ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" жовтня 2021 р. Справа№ 911/1402/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Станіка С.Р.

у судове засідання 28.10.2021 представники сторін не з`явились,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгбк «Будівельник» на рішення Господарського суду Київської області від 19.08.2021 (повний текст рішення складено 19.08.2021)

у справі № 911/1402/21 (суддя Янюк О.С.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Форбілд»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгбк «Будівельник»

про стягнення 353 348,21 грн,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Форбілд» (далі - ТОВ «Форбілд», позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгбк «Будівельник» (далі - ТОВ «Торгбк «Будівельник», відповідач) про стягнення заборгованості за договором поставки №013/2019 від 01.04.2019 у розмірі 353 348,21 грн, з яких: 249 417,90 грн суми основного боргу, 22 065,91 грн пені, 5 000,00 грн 10% штрафу, 41 912,69 грн 15% штрафу, 11 591,10 грн 3% річних та 23 360,61 грн інфляційних втрат.

В обґрунтування позову позивач вказував на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за вищевказаним договором в частині оплати за поставлений товар, внаслідок чого у відповідача утворилася заборгованість у розмірі 249 417,90 грн. У зв`язку з цим позивачем на підставі п. 7.4, 7.5 договору нараховано штрафні санкції та підставі ст. 625 Цивільного кодексу України нараховано суми 3% річних та інфляційних втрат.

Відповідач проти позову заперечив з підстав того, що поставка товару здійснювалась по договору поставки від 26.03.2019, а не по договору поставки від 01.04.2019 на який посилається позивач, а застосування штрафу у розмірі 10% та 15% є відповідальністю одного виду за одне й те саме правопорушення, що суперечить ст. 61 Конституції України. Крім того, відповідач стверджував, що нарахування пені та штрафу здійснювалось із порушенням строків позовної давності, у зв`язку із чим просив застосувати наслідки пропуску позовної давності.

Рішенням Господарського суду Київської області від 19.08.2021 позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгбк «Будівельник» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Форбілд» 249 417,90 грн основного боргу, 13 125,11 грн пені, 41 912,69 грн 15% штрафу, 11568,17 грн 3% річних, 22 797,99 грн інфляційних втрат, 5 082,33 грн судового збору та 11 986,15 грн витрат на професійну правничу допомогу.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не надав суду договору від 26.03.2019, а також не зазначив про неможливість подання такого доказу із наведенням поважності причин невчинення таких дій, у зв`язку із чим суд дійшов висновку про те, що поставка здійснювалась за договором №013/2019 від 01.04.2019.

Вирішуючи питання щодо застосування наслідків пропуску позовної давності, місцевий господарський суд вказав, що оскільки закінчення річного строку позовної давності за вимогами про стягнення пені та штрафу припало на строк періоду карантину та після набрання чинності положенням Цивільного кодексу України, яким строк позовної давності на період карантину продовжено, то річний строк позовної давності щодо вищевказаних вимог не сплинув.

Разом з тим, здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку пені, 3% річних та інфляційних втрат, місцевий господарський суд визнав його арифметично неправильним, оскільки позивачем здійснено нарахування пені поза межами строку, встановленого ч. 6 ст. 232 ГПК України. За розрахунком суду, загальна сума пені, яка є правильною та обґрунтованою, становить 13 125,11 грн, загальна сума 3% річних складає 11 568,17 грн, та загальна сума інфляційних втрат, яка підлягає стягненню з відповідача складає 22 797,99 грн.

Також, судом першої інстанції зазначено, що одночасне стягнення штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 5 робочих днів та штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 30 календарних днів є подвійним стягненням штрафу за несвоєчасне виконання зобов`язання, що не узгоджується з приписами ст. 61 Конституції України, а тому суд дійшов висновку про те, що у позивача наявне право вимагати від відповідача сплати штрафу саме у розмірі 15% від простроченої суми, а не у розмірі 10% та 15% одночасно.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгбк «Будівельник» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 19.08.2021 у справі №911/1402/21 в частині стягнення штрафу у розмірі 41 912,69 грн та пені у розмірі 13 125,11 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказав, що місцевий господарський суд не повно та не об`єктивно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, а тому, на думку скаржника, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що поставка здійснювалась за договором від 26.03.2019, оскільки саме ця дата договору зазначена у видаткових накладних, однак позивачем до матеріалів позовної заяви додано договір від 01.04.2019, що, на думку скаржника, свідчить про те, що позивачем не доведено правомірність нарахування та стягнення штрафних санкцій за договором від 26.03.2019. Відповідач вважає, що має місце недоведеність обставин, які мають значення для справи.

Також, скаржник вважає, що суд першої інстанції неправомірно стягнув з відповідача розмір штрафу саме 15% від суми простроченого зобов`язання, як це передбачено п. 7.5 спірного договору. Апелянт зазначає, що хронологічно право на штраф, передбачений п. 7.5 договору, виникає після права на штраф, передбачений п. 7.4 договору, і не може застосовуватися відповідно до ст. 61 Конституції України, оскільки є подвійною відповідальністю.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу у справі №911/1402/21 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Тарасенко К.В., ОСОБА_1

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.09.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгбк «Будівельник» на рішення Господарського суду Київської області від 19.08.2021, витребувано у Господарського суду Київської області матеріали справи №911/1402/21, розгляд справи призначено на 28.10.2021.

30.09.2021 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, який не підписаний представником позивача.

Частиною 2 статті 170 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником.

Частиною 4 цієї ж статті передбачено, що суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

На підставі наведеного колегія суддів залишає без розгляду відзив позивача на апеляційну скаргу.

У зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_1 у відставку та перебуванням судді Тарасенко К.В. у відпустці, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 27.10.2021 у справі №911/1402/21 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Станік С.Р., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.10.2021 справу №911/1402/21 прийнято до провадження визначеним складом суду.

28.10.2021 від представника позивача надійшла заява про стягнення з відповідача судових витрат, понесених з наданням професійної правничої допомоги, в розмірі 3 000,00 грн. Заява мотивована тим, що для забезпечення представництва клієнта в судовому засіданні в Північному апеляційному господарському суді при розгляді апеляційної скарги ТОВ «Торгбк «Будівельник» та на виконання умов договору про надання правової допомоги було виставлено рахунок від 25.10.2021, який був сплачений ТОВ «Форбілд», що підтверджується платіжним дорученням №476 від 25.10.2021.

У судове засідання 28.10.2021 представники сторін не з`явилися, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, повідомлялися належним чином.

Від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представника. Відповідач про причини неявки суд не повідомив.

Колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 202, ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки представники сторін, що не з`явилися, про дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, участь представників що не з`явились у судовому засіданні судом обов`язковою не визнавалась, суду не наведено обставин, за яких спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні. Судом апеляційної інстанції враховано, що позивач просив розглядати дану справу без участі представника позивача.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасників судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.

У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, проте оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід скасувати частково з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, 01.04.2019 між ТОВ «Форбілд» (постачальник) та ТОВ «Торгбк «Будівельник» (покупець) підписано договір поставки №013/2019 (далі Договір), відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов`язався поставити та передати у власність покупця товар, а покупець зобов`язався оплатити та прийняти на умовах, обумовлених у цьому договорі товар в асортимент за групами товарів, зазначених в протоколі узгодження договірних цін до цього договору.

Загальна ціна цього договору складається із суми вартості всіх поставок товару здійснених відповідно до цього договору та розраховується шляхом складення сум, зазначених у видаткових накладних на всі поставки товару протягом строку дії цього договору (п. 2.1 договору).

У п. 4.1 договору сторони погодили, що замовлення та поставка товару здійснюється на умовах 100% передплати, якщо інший порядок оплати не вказаний в додатках до цього договору. У випадку, якщо постачальник поставив товар до отримання передплати за цього, терміном оплати товару вважається наступний робочий день з дати поставки.

Відповідно до п. 6.1 договору моментом прийняття покупцем товару вважається дата підписання покупцем видаткової та/або товарно-транспортної накладної за поставлений товар.

Термін дії цього договору з моменту підписання обома сторонами до 31.12.2019, а по невиконаним зобов`язанням до моменту їх фактичного виконання (п. 11.8 договору).

Відповідно до видаткової накладної №306 від 21.10.2019, яка підписана між сторонами без зауважень та скріплена печатками останніх, постачальник поставив покупцю товар (суміш самоущільнююча бетонна з карбонатним наповнювачем розсипом, вартість за 1т 1 972,20грн) на суму 279 417,90 грн, а покупцем отримано вказаний товар та 24.01.2020 частково оплачено його вартість на суму 30 000,00 грн, що підтверджується відповідними банківськими виписками.

26.09.2021 ТОВ «Форбілд» засобами поштового зв`язку звернувся до ТОВ «Торгбк «Будівельник» із претензією №01П/09 від 25.09.2020, в якій просив сплатити заборгованість у розмірі 354 209,41 грн, з яких: 279 417,90 грн сума основного боргу, 46 820,02 грн пеня, 27 941,79 грн штраф. Проте, вказана вимога відповідачем залишена без реагування.

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Так, в ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Матеріалами справи підтверджено, що між сторонами у справі був укладений договір поставки №013/2019 від 01.04.2019.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Із наведеною нормою узгоджується ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст.ст. 526, 625 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Аналогічне положення стосовно господарських зобов`язань міститься у ст. 193 Господарського кодексу України.

Приймаючи рішення про задоволення позову у частині стягнення основної заборгованості за спірним договором поставки, суд першої інстанції виходив з того, що позивач виконав свої зобов`язання в частині поставки товару відповідачу на суму 279 417,90 грн, в свою чергу відповідач не заперечує факт отримання від позивача відповідного товару, а тому у нього утворилася заборгованість на суму 279 417,90 грн.

Місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що поставка товару здійснювалась на підставі договору №013/2019 саме від 01.04.2019, а доказів у розумінні ст.ст.76-79 Господарського процесуального кодексу України, які б спростовували вказану інформацію, відповідачем суду надано не було.

В апеляційній скарзі відповідач стверджує, що поставка була здійснена за договором від 26.03.2019, про що вказано у видаткових накладних. Однак, позивач пояснює цю обставину тим, що внаслідок тривалого погодження сторонами номенклатури товару і його вартості ймовірна дата договору 26.03.2019 була змінена на 01.04.2019, та засобами електронного зв`язку позивачем було надіслано текст договору №013/2019 з датою укладання 01.04.2019, що і був підписаний сторонами. Договір від 26.03.2019 сторонами не підписаний. Однак, в бухгалтерському обліку було введено первинний договір №013/2019 від 26.03.2019, а тому первинні документи містять в собі посилання на дату договору 26.03.2019 при незмінному номері договору №013/2019. Тобто фактично має місце технічна помилка під час оформлення видаткових накладних. На підтвердження цієї обставини позивачем надано роздруківку з електронної пошти, з якої вбачається направлення тексту договору поставки від 01.04.2019 (а.с. 123).

Також, судова колегія звертає увагу на те, що при здійсненні оплати за поставлений товар 11.05.2019 у сумі 50 000,00 грн відповідачем вказано у призначенні платежу, саме: «оплата за договором №013/2019 від 01.04.2019» (а.с. 36).

Відповідно до ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Враховуючи те, що відповідачем в спростування обставини існування єдиного укладеного між сторонами договору поставки від 01.04.2019 не надано жодних доказів, апеляційний господарський суд вважає встановленою обставину укладення між сторонами договору поставки №013/2019 саме від 01.04.2019, а тому при вирішенні спору керується положеннями саме цього договору.

Колегія суддів також звертає увагу, що апелянт не оскаржує рішення суду в частині стягнення на користь позивача суми основного боргу, не заперечує проти факту поставки товару на його користь. Рішення місцевого господарського суду скаржник вважає прийнятим з порушенням норм матеріального права лише в частині стягнення штрафу та пені.

Перевіривши розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат, зроблений місцевим господарським судом з урахуванням п. 7.3 спірного договору та положень ст. 232 Господарського кодексу України, суд апеляційної інстанції вважає його арифметично вірним, а тому погоджується з частковим задоволенням позовних вимог у цій частині.

Стверджуючи про неправомірність стягнення штрафу в розмірі 15% від прострочення грошового зобов`язання, відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції не з`ясовано тієї обставини, що штраф у розмірі 15% відповідно до п. 7.5 договору застосовується лише після застосування штрафу у розмірі 10% від суми простроченого зобов`язання, який передбачений п. 7.4. спірного договору. На думку апелянта, право на штраф у розмірі 15% у позивача виникає лише після права на штраф у розмірі 10% та є подвійною відповідальністю, яка не може застосовуватися відповідно до ст. 61 Конституції України.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення штрафу, місцевий господарський суд виходив з того, що стягнення штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 5 робочих днів та штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 30 календарних днів є подвійною відповідальністю за порушення зобов`язання, оскільки відповідач вчинив порушення, яке полягає в простроченні виконання зобов`язання за договором на строк понад 30 календарних днів, і вказаний строк охоплює порушення зобов`язання на строк понад 5 робочих днів. У зв`язку з цим суд першої інстанції дійшов висновку, що у позивача наявне право вимагати від відповідача сплати штрафу саме у розмірі 15% від простроченої суми, а не у розмірі 10% та 15% одночасно.

Однак, перевіривши наданий позивачем розрахунок стягнення штрафу у розмірі 10% та 15% від суми простроченого платежу, враховуючи п.п.7.4, 7.5 договору, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що позивачем не застосовано до відповідача подвійної відповідальності за одне вчинене правопорушення, оскільки не застосовано штрафу у розмірі 10% та штрафу у розмірі 15% одночасно.

Так, із вказаного розрахунку вбачається, що штраф у розмірі 10% на підставі п. 7.4. спірного договору застосований до відповідача у зв`язку з порушенням термінів оплати за видатковою накладною №118 від 06.05.2019, в той час як штраф у розмірі 15% на підставі п. 7.5 спірного договору застосований до відповідача у зв`язку з порушенням термінів оплати за поставлений товар згідно з накладною №306 від 21.10.2019. З матеріалів справи вбачається, що оплату за товар відповідно до видаткової накладної №306 від 21.10.2019 відповідач здійснив частково 24.01.2020, тобто з простроченням більше ніж на 30 днів, проте позивачем за вказане порушення нараховано лише штраф у розмірі 15%, а не і 10% і 15% одночасно, як помилково вважає відповідач.

Отже, у даному випадку відсутнє покладення на відповідача подвійної відповідальності за вчинене правопорушення у вигляді прострочення грошового зобов`язання за видатковою накладною №306 від 21.10.2019, чого не було враховано судом першої інстанції.

З огляду на вищезазначене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає помилковими висновки суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення штрафу в розмірі 41 912,69 грн (15% штрафу), та вважає, що позовні вимоги в частині стягнення штрафу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23.06.1993).

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

У Рекомендаціях R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на удосконалення судової системи, наголошується на тому, що суд повинен, принаймні в ході попереднього засідання, а якщо можливо, і протягом всього розгляду, відігравати активну роль у забезпеченні швидкого судового розгляду, поважаючи при цьому права сторін, в тому числі і їх право на неупередженість. Зокрема, він повинен володіти повноваженнями proprio motu, щоб вимагати від сторін пред`явлення таких роз`яснень, які можуть бути необхідними; вимагати від сторін особистої явки, піднімати питання права; вимагати показань свідків, принаймні в тих випадках, коли мова йде не тільки про інтереси сторін, що беруть участь у справі, тощо. Такі повноваження повинні здійснюватися в межах предмета розгляду.

Обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» від 27.10.1993).

У відповідності до ст. 42 Господарського процесуального кодексу України учасники справи користуються рівними процесуальними правами. Учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

У відповідності до приписів ст. 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 4 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції від 19.08.2021 у даній справі прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню в частині стягнення з відповідача штрафу 15% в розмірі 41 912,69 грн. Колегія суддів вважає, що у цій частині слід прийняти нове рішення, яким позовні вимоги про стягнення з відповідача штрафу задовольнити у заявленому розмірі - 5 000,00 грн 10% штрафу, 41 912,69 грн 15% штрафу, а всього 46 912,69 грн штрафу.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, за подання позову до суду першої інстанції сплаті підлягало 5 300,22 грн судового збору. Враховуючи часткове задоволення позову, з відповідача підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції в розмірі 5 157,12 грн, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгбк «Будівельник».

Також, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що обґрунтованою та прийнятною сумою за надання адвокатських послуг у суді першої інстанції є 12 500,00 грн. Однак враховуючи часткове задоволення позовних вимог, з відповідача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 162,50 грн.

Заява позивача від 28.10.2021 про стягнення з відповідача судових витрат, понесених за надання професійної правничої допомоги, в розмірі 3 000,00 грн задоволенню не підлягає.

За умовами, п. 1.4 Додатку №2 від 19.04.2021 до Договору про надання правової допомоги № 1702/2021-01 від 17.02.2021, сторони погодили, що в разі призначення судового засідання з викликом сторін, вартість представництва інтересів Клієнта в судовому засіданні сплачується окремо із розрахунку 3000,00 (три тисячі) грн. за кожне судове засідання в незалежності від його проведення за умови присутності адвоката в призначену дату та час судового засідання у відповідному господарському суді.

Оскільки, судове засідання 28.10.2021 проводилось без участі представників сторін та від представника позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, і за умовами п. 1.4 Додатку №2 від 19.04.2021 до Договору про надання правової допомоги № 1702/2021-01 від 17.02.2021, сторони погодили, що вартість представництва інтересів позивача сплачується за умови присутності адвоката в призначену дату та час судового засідання, на переконання колегії суддів, 3000 грн витрат на професійну правничу допомогу відшкодуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 129, 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгбк «Будівельник» на рішення Господарського суду Київської області від 19.08.2021 у справі №911/1402/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 19.08.2021 у справі №911/1402/21 скасувати в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгбк «Будівельник» 41 912,69 грн 15% штрафу.

3. В цій частині прийняти нове рішення, яким стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгбк «Будівельник» (08720, Київська обл., Обухівський р-н, м. Українка, вул. Промислова, буд. 37, ідентифікаційний код 37909576) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Форбілд» (03113, м. Київ, пров. Артилерійський, буд. 5-А, офіс 11, ідентифікаційний код 41925824) 46 912,69 грн штрафу.

4. В іншій частині, а саме щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгбк «Будівельник» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Форбілд» 249 417,90 грн основного боргу, 13 125,11 грн пені, 11 568,17 грн 3% річних та 22 797,99 грн інфляційних втрат рішення Господарського суду Київської області від 19.08.2021 у справі №911/1402/21 залишити без змін.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгбк «Будівельник» (08720, Київська обл., Обухівський р-н, м. Українка, вул. Промислова, буд. 37, ідентифікаційний код 37909576) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Форбілд» (03113, м. Київ, пров. Артилерійський, буд. 5-А, офіс 11, ідентифікаційний код 41925824) витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції в розмірі 12 162 (дванадцять тисяч сто шістдесят дві) грн 50 коп., судовий збір у розмірі 5 157 (п`ять тисяч сто п`ятдесят сім) грн 12 коп. за розгляд справи у суді першої інстанції.

6. Судові витрати (судовий збір) за розгляд апеляційної скарги покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгбк «Будівельник».

7. Видачу наказів на виконання даної постанови доручити Господарському суду Київської області.

8. Матеріали справи №911/1402/21 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття на яку може бути подано касаційну скаргу в порядку, строки та у випадках передбачених ст.ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст підписано 30.11.2021 після виходу судді з лікарняного.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді Є.Ю. Шаптала

С.Р. Станік