.2008; №5 від 15.04.2008; №6 від 19.03.2009.

Листами від 21.04.2008 вих. №709; від 17.11.2008 вих. № 2112 банк повідомив відповідача про збільшення відсоткової ставки з 01.05.2008 до 12,5% річних; з 01.12.2008 до 16,0% річних. Листом від 18.12.2008 вих. №4954 повідомив про зменшення відсоткової ставки до 15,0 % річних.

30.04.2009 між ВАТ "Кредобанк" та МПП ВКФ "Гелікон" кредитний договір №28 від 05.02.2007 укладено в новій редакції.

Згідно з пунктом 2.1 договору у новій редакції банк надає позичальнику кредит, а позичальник приймає його на наступних умовах: розмір та валюта кредиту 5370000,00 доларів США; призначення кредиту - компенсація витрат, пов`язаних з інвестиційною діяльністю підприємства; процентна ставка 14,0% річних.

У підпункті 2.1.6. пункту 2.1 нової редакції кредитного договору передбачено порядок видачі кредиту: траншами, шляхом конвертації кредитних коштів у валюту платежу з подальшим використанням безпосередньо за цільовим призначенням. Кредитні кошти в сумі не більше ніж 370 000,00 доларів США спрямовуються на погашення прострочених відсотків за період з 01.12.2008 по 31.03.2009 та нарахованих відсотків за квітень 2009 року по кредитному договору №28 від 05.02.2007.

Згідно з пунктом 2.6. нової редакції кредитного договору для обліку виданих кредитних коштів банк відкриває позичковий рахунок № НОМЕР_1 .

На виконання умов нової редакції кредитного договору банк додатково видав кредит на суму 366 646,05 доларів США, двома траншами: на суму 304 166,65 доларів США та на суму 62 479,40 доларів США згідно з меморіальними ордерами №2412586 від 30.04.2009 та №2818417 від 19.05.2009.

У пункті 5.8. нової редакції кредитного договору визначено, що банк у випадках, передбачених пунктом 2.9. цього договору, вправі вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісій та інших належних до сплати платежів за цим договором, про що письмово повідомляє позичальника.

Згідно з пунктом 2.9. нової редакції кредитного договору до випадків, які надають банку право вимагати дострокового виконання всіх зобов`язань позичальника, зокрема, належать: невиконання позичальником зобов`язань, передбачених цих договором та/або договорами, якими забезпечується виконання зобов`язань за цим договором; несвоєчасна сплата процентів та/або повернення кредиту (частини кредиту).

Позичальник зобов`язаний протягом 10 робочих днів з моменту отримання письмової вимоги банку (пункт 5.8. нової редакції кредитного договору) достроково повернути кредит, проценти, комісії та інші належні до сплати платежі за цим договором (пункт 5.9. нової редакції кредитного договору).

У пункті 5.3. нової редакції кредитного договору встановлений обов`язок позичальника сплачувати проценти за користування кредитом щоквартально по періодах згідно із графіком, зокрема: з 01.07.2009 по 30.09.2009 - 40 000,00 доларів США.

МПП ВКФ "Гелікон" порушило зазначені умови пункту 5.3. нової редакції кредитного договору, сплативши з 01.07.2009 по 30.09.2009 лише 5000,00 доларів США замість визначеної суми 40 000,00 доларів США, що підтверджується випискою по рахунку №7980 (рахунок, визначний підпунктом 4.7. кредитного договору для повернення кредиту, сплати процентів, комісій та інших платежів).

На підставі пунктів 2.9., 5.8., 5.9. нової редакції кредитного договору банк звернувся до відповідача з вимогою вих. № 50.04-1705/11 від 08.02.2011 про добровільне повернення заборгованості за кредитним договором, однак, відповідач вимогу банку залишив без відповіді та задоволення.

Таким чином основна заборгованість відповідача за кредитним договором № 28 від 05.02.2007 року, з урахуванням всіх змін, доповнень та нової редакції договору становить 5 366 646,05 доларів США.

Відповідно до довідки про стан заборгованості станом на 10.03.2011 поверненню підлягають 5 366 646,05 доларів США заборгованості по основній сумі кредиту, 530 500,00 доларів США прострочено заборгованості по відсотках, 877 047,74 доларів США заборгованості по нарахованих відсотках (час сплати з 01.10.2013 по 31.12.2013), 1000,00 грн. простроченої комісії по адмініструванню кредиту, загальна сума боргу - 6 831 126,04 доларів США та 1001,72 грн.

Відповідно до розрахунку пені, доданого до позовної заяви, банк нарахував відповідачу пеню по прострочених відсотках на загальну суму 56 932,25 доларів США.

У заяві про зменшення позовних вимог (вх.№ ГС Л/о 10606/11 від 12.05.2011) у зв`язку із частковим погашенням боргу відповідачем позивач (банк) просив стягнути на його користь заборгованість в загальній сумі 6 800 534,25 доларів США, з яких 5 366 646,05 доларів США - строкова заборгованість по кредиту, 525 000,03 доларів США прострочені відсотки за період з 01.10.2009 по 23.03.2011, 175 608,58 доларів США - нараховані відсотки (час сплати з 01.04.2011), 672 650,34 доларів США - нараховані відсотки (час сплати з 01.10.2013 по 31.12.2013), 500,00 грн. - прострочена комісія за адміністрування кредиту за березень 2011 року, 60 629,25 доларів США - пені за несвоєчасну сплату відсотків за період з 01.10.2019 по 23.03.2011, 4,74 грн. - пеня за несвоєчасну сплату комісії за адміністрування кредиту за період з 01.03.2011 по 23.03.2011.

До заяви про зменшення позовних вимог первісний позивач долучив розрахунок процентів, загальна сума яких становить 1 373 258,95 доларів США. Проте, з виписки по рахунку № НОМЕР_2 вбачається, що відповідач у період після 23.03.2011 року сплатив проценти за користування кредитом на загальну суму 16 250,00 доларів США.

Таким чином сума несплачених процентів становить 1 357 008,95 доларів США.

Згідно з пунктом 4.1.3. договору позичальник щомісячно, не пізніше останнього робочого дня місяця, сплачує банку комісію за управління кредитом у розмірі 500.00 грн. У заяві про зменшення позовних вимог банк вказав, що відповідач не сплатив комісію за управління кредитом за березень 2011 року, заборгованість становить 500,00 грн. Проте, з виписки по рахунку № НОМЕР_2 вбачається, що 30.05.2011 така комісія була сплачена.

За порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором, первісний позивач нарахував пеню. До заяви про зменшення позовних вимог первісний позивач долучив розрахунок пені за прострочення сплати процентів в сумі 60 629,25 доларів США.

У поясненнях (вх.№ ГС Л/о 8911/21 від 13.04.2021) правонаступник позивача (ТзОВ «ФК «Приватні інвестиції») підтримав позовні вимоги та просив стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 5 366 646,05 доларів США неповернутої суми отриманого кредиту, 1 357 008,95 доларів США - процентів за користування кредитом, 60 629,25 доларів США - пені за прострочення сплати процентів (за офіційним курсом Національного банку України на дату платежу).

29.11.2011 між ПАТ "Кредобанк" та ТзОВ "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" (новий кредитор) укладено договір факторингу шляхом уступки права грошової вимоги, відповідно до умов якого банк відступив, а ТзОВ "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" як новий кредитор набуло повний обсяг прав грошової вимоги до позичальників за кредитними договорами та повний обсяг прав вимоги до сторін забезпечення за забезпечувальними документами, строк виконання за якими настав на дату відступлення, а також які виникнуть у майбутньому, зокрема право на основну суму кредиту, на проценти, нараховані на неї, на комісії та будь-які штрафні санкції (за наявності), що підлягають сплаті у відповідності до умов кредитних договорів.

На виконання умов договору факторингу банк та новий кредитор 14.12.2011 підписали акт прийому-передачі портфеля заборгованостей.

Новий кредитор сплатив банку 211695318,92 грн. ціни відступлення згідно з платіжним дорученням №5 від 13.12.2011.

Після переходу до ТОВ "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" права вимоги до МПП ВКФ "Гелікон" новий кредитор звертався до боржника з повідомленнями про усунення порушень договірних зобов`язань вих.№879 та вих.№880 від 19.05.2014 шляхом сплати протягом 33-ти днів з дати отримання вимоги заборгованості за кредитом.

Після укладення договору факторингу МПП ВКФ "Гелікон" погашення заборгованості за кредитним договором не здійснювало, кошти на рахунок ТзОВ "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" не сплачувало.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Правовідносини між сторонами виникли на підставі кредитного договору №28 укладеного 05.02.2007 між Відкритим акціонерним товариством "Кредобанк" та Малим приватним підприємством виробничо-комерційною фірмою "Гелікон", який 30.04.2009 викладено в новій редакції.

Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Факт виплати банком відповідачу кредиту на загальну суму 5 366 646,05 доларів США підтверджується наявними в матеріалах справи меморіальними ордерами та виписками по позичкових рахунках №980 та №980.

Згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України, відповідно до якої якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У пункті 5.8. нової редакції кредитного договору визначено, що банк у випадках, передбачених п. 2.9. цього договору, вправі вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісій та інших належних до сплати платежів за цим договором, про що письмово повідомляє позичальника.

Згідно з пунктом 2.9. нової редакції кредитного договору до випадків, які надають банку право вимагати дострокового виконання всіх зобов`язань позичальника, зокрема, належать: невиконання позичальником зобов`язань, передбачених цих договором та/або договорами, якими забезпечується виконання зобов`язань за цим договором; несвоєчасна сплата процентів та/або повернення кредиту (частини кредит)).

Відповідно до умов пунктів 5.8, 5.9. нової редакції кредитного договору, позичальник зобов`язаний протягом 10 робочих днів з моменту отримання письмової вимоги банку достроково повернути кредит, проценти, комісії та інші належні до сплати платежі за цим договором.

У пункті 5.3. нової редакції кредитного договору встановлений обов`язок позичальника сплачувати проценти за користування кредитом щоквартально по періодах згідно із графіком зокрема: з 01.07.2009 по 30.09.2009 - 40 000,00 доларів США.

МПП ВКФ "Гелікон" порушило зазначені умови пункту 5.3. нової редакції кредитного договору, сплативши з 01.07.2009 по 30.09.2009 лише 5000,00 доларів США замість визначеної суми 40 000,00 доларів США, що підтверджується випискою по рахунку №7980 (рахунок, визначний підпунктом 4.7. кредитного договору для повернення кредиту, сплати процентів, комісій та інших платежів).

На підставі пунктів 2.9., 5.8., 5.9. нової редакції кредитного договору банк звернувся до позичальника із вимогою вих. № 50.04-1705/11 від 08.02.2011, яку МПП ВКФ "Гелікон" залишив без відповіді та задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених у ст. 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою.

Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до статті 1078 Цивільного кодексу України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

У постанові від 16.03.2021 у справі №906/1174/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що згідно зі статтею 1048 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (п.42).

Також у цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказує, що відповідно до глави 73 ЦК України правова природа факторингу полягає у наданні фактором (посередником) платної фінансової послуги клієнту. Зміст цієї послуги полягає у наданні (фінансуванні) фактором грошових коштів клієнту за плату. При цьому клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржника. Клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника в рахунок виконання свого зобов`язання з повернення отриманих коштів та здійснення оплати за надану фінансову послугу. Або клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання свого зобов`язання перед фактором, яке в майбутньому буде виконане клієнтом шляхом сплати факторові коштів, у тому числі за надану фінансову послугу. (п.47).

У п.48 вказаної постанови зазначено, що договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом № 2664-ІІІ умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

Відповідно до п. 5, п.1 ч.1, ст.4 Закону України «Про фінансові послуги» (в редакції, чинній на дату укладення договору факторингу - 29.11.2011), фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Відповідно до п.11 статті 4 факторинг є фінансовою послугою.

Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» у вказаній редакції, фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов`язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов`язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред`явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» у вказаній редакції, фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) прізвище, ім`я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; 4) найменування, місцезнаходження юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Таким чином, вимог щодо нотаріального посвідчення договору факторингу Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», а також Цивільний кодекс України не містять.

Відповідно до ч.1 ст.513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Зважаючи, що кредитний договір № 28 від 05.02.2007 був укладений між ПАТ "Кредобанк" та МПП ВКФ "Гелікон" у простій письмовій формі, відповідно до приписів частини 1 статті 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора (договір факторингу) також укладений у письмовій формі.

За змістом ч.1 ст.220 ЦК України договір є нікчемним в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, однак, у цьому випадку закон не містить вимоги щодо нотаріального посвідчення договору факторингу.

Наведеним спростовуються доводи апелянта щодо нікчемності договору факторингу шляхом купівлі-продажу права грошової вимоги від 29.11.2011, згідно з якою ПАТ «Кредобанк» продав та відступив ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» права за кредитним та іпотечними договорами.

На підставі договору факторингу шляхом уступки права грошової вимоги від 29.11.2011 та договору про відступлення прав за договорами іпотеки 16.12.2011 від ПАТ "Кредобанк" до ТзОВ "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" перейшли права вимоги за кредитним договором № 28 від 05.02.2007 (з подальшими змінами та доповненнями) та договором іпотеки від 05.02.2007 (зареєстрований за №983). Договір іпотеки від 20.03.2009 (зареєстрований за № 73 П, договір іпотеки від 27.05.2009 (зареєстрований за № 1156), які посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Стоцком Т.Л. (з подальшими змінами та доповненнями) відповідно. Відомості про заміну іпотекодержателя були внесені до Державного реєстру іпотек.

Питання дійсності договору факторингу шляхом уступки права грошової вимоги від 29.11.2011 та договору про відступлення прав за договорами іпотеки від 16.12.2011 були предметом судового розгляду.

Так, рішенням Франківського районного суду м.Львова від 04.09.2015 у справі №1326/5469/2012 було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Кредобанк» та ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції», за участю третьої особи із самостійними вимогами МПП ВКФ «Гелікон» про визнання договору факторингу недійсним, а також відмовлено у задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами МПП ВКФ «Гелікон» до ПАТ «Кредобанк» та ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» про визнання договору факторингу недійсним.

У вказаному рішенні судом встановлено, що права вимоги до МПП ВКФ «Гелікон» за кредитними договорами №28 від 5.02.2007, №204 від 18.07.2007, №46 від 30.04.2009, перейшли від банку до ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції».

Рішенням Господарського суду Львівської області від 21.12.2015 у справі №914/4440/14, яке набрало законної сили, у задоволенні позову МПП ВКФ "Гелікон" про визнання недійсним з моменту вчинення договору про відступлення прав за договорами іпотеки відмовлено.

Відповідно до ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що обставини, встановлені у рішенні Франківського районного суду м.Львова від 04.09.2015 у справі №1326/5469/2012 та рішенні Господарського суду Львівської області від 21.12.2015 у справі №914/4440/14 є преюдиційними щодо даного спору.

Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №902/201/19 та від 15.10.2019 у справі №908/1090/18.

Як вбачається з умов договору факторингу від 29.11.2011, укладеного між ПАТ "Кредобанк" та ТзОВ "Фінансова компанія "Приватні інвестиції", Банк відступив новому кредитору, а новий кредитор прийняв від Банку права вимоги за кредитними договорами та за усіма забезпеченнями відповідно до забезпечувальних документів, вказаних у додатку №1. Сторони зобов`язані підписати на дату надходження ціни відступлення на рахунок Банку Акт прийому-передачі портфеля заборгованостей, згідно Додатку №2 до договору на підтвердження зазначеного приймання-передачі. Даний Акт є фактичним підтвердженням переходу прав вимоги за портфелем заборгованості відповідно до умов цього договору. Договір набуває чинності з моменту підписання даного акту. До позивача право вимоги до відповідача перейшло на підставі договору факторингу укладеного 29.11.2011 між ПАТ "Кредобанк" та ТОВ "Фінансова компанія "Приватні інвестиції".

Відповідно до п.4.1 договору, сторони узгодили, що новий кредитор заплатить банку ціну відступлення в сумі 211695318,92 грн (що дорівнює 35% розміру портфеля заборгованості, зазначеної у п.2.1.3) шляхом переказу коштів у безготівковій формі на рахунок № НОМЕР_3 в ПАТ "Кредобанк" одразу при наданні кредиту новому кредитору з боку АТ ПКО БП, що станеться негайно після реєстрації позики в НБУ.

На виконання умов п.4.1 договору, новий кредитор сплатив банку 211 695 318,92 грн, що підтверджується платіжним дорученням №5 від 13.12.2011, а 14.12.2011 ПАТ "Кредобанк" та ТзОВ "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" склали та підписали акт прийому-передачі портфеля заборгованостей, згідно якого відповідно до п.3.1, п.3.2 договору, банк передає портфель заборгованостей, а ТзОВ "ФК "Приватні інвестиції" приймає його, згідно додатку №1 до договору.

Отже, ТзОВ "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" набуло права вимоги до МПП ВКФ "Гелікон", що належали ПАТ "Кредобанк", за кредитним договором №28 від 05.02.2007 (із змінами та доповненнями), який був викладений у новій редакції, а відтак основний борг МПП ВКФ "Гелікон" за кредитним договором №28 від 05.02.2007, з урахуванням всіх змін, доповнень та нової редакції договору, становить 5 366 646,05 доларів США.

Щодо доводів апелянта про те, що фактором може бути виключно суб`єкт, у якого наявна ліцензія на здійснення фінансових операції з валютними цінностями, колегія суддів зазначає наступне.

У рішенні Франківського районного суду м.Львова від 04.09.2015 у справі №1326/5469/2012 було встановлено наступні обставини:

- ТзОВ "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" набуло статус фінансової установи, що підтверджується свідоцтвом ФК №282, яке видано Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг;

- згідно із додатком до Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи ФК № 282 серед видів фінансових послуг, які має право здійснювати ТОВ "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства, вказано факторинг.

В оскарженому рішенні місцевий господарський суд врахував правові висновки Верховного Суду щодо відсутності підстав для визнання недійним договору факторингу через відсутність генеральної та індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, викладені у постановах від 10.07.2019 в справі №204/7396/15-ц, від 20.11.2019 в справі №336/6704/13-ц, від 11.12.2019 в справі № 755/12702/16-ц, від 26.06.2019 у справі № 761/21037/16-ц.

У вказаних постановах Верховним Судом наголошено, що відсутність у юридичної особи ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не може бути підставою для задоволення вимог щодо визнання договору факторингу частково недійсним, адже ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, проте право вимоги за кредитним договором, яке переходить до юридичної особи за договором факторингу не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії.

Проте, апелянт вважає, що до спірних правовідносин слід застосувати більш пізню правову позицію Верховного Суду, а саме правові висновки, викладені у постанові від 16.12.2020 у справі №461/2900/11.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що у постанові від 16.12.2020 у справі №461/2900/11 Верховний Суд дійшов висновку про те, що ведення діяльності з надання послуг факторингу, який передбачає проведення валютних операцій (передача права вимоги за кредитами в іноземній валюті), потребує отримання фінансовою установою ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями, проте, предметом розгляду у справі №461/2900/11 було визнання недійсною частини договору купівлі-продажу кредитного портфеля, встановлення факту нікчемності договору в частині відступлення прав іпотекодержателя (заставодержателя) та визнання нового кредитора таким, що прострочив виконання зобов`язання боржником.

Натомість, у цьому спорі предметом розгляду є стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором на користь фактора (нового кредитора), а питання недійсності договору факторингу від 29.11.2011 вже було предметом розгляду у справі №1326/5469/2012, в якій апелянт виступав третьою особою із самостійними вимогами, та у якій було встановлено правомірність укладення договору факторингу, відповідно до якого право вимоги до боржника за кредитним договором №28 від 05.02.2007 перейшло від банку до нового кредитора (позивача у цій справі).

У постанові від 01.07.2021 у справі №316/3132/13-ц, предметом якої є стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті на користь фактора як правонаступника банку, Верховний Суд відхилив доводи касаційної скарги про те, що ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» не має ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу кредитного портфелю (18.03.2011) ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» мало статусу фінансової установи, а тому відповідно до п.11 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) мало право здійснювати фінансові послуги з факторингу. Окрім того, Верховний суд у цій постанові взяв до уваги, що матеріали справи не містять доказів визнання недійсним договору купівлі-продажу кредитного портфелю, а отже, презумпція правомірності вказаного правочину не спростована.

Відтак, колегія суддів апеляційної інстанції, у відповідності до вимог ч.4 ст.236 ГПК України враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 01.07.2021 у справі №316/3132/13-ц.

Також слід зазначити, що за приписами статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитних договорів, а не договорів факторингу. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 03.02.2021 у справі №161/1388/17.

Отже, на момент укладення договору факторингу шляхом уступки права грошової вимоги (29.11.2011) ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» мало статус фінансової установи, а тому відповідно до п.11 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) мало право здійснювати фінансові послуги з факторингу.

Окрім того, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про необхідність застосування до спірних правовідносин правових висновків, викладених у постанові від 14.02.2018 у справі №756/668/15, оскільки у справі №756/668/15 предметом спору було визнання недійсним договору факторингу, і Верховний Суд дійшов висновку про скасування судових рішень попередніх інстанції з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки суди не дослідили, чи внесено ТзОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» до державного реєстру фінансових установ, тобто, у цій справі відмінними є предмет спору та фактичні обставини спору, адже ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» є фінансовою установою.

За висновками Великої Палати Верховного Суду подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). До того ж зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 № 925/3/7; пункт 40 постанови від 25.04.2018 №910/24257/16).

Щодо доводів апелянта про те, що борг перейшов до позивача в гривні, відтак стягнення заборгованості у валюті є неправомірним, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до умов кредитного договору (пункти 2.1.1., 5.1.) відповідач отримав кредит у валюті долара США та взяв на себе зобов`язання повернути кредит у доларах США.

Згідно з п. 12.1. кредитного договору в новій редакції зміни та доповнення до цього договору вносяться тільки у письмовій формі шляхом укладення додаткових договорів, підписаних уповноваженими на те представниками сторін, крім випадків, передбачених цим договором.

Між сторонами не укладалась додаткова угода щодо зміни валюти зобов`язання, відтак відповідач має виконувати свої зобов`язання у визначеній договором валюті - доларах США.

Відповідно до ч.1 ст.514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

На підставі договору факторингу право грошової вимоги банку в обсязі та на умовах, що існували на момент укладення цього договору перейшло до ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції». Зважаючи, що умовами кредитного договору визначено зобов`язання позичальника у валюті доларів США, саме на таких умовах ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» набуло право вимоги, отже, право вимагати стягнення боргу у іноземній валюті є правомірним.

Так, у розділі 1 договору факторингу обумовлено визначення «права вимоги», що означає повний обсяг прав грошової вимоги до позичальників за кредитними договорами та повний обсяг прав вимоги сторін забезпечення за забезпечувальними документами, строк виконання за якими настав на дату відступлення прав вимоги за цим договором, а також які виникнуть у майбутньому, зокрема, право на основну суму кредиту, на проценти, нараховані на неї, на комісії та будь-які штрафні санкції (за наявності), що підлягають сплаті у відповідності до умов кредитних договорів.

Колегія суддів не погоджується з доводами апелянта про те, що оскільки додаток 1 є невід`ємною частиною договору факторингу і у ньому визначено заборгованість у гривнях (53 482 672,13 грн.), тобто, з моменту укладення договору факторингу, відповідач не має жодних зобов`язань перед ПАТ «Кредобанк» у доларах США, а лише у гривнях у вказаному розмірі, та вважає такі безпідставними.

Так, відповідно до п.2.1.3 договору факторингу банк гарантував новому кредитору те, що станом на дату укладення цього договору в рамках портфеля заборгованості йому належить 53 індивідуальних грошових заборгованостей у гривнях, доларах США та євро, що виникли з різних договорів, укладених банком, на загальну суму, розраховану згідно із офіційними курсами обміну долара США та євро, встановленими Національним банком України на дату укладення цього договору, 604 843 768,32 грн. (до якої входить сума основного боргу по кредитах, процентів, штрафних санкцій тощо), детальний опис яких наведено у додатку 1 до цього договору. Банк підтверджує вірність даних, наведених у додатку 1 та підтверджує належність йому всіх прав вимоги за кредитними договорами та забезпечувальними документами, зазначеними у додатку 1.

Відповідно до п.3.1. договору факторингу на умовах цього договору банк відступає новому кредитору права вимоги; відповідно, новий кредитор на умов цього договору, цим приймає від банку зазначені права вимоги, визначені у додатку 1.

Слід зазначити, що слово «визначити» в Академічному тлумачному словнику української мови тлумачиться як «встановлювати, розпізнавати що-небудь за певними ознаками» (http://sum.in.ua/s/vyznachaty). Із пунктів 2.1.3, 3.1. договору факторингу слідує, що додаток 1 є переліком переданих вимог з характеристиками договорів, вимоги за якими передаються новому кредитору.

У додатку 1 до договору факторингу, що має назву «База даних», зазначено, що відповідно до п.3.1, 3.2 договору факторингу від 29.11.2011, ПАТ «КРЕДОБАНК» з місцезнаходженням у Львові передає Портфель Заборгованостей, що відповідає наступним характеристикам, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції», приймає його: регіон - Львів (графа 3), валюта - USD (графа 4); дата видачі - 05.02.2007 (графа 5), сума кредиту - 5 370 000,00 (графа 7); строкова заборгованість 5 263 600,82 (графа 10), строкова заборгованість (грн) - 41 987 743,69 (графа 11), прострочена заборгованість - 84 000,00 (графа 12), прострочена заборгованість (грн) - 670 068,00 (графа 13), заборгованість разом в гривневому еквіваленті - 42 657 811,74 (графа 14); відсотки в гривневому еквіваленті - 10 824 860,39 (графа 21); заборгованість +відсотки +комісія (грн) - 53 482 672,13 (графа 23).

Тобто, додаток 1 містить характеристики заборгованості за кредитним договором №28 від 05.02.2007 - дату видачі, валюту видачі, суму кредиту, суму заборгованості, гривневий еквівалент заборгованості.

Апелянт також посилався на умови пунктів 1.1., 4.1, 7.3. договору, які на його переконання свідчать про перехід права вимоги у гривнях, а не доларах США.

Відповідно до п.1.1. договору факторингу «заборгованість» означає невиконані (несплачені) певним позичальником грошові зобов`язання перед банком, розраховані відповідно до умов кредитного договору і ще не сплачені на день підписання цього договору; «кредитний договір» означає будь-який із кредитних договорів (разом зі змінами), укладених між банком як кредитором та позичальниками як позичальниками, права вимоги за якими відступаються новому кредиторові у відповідності до умов цього договору, перелік яких наведено у додатку 1 до цього договору, який є його невід`ємною частиною; «портфель заборгованості» означає сукупність не виконаних (несплачених) позичальниками грошових зобов`язань перед банком, нарахованих відповідно до умов кредитних договорів і ще не сплачених на день підписання цього договору, зокрема, пов`язаних із сумою основного боргу по кредиту, процентами, комісіями, штрафними санкціями тощо.

Відповідно до п.4.1. договору факторингу сторони узгодили, що новий кредитор заплатить банку ціну відступлення в сумі 211695318,92 грн, що дорівнює 35% розміру Портфеля заборгованості, зазначеної у пункті 2.1.3 шляхом переказу коштів у безготівковій формі на рахунок № НОМЕР_3 в ПАТ «Кредобанк» одразу при наданні кредиту новому кредитору з боку АТ ПКО БП, що станеться негайно після реєстрації позики в НБУ.

Відповідно до п.7.3. договору, якщо стосовно до будь-якої заборгованості або забезпечення, створеного за забезпечувальним документом, будуть виявлені наступні обставини: 1) банк не мав права відступати права вимоги заборгованості або забезпечення, створеного за забезпечувальним документом, в цілому чи її частини на умовах, передбачених цим договором або 2) в банку відсутня документація, що унеможливлює здійснення новим кредитором звернення стягнення за кредитним договором або забезпечувальним документом або 3) право вимоги або забезпечення, створеного за забезпечувальним документом, не було дійсним на момент укладання цього договору, новий кредитор матиме право на розірвання договору в частині стосовно відповідно заборгованості; у цьому пункті також зазначено, що «розмір заборгованостей» означає суму відповідних заборгованостей, щодо яких виявлені факти, зазначені у пунктах 1, 2, 3 вище, у гривнях (у випадку, якщо відповідна заборгованість виражена в доларах США та євро, встановленими Національним банком України на дату укладення цього договору.

Колегія суддів зазначає, що наведені умови договору факторингу не передбачають переходу права вимоги за кредитним договором у гривнях та не змінюють умов кредитного договору.

Відтак, правомірними є висновки місцевого господарського суду про те, що умовами кредитного договору визначено зобов`язання позичальника у валюті доларів США, саме на таких умовах ТзОВ "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" набуло право вимоги, а додаток № 1, як інформаційна база, визначає розмір зобов`язань у визначеній кредитними договорами валюті, а також еквівалент в гривні, проте не змінює валюту зобов`язання.

У справі позовні вимоги були заявлені банком з врахуванням законодавства, яке було чинним станом на 2011 рік, тому ціна позову, зокрема, і у заяві про зменшення позовних вимог, була вказана у еквіваленті відповідно до офіційного курсу Національного банку України.

Проте, з дати подання заяви про зменшення позовних вимог по теперішний час змінилось матеріальне та процесуальне законодавство, яким регламентується порядок стягнення валютної заборгованості.

Так, ст. 163 Господарського процесуального кодексу України у чинній редакції не встановлює обов`язку вказувати еквівалент ціни позову, який заявлено про стягнення іноземної валюти, у гривні відповідно до офіційного курсу Національного банку України.

ТзОВ "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" було залучено до участі у справі в якості правонаступника позивача ухвалою господарського суду Львівської області від 31.03.2021 та набуло всі права первісного позивача. Відтак право вимагати стягнення боргу у іноземній валюті є правомірним.

Слід зазначити, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Згідно зі статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 Цивільного кодексу України).

Згідно з частинами 1, 2 статті 5 Закону України "Про валюту і валютні операції" гривня є єдиним законним платіжним засобом в Україні з урахуванням особливостей, встановлених частиною другою цієї статті, і приймається без обмежень на всій території України для проведення розрахунків. Усі розрахунки на території України проводяться виключно у гривні.

Законом України "Про валюту і валютні операції" передбачено можливість здійснення розрахунків у іноземній валюті за наявності ліцензії Національного банку України на здійснення валютних операцій.

ТзОВ "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" не має ліцензії Національного банку України на здійснення валютних операцій, тому незалежно від визначеної сторонами валюти боргу у зобов`язанні (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання, є виключно національна валюта України - гривня - у разі відсутності у сторін відповідної ліцензії Національного банку України. Таким чином, рішення суду про стягнення з відповідача суми боргу в іноземній валюті за відсутності у позивача індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій є неправомірним й недопустимим способом захисту цивільних прав, оскільки іноземна валюта у спірних правовідносинах між названими сторонами спору може бути виключно валютою боргу, втім не валютою платежу. Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного суду викладеною у постанові від 25.07.2018 року у справі №308/3824/16.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформувала такий висновок щодо застосування норм права: у разі отримання у позику іноземну валюту позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Згідно з ч 2 ст. 533 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зважаючи, що неповернута відповідачем сума кредиту становить 5 366 646,05 доларів США, вказана сума має стягуватись за офіційним курсом Національного банку України на дату платежу.

Частиною 1 статті 1048 Цивільного кодексу України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Згідно положень частини 3 статті 346 Господарського кодексу України кредити надаються банками під відсоток. Надання безвідсоткових кредитів забороняється, крім випадків передбачених законом. Вказане узгоджується з положенням статті 1054 Цивільного кодексу України.

Згідно частини 1, частини 2 статті 1056-1 Цивільного кодексу України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно з умовами кредитного договору, частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України, позичальник (відповідач) зобов`язаний сплачувати проценти за користування кредитом.

Згідно з пунктом 4.2.1 нової редакції кредитного договору проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно на суму заборгованості по кредиту за методом "факт/360" (фактична кількість днів у місяці, але, умовно, 360 днів у році), за ставкою визначеною у п.п. 2.1.3. цього договору з моменту видачі кредиту до терміну, вказаному в п. 2.2. цього договору

В пункті 4.3. нової редакції кредитного договору вказаний графік, згідно з яким позичальник зобов`язаний сплачувати проценти за користування кредитом.

У пункті 5.3. нової редакції кредитного договору встановлений обов`язок позичальника сплачувати проценти за користування кредитом щоквартально по періодах згідно із графіком зокрема: з 01.07.2009 року по 30.09.2009 року 40 000,00 доларів США.

МПП ВКФ "Гелікон" порушило зазначені умови пункту 5.3. нової редакції кредитного договору, сплативши з 01.07.2009 року по 30.09.2009 року лише 5000,00 доларів США замість визначеної суми 40 000,00 доларів США. Факт сплати підтверджується випискою по рахунку № 7980, який визначний підпунктом 4.7. кредитного договору для повернення кредиту, сплати процентів, комісій та інших платежів.

Відтак до стягнення з відповідача підлягає 1357008,95 доларів США заборгованості по процентам за користування кредитом.

Нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України передбачено відповідальність за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за договором.

Так, відповідно до частини 1 статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором

Згідно зі статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з частини 3 статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У пункті 7.1. нової редакції кредитного договору визначено, що за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань (повернення кредиту або його частини, оплати процентів, комісій) позичальник на вимогу банку сплачує йому пеню: за зобов`язаннями у гривні - у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочки, за весь час прострочки; за зобов`язаннями в іноземній валюті - 0,05% за кожен день прострочки від простроченої/несплаченої суми.

Враховуючи, що кредитні кошти надавались у валюті, а облікова ставка НБУ застосовується тільки до гривні, а не до іноземної валюти, відповідно банк правомірно нарахував суму пені за прострочення сплати процентів в розмірі 0,05%, зважаючи на умови пункту 7.1. нової редакції кредитного договору.

Згідно долученого первісним позивачем до заяви про зменшення позовних вимог розрахунку пеня нарахована за прострочення сплати процентів становить 60629,25 доларів США. Вказана сума підлягає стягненню з відповідача.

Колегія суддів апеляційної інстанції також відхиляє доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо незабезпечення всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи.

Так, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні клопотання відповідача про зупинення розгляду справи до встановлення спадкоємця померлого ОСОБА_1 , оскільки відповідно до п.1 ч.1 ст.227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку смерті або оголошення померлою фізичної особи, яка була стороною у справі або третьою особою з самостійними вимогами щодо предмета спору, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво. ОСОБА_1 у справі №5015/1582/11 був третьої стороною, яка не заявляла самостійних вимог щодо предмета спору, відтак відсутні правові підстави для обов`язкового зупинення провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.227 ГПК України, водночас, в цьому випадку відсутні підстави для можливості зупинення провадження у справі, визначені у ст.228 ГПК України.

Щодо загрози фактичного задоволення позовних вимог у подвійному розмірі внаслідок того, що суд не зупинив провадження у справі до вирішення по суті справи №914/919/21, слід звернути увагу, що в ухвалі Західного апеляційного господарського суду від 13.10.2021 було встановлено факт скасування записів про реєстрацію права власності позивача у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на предмети іпотеки, що є забезпеченням кредитного договору.

Щодо безпідставного залишення без розгляду клопотання відповідача про призначення судово-економічної експертизи у справі, колегія суддів вказує, на те, що відповідне клопотання було заявлене після закриття підготовчого засідання у справ, що зумовило правомірне застосування судом першої інстанції приписів частини 2 статті 118 Господарського процесуального кодексу України.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту статті 77 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

У відповідності до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування "вірогідності доказів" на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. На суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду у справі № 904/2357/20 від 21.08.2020.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи те, що позивачем подано належні, допустимі, достовірні та вірогідні докази на підтвердження позовних вимог, які відповідачем не спростовані, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги про стягнення 5366646,05 доларів США неповернутої суми отриманого кредиту, 1357008,95 доларів США процентів за користування кредитом, 60629,25 доларів США пені за прострочення сплати процентів підтверджені матеріалами справи та підлягають до задоволення.

Щодо прийнятого судом додаткового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача частини заявлених витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів зазначає наступне.

06.07.2021 на адресу суду першої інстанції від представника позивача надійшла заява з додатками від 01.07.2021, які підтверджують витрати на правову (професійну правничу) допомогу, заявлених до відшкодування ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» в порядку ч.8 ст.129 ГПК України у справі №5015/1583/11 в розмірі 1150000,00 грн.

Як вбачається із матеріалів заяви, 01.11.2018 між Адвокатським об`єднанням «СмартЛекс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» було укладено договір №07/2018 про надання правової допомоги.

Відповідно до п. 1.1. договору адвокатське об`єднання зобов`язується за плату надавати клієнту (іншим особам, в інтересах яких діє клієнт) правову допомогу в порядку та на умовах, що визначені цим договором.

Згідно із п. 2.1. договору правова допомога за цим договором полягає у наданні клієнту (іншим особам, в інтересах яких діє клієнт) правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовому супроводі діяльності клієнта (інших осіб, в інтересах яких діє клієнт), складанні документів правового характеру з метою представництва інтересів клієнта (інших осіб, в інтересах яких діє клієнт) у відносинах з фізичними та юридичними особами, в тому числі щодо стягнення заборгованості з фізичних і юридичних осіб: боржників у зобов`язаннях, поручителів, майнових поручителів, заставодавців, іпотекодавців, тощо (далі - боржники), до яких у клієнта (інших осіб, в інтересах яких діє клієнт) існують права вимоги відповідно до динного законодавства України.

Відповідно до п. 2.2. договору 2.2. правова допомога за цим договором надається на стадіях претензійного (позасудового) стягнення, судового провадження (перша, апеляційна, касаційна інстанції), примусового виконання судових рішень та інших виконавчих документів, у процедурі банкрутства (розпорядження майном, санація, ліквідація). За умов, коли це є необхідним для належного представництва інтересів клієнта (інших осіб, в інтересах яких діє клієнт), правова допомога за цим договором може надаватись у кримінальному провадженні, в ході оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, їх посадових осіб, інших суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 2.3. договору сторони погодили, що перелік справ (заборгованостей), відносно яких адвокатське об`єднання надає клієнту (іншим особам, в інтересах яких діє клієнт) правову допомогу за цим договором, визначається в додатках до цього договору (або актах приймання-передання реєстру боржників), які підписуються сторонами.

Відповідно до п. п. 3.1.-3.2. договору правова допомога за цим договором надається за плату. Розмір гонорару обчислюється з урахуванням складності правового питання та/або справи (провадження), витраченого часу на надання правої допомоги, інших істотних обставин та узгоджується сторонами у в додатках або додаткових угодах до цього договору.

Згідно із п.п. 3.3.-3.4. договору строки та періодичність оплати гонорару узгоджується сторонами у в додатках або додаткових угодах до цього договору. Оплата гонорару здійснюється в безготівковій формі шляхом перерахування коштів на рахунок адвокатського об`єднання. Датою оплати вважається дата зарахування коштів на рахунок адвокатського об`єднання.

02.03.2021 між Адвокатським об`єднанням «СмартЛекс» (та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» було укладено додаток до договору про надання правової допомоги №07/2018 від 01.11.2018.

У п.1 додатку до договору сторони погодили, що адвокатське об`єднання зобов`язується надавати клієнту правову допомогу у справі №5015/1582/11 про стягнення заборгованості за кредитним договором №28 від 05.02.2007 (з подальшими змінами та доповненнями).

Згідно з п.2 додатку до договору правова допомога полягатиме у наданні правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, підготовці процесуальних та інших документів правового характеру, складанні заяв по суті справи та заяв з процесуальних питань, участі у судових засіданнях, вчиненні інших дій за для представництва інтересів клієнта у справі № 5015/1582/11 в суді першої інстанції.

Відповідно до п.3 додатку передбачено, що відповідно до п. 3.2., п.3.3. договору сторони узгодили, що розмір гонорару за надання правової допомоги з питань, які зазначені в цьому додатку, визначено у фіксованій сумі та становить 1 150 000,00 гри (в тому числі 191 666,67 грн ПДВ). Згідно з п.4. додатку, при визначені розміру гонорару сторони врахували складність справи, ціну позову, значення справи №5015/1582/11 для інтересів клієнта.

Згідно із п. 6. додатку адвокатське об`єднання надає клієнту акт приймання-передання наданої правової допомоги, який має бути розглянутий клієнтом протягом п`яти календарних днів із дати отримання. У разі наявності у клієнта обґрунтованих претензій до адвокатського об`єднання щодо якості, кількості та/або своєчасності наданої правової допомоги, клієнт письмово повідомляє про це адвокатське об`єднання. У разі відсутності у клієнта обґрунтованих претензій до адвокатського об`єднання щодо якості, кількості та/або своєчасності надання правової допомоги за договором, клієнт підписує акт приймання-передання наданої правової допомоги та один примірник повертає адвокатському об`єднанню. Акт приймання-передання наданої правової допомоги складається протягом десяти календарних днів з дня ухвалення Господарським судом Львівської області рішення по суті спору у справі №5015/1582/11.

Відповідно до п.7. додатку оплата гонорару здійснюється на підставі рахунка, який адвокатське об`єднання складає відповідно до підписаного сторонами акту приймання-передання наданої правової допомоги та надає клієнту, протягом п`ятнадцяти календарних днів з дня його отримання клієнтом.

01.07.2021 між адвокатським об`єднанням «СмартЛекс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» підписано акт приймання-передання наданої правової допомоги до договору про надання правової допомоги №07/2018 від 01.11.2018.

У пункті 1 вказаного акта від 01.07.2021 зазначено, що відповідно до умов договору та додатку до договору від 02.03.2021 адвокатським об`єднанням надана клієнту правова допомога в ході представництва інтересів клієнта у справі №5015/1582/11 про стягнення заборгованості за кредитним договором №28 від 05.02.2007 з подальшими змінами та доповненнями.

Також, у пункті 1 вказаного акта від 01.07.2021 зазначений вид правової допомоги, а саме: 1). Складання заяви вих. № 1094289 від 15.03.2021 про залучення до участі у справі в якості правонаступника позивача; 2). Складання заяви вих. № 1094289 від 23.03.2021 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду; 3). Складання клопотання вих. №1094289 від 25.03.2021 про долучення документів до матеріалів справи; 4). Участь в підготовчому засіданні 31.03.2021 року в режимі відеоконференції; 5). Складання заяви вих. № 1094289 від 01.04.2021 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду; 6). Складання клопотання вих. №1094289 від 01.04.2021 про ознайомлення з матеріалами справи; 7). Складання пояснень вих. № 1094289 від 06.04.2021; 8). Ознайомлення з матеріалами справи в господарському суді Львівської області; 9). Участь в підготовчому засіданні 26.04.2021 в режимі відеоконференції; 10). Складання додаткових пояснень вих. №1094289 від 29.04.2021; 11). Складання заяви вих. № 1094289 від 29.04.2021 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду; 12). Складання заперечення вих. № 1094289 від 17.05.2021 проти клопотання про зупинення провадження у справі; 13). Участь в підготовчому засіданні 17.05.2021 в режимі відеоконференції; 14). Складання заперечення вих. №1094289 від 07.06.2021 проти клопотання відповідача про повернення до підготовчого провадження та призначення судово-економічної експертизи; 15). Участь в судовому засіданні 09.06.2021; 16). Участь в судовому засіданні 30.06.2021.

У пунктах 2 та 3 акта від 01.07.2021 зазначено, що гонорар за надану правову допомогу становить 1 150 000,00 грн (в тому числі 191 666,67 грн ПДВ). Клієнт не має жодних претензій щодо якості, кількості та/або своєчасності наданої правової допомоги.

У клопотанні про зменшення витрат на професійну правничу допомогу відповідач просив суд зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язаних з розглядом справи №5015/1582/11 до 6 500,00 грн., оскільки ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» є позивачем у даній справі лише з 31.03.2021; заявлена до стягнення сума витрат на професійну правову допомогу у розмірі 1 150 000,00 грн є необґрунтованою і неспівмірною з реальним обсягом такої допомоги у суді першої інстанції, часом, витраченим на надання таких послуг; навіть зважаючи на значну ціну позову, стягнення 1 150 000,00 грн витрат на правову допомогу з відповідача є перебільшенням з огляду на виконану роботу адвоката в процесі надання правової допомоги.

Щодо наданих послуг зазначених в акті приймання-передання від 01.07.2021, відповідач зазначив наступні зауваження: - участь позивача у п`ятьох судових засіданнях, при цьому у трьох випадках у режимі відеоконференції з власного офісу; - три заяви про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, що при складанні не потребують ні складного інтелектуального обґрунтування, ні часових затрат, ні високої кваліфікації адвоката; - заява про участь у справі в якості правонаступника є зайвою, оскільки АТ «Кредобанк» вже зазначав у своїх поясненнях про прохання залучити до участі у справі в якості правонаступника ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» та ухвалою суду від 25.03.2021 вже було призначено до розгляду заяву ПАТ «КРЕДОБАНК» про залучення до участі у справі правонаступника позивача в судовому засіданні; - клопотання про долучення документів до матеріалів справи становить незначний обсяг юридичної та технічної роботи; - пояснення та додаткові пояснення не є документами по суті справи і подані з ініціативи ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції»; - заперечення проти клопотання про зупинення провадження у справі дублюють зміст інших документів з процесуальних питань; - заперечення проти клопотання відповідача про повернення до підготовчого провадження та призначення судово-економічної експертизи через свій незначний обсяг юридичної та технічної роботи не сягає суми, яку просить стягнути позивач; - ознайомлення з матеріалами справи та клопотання про ознайомлення з матеріалами справи не потребувало затрати часу та зусиль адвоката.

На переконання МПП ВКФ «Гелікон», розумним та обґрунтованим може вважатися гонорар адвоката ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» не більше 6 500,00 грн, з розрахунку: - складання заяви вих. №1094289 від 15.03.2021 року про залучення до участі у справі в якості правонаступника позивача - 0 гривень; - складання заяви вих. №1094289 від 23.03.2021 року про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду - 250 гривень; - складання клопотання вих. №1094289 від 25.03.2021 року про долучення документів до матеріалів справи - 500 гривень; - участь в підготовчому засіданні 31.03.2021 в режимі відеоконференції - 500 гривень; - складання заяви вих. №1094289 від 01.04.2021 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду - 250 гривень; - складання клопотання вих. №1094289 від 01.04.2021 про ознайомлення з матеріалами справи - 500 гривень; - складання пояснень вих. №1094289 від 06.04.2021 - 0 гривень; - ознайомлення з матеріалами справи в господарському суді Львівської області -1000 гривень; - участь в підготовчому засіданні 26.04.2021 в режимі відеоконференції 250 гривень; - складання додаткових пояснень вих. №1094289 від 29.04.2021 - 0 гривень; - складання заяви вих. №1094289 від 29.04.2021 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду - 250 гривень; - складання заперечення вих. №1094289 від 17.05.2021 проти клопотання про зупинення провадження у справі - 250 гривень; - участь в підготовчому засіданні 17.05.2021 в режимі відеоконференції 250 гривень; - складання заперечення вих. №1094289 від 07.06.2021 проти клопотання відповідача про повернення до підготовчого провадження та призначення судово-економічної експертизи - 500 гривень; - участь в судовому засіданні 09.06.2021 - 1000 гривень; - участь в судовому засіданні 30.06.2021 - 1000 гривень.

Також, відповідач зазначав, що у першій заяві по суті спорту, тобто у позовній заяві, попереднього визначення суми судових витрат не було, як це передбачено у ст.124 ГПК України, натомість, ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» орієнтовний розрахунок судових витрат вказала у письмовому поясненні вступивши у справу в якості позивача, що не є заявою по суті спору.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що за приписами п.ч.3 ст.2 ГПК України відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, є однією із засад (принципів) господарського судочинства.

Судовими витратами є оплата послуг, які надаються адвокатами, що відповідають вимогам статті 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та здійснюють свою діяльність у організаційних формах, зазначених у статтях 4, 13, 14, 15 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, зробленим у постанові від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно з п.1 ч.3 ст.123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

З 15.12.2017 діє нова редакція Господарського процесуального кодексу України, викладена у розділі І Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до п.9 ч. 1 розділу ХІ «Перехідні положення» ГПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Провадження у справі було порушено до набрання чинності новою редакцією Господарського процесуального кодексу України. Нормами Господарського процесуального кодексу України в редакції, що діяла на момент подання позовної заяви не передбачено подання до суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Оскільки ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» залучено до участі у справі №5015/1582/11 в якості правонаступника позивача, Акціонерного товариства «Кредобанк» ухвалою суду від 31.03.2021 вже після набрання чинності нової редакції Господарського процесуального кодексу України, відтак, письмові пояснення вих.№1094289 від 06.04.2021 (вх.№8911/21 від 13.04.2021) в яких ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» зазначило попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат в розмірі 1 150 000,00 грн подані відповідно до вимог нової редакції Господарського процесуального кодексу України.

За приписами статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За приписами ч.ч. 4, 8 ст. 129 ГПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача; розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Представником позивача на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 1 150 000,00 грн надано: договір №07/2018 про надання правової допомоги від 01.11.2018; додаток від 02.03.2021 до договору про надання правової допомоги №07/2018 від 01.11.2018; акт приймання-передання наданої правової допомоги від 01.07.2021 до договору про надання правової допомоги №07/2018 від 01.11.2018.

Повноваження адвоката Лойфер Анастасії Олегівни підтверджуються довіреністю №528 від 07.12.2020 виданою Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції»; свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю серія ДП №2964 від 23.09.2016, виданим Головою Ради адвокатів Дніпропетровської області, відповідно до рішення Ради адвокатів Дніпропетровської області від 25.09.2015 №46.

За змістом п.1 ч.2 ст. 126, ч. 8 ст.129 ГПК України, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Згідно ч.3 ст.126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною 5 частиною 7, частиною 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може відступити від вказаного загального правила та не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 910/15621/19.

Зокрема, відповідно до ч.5 ст.129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 1 500 000,00 грн не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, з огляду на те, що ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» є позивачем у даній справі не з 2011 року, а набуло статус позивача з 31.03.2021, тобто з дати залучення його до участі у даній справі в якості правонаступника попереднього позивача - Акціонерного товариства «Кредобанк».

Водночас, слід врахувати, що саме поведінка відповідача зумовила вирішення спору в судовому порядку, у зв`язку з чим позивач змушений був скористатись послугами адвоката, а виконана адвокатом робота повинна бути оплачена.

Враховуючи обсяг виконаних адвокатом робіт та ціну позову, значення вирішення справи для сторін спору, зважаючи на клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на професійну допомогу, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про часткове задоволення заяви позивача та стягнення 100 000,00 грн. витрат на професійну допомогу.

Колегія суддів відхиляє за безпідставністю доводи апелянта про те, що суд першої інстанції врахував не усі аргументи відповідача, викладені у клопотанні про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, а визначення судом витрат в розмірі 100 000,00 грн. нічим не обґрунтоване, оскільки зазначені відповідачем суми вартості наданих послуг адвоката позивача встановлено відповідачем на власний розсуд, що у цьому випадку є втручанням в узгоджені договірні правовідносини між позивачем та його адвокатом, натомість, суд першої інстанції зменшив заявлений розмір судових витрат із врахуванням ч.5 ст.126 ГПК України.

Рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Відповідно до чинного законодавства рішення суду є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Оскаржувані рішення вказаним вимогам відповідають.

Враховуючи встановлені обставини справи, межі перегляду оскаржуваних рішень, доводи сторін, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають до задоволення, відтак оскаржувані судові рішення слід залишити без змін.

В порядку положень ст.129 ГПК України сплачений скаржником за подання апеляційної скарги судовий збір слід покласти на скаржника.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 269, 270, 275, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні вимог апеляційної скарги Малого приватного підприємства виробничо-комерційної фірми "Гелікон" №48-08 від 03.08.2021 (вх.№01-05/2652/21 від 04.08.2021)

- відмовити.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 30.06.2021 та рішення Господарського суду Львівської області від 16.07.2021 у справі №5015/1582/11 - залишити без змін.

3. Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги - покласти на скаржника.

/

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст. 287, 288 ГПК України протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови складено 06.12.2021.

Головуючий суддя Желік М.Б.

суддя Орищин Г.В.

суддя Галушко Н.А.