ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" листопада 2021 р. Справа№ 910/6616/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Агрикової О.В.

Чорногуза М.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський завод металовиробів»

на рішення Господарського суду міста Києва від 05.08.2021

у справі № 910/6616/21 (суддя Ягічева Н.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рефорд»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський завод металовиробів»

про стягнення 63 466,20 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Рефорд» (далі - ТОВ «Рефорд», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський завод металовиробів» (далі - ТОВ «КЗМ», відповідач) про стягнення 183 785,41 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов договору з поставки товару позивачем було здійснено відповідачеві передоплату на загальну суму 254 892,78 грн, однак останнім зобов`язання з поставки виконано частково на загальну суму 71 107,37 грн, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 183 785,41 грн.

В ході розгляду справи позивач у відповіді на відзив фактично зменшив заявлені позовні вимоги, зазначивши про здійснення відповідачем часткової поставки згідно видаткових накладних №558 від 18.11.2020 грн, №559 від 18.11.2020, №603 від 15.12.2020, №2 від 12.01.2021, №3 від 12.01.2021 та накладної №4 від 12.01.2021.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.08.2021 у справі № 910/6616/21 провадження в частині стягнення 13 041,00 грн закрито, в іншій частині позовні вимоги задоволено повністю, стягнуто з ТОВ «КЗМ» на користь ТОВ «Рефорд» грошові кошти у сумі 50 425,20 грн та витрати зі сплати судового збору у сумі 2 270,00 грн.

Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з доведеності факту здійснення позивачем попередньої оплати товару та часткове невиконання відповідачем своїх зобов`язань з поставки товару або ж повернення вартості непоставленого товару.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, ТОВ «КЗМ» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування скарги відповідач зазначав, що суд розглядав справу не об`єктивно, однобічно, без врахування поданих відповідачем письмових доказів, пояснень його представників, чим порушив право відповідача на захист; судом першої інстанції надана не вірна оцінка вимогам позивача за вих. №3130 від 31.03 2021 про виконання зобов`язань та вих. №0904 від 09.04.2021 про повернення коштів, оскільки у вказаних вимогах мова йшла про браковані панелі 18,9 м2 на суму 13 041,00 грн, а не за суму позову в розмірі 183 785,41 грн; також місцевий господарський суд не надав оцінки поданим електронним доказам та не відобразив їх у рішенні мотивів їх відхилення, не надав мотивованої оцінки кожному аргументу, наведеному відповідачем щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позиції останнього, чим порушив статтю ст. 238 ГПК України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.09.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «КЗМ» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.08.2021 у справі № 910/6616/21, постановлено розгляд апеляційної скарги здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, встановлено ТОВ «Рефорд» строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, зобов`язано скаржника уточнити вимоги апеляційної скарги (прохальну частину), витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/6616/21.

Позивач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач вказував, що скаржником не зазначено які саме норми матеріального та процесуального права були порушені судом при ухваленні оскаржуваного судового рішення.

У відповіді на відзив апелянт наголошував на тому, що з переписки між співробітниками позивача та відповідача вбачається відсутність претензій щодо недопоставки товару; вся продукція була поставлена відповідачем вчасно, а позивачем навмисно не було підписано документи; прохання повернути належним чином оформлені видаткові накладні останнім було проігноровано.

Згідно з ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відповідності до вимог ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, між ТОВ «Рефорд» (далі - покупець) та ТОВ «КЗМ» (далі - продавець) була досягнута усна домовленість, згідно з якою позивач зобов`язався оплати товар, а відповідач, в свою чергу, зобов`язався його поставити.

На підставі виставлених рахунків на оплату, а саме №1531 від 10.11.2020, №1737 від 14.12.2020, №1514 від 09.11.2020, №1684 від 02.12.2020, №1651 від 26.11.2020, №19 від 13.01.2021, №1514 від 09.11.2020, позивачем було перераховано на користь відповідача грошові кошти у загальному розмірі 251 892,78 грн, що підтверджується платіжними дорученнями №1070 від 10.11.2020 на суму 99 357,04 грн, №1072 від 12.11.2020 на суму 64 001,28 грн, №1074 від 16.11.2020 на суму 17742,28 грн, №1098 від 26.11.2020 на суму 996,54 грн, №1096 від 26.11.2020 на суму 996,54 грн, №1110 від 02.12.2020 на суму 60 000,00 грн, №1110 від 02.12.2020 на суму 4023,60 грн, №1128 від 14.12.2020 на суму 6548,69 грн, №1153 від 13.01.2021 на суму 2223,35 грн.

ТОВ «Рефорд» направило ТОВ «КЗМ» вимогу від 31.03.2021 вих. №3130 про поставку в семиденний строк з моменту пред`явлення вказаної вимоги товару на суму 183 785,41 грн та вимогу від 09.04.2021 №0904 про повернення попередньої оплати у розмірі 183 785,41 грн, що підтверджується описами вкладення у цінний лист, поштовими накладними та рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

З огляду на те, що відповідачем вказані вимоги щодо виконання зобов`язання та повернення коштів залишено без відповіді та задоволення, позивач звернувся до суду з позовом про повернення вказаних коштів.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з рішенням суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, а доводи скаржника вважає безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з приписами ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, за своєю правовою природою договірні відносини, що склалися між сторонами у справі, мають ознаки договору поставки, за яким, відповідно до ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною другою цієї статті визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін

Відповідно до статті 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

При цьому, у відповідності до ст. ст. 6 та 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Частиною 1 статті 638 ЦК України визначено що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За приписами ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Отже, укладення ТОВ «Рефорд» та ТОВ «КЗМ» усного договору поставки було спрямоване на отримання останнім товару та одночасного обов`язку по здійсненню його оплати за погодженою у договорі ціною.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Колегія суддів зазначає, що факт здійснення господарської операції з передачі товару підтверджується, зокрема, первинними бухгалтерськими документами.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції Закону України № 1724-VIII від 03.11.2016) первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження факту виконання господарської операції про передачу позивачеві товару відповідачем було надано суду копії видаткових накладних:

- №558 від 18.11.2020 на суму 96 757,88 грн;

- №559 від 18.11.2020 на суму 20 342,44 грн;

- №603 від 15.12.2020 на суму 996,54 грн;

- №2 від 12.01.2021 на суму 4 023,60 грн;

- №3 від 12.01.2021 на суму 6 548,69 грн;

- №4 від 12.01.2021 на суму 60535,08 грн;

- №47 від 24.02.2021 на суму 2 223,35 грн.

Колегія суддів звертає увагу, що вищезазначені видаткові накладні підписані уповноваженими особами обох сторін без зауважень та заперечень щодо кількості та якості отриманого товару, строку поставки та ціни такого товару, оформлені відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення «Про документальне забезпечення записів бухгалтерського обліку», затвердженого наказом Міністерства Фінансів України від 24.05.1995 № 88, а тому є належними та допустимими доказами на підтвердження факту поставки відповідачем товару позивачеві на суму 110 550,06 грн.

До вказаних видаткових накладних долучені також відповідні вимоги на відвантаження, накладні на передачу готової продукції, накладні на переміщення.

При цьому, місцевим господарським судом правомірно відхилено як неналежні та недопустимі докази надані відповідачем копії видаткових накладних №15 від 25.01.2021, №25 від 02.02.2021, №47 від 24.02.2021, оскільки такі не підписані уповноваженим представником позивача та не визнаються останнім.

Згідно з ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Положеннями статті 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

З матеріалів справи вбачається та визнається сторонами у справі, що позивач повністю оплатив вартість товару на загальну суму 254 892,78 грн, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями:

- №1070 від 10.11.2020 на суму 99357,04 грн;

- №1072 від 12.11.2020 на суму 64001,28 грн;

- №1074 від 16.11.2020 на суму 17742,28 грн;

- №1098 від 26.11.2020 на суму 996,54 грн;

- №1096 від 25.11.2020 на суму 600000,00 грн;

- №1110 від 02.12.2020 на суму 4023,60 грн;

- №1128 від 14.12.2020 на суму 6548,69 грн;

- №1153 від 13.01.2021 на суму 2223,35 грн.

Згідно зі статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України встановлений обов`язок продавця передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

При цьому, частиною 2 статті 693 Цивільного кодексу України визначено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Отже, у розумінні приписів цієї норми покупцю належить право вимагати, крім іншого, повернення передоплати за непоставлений товар. При цьому, попередньою оплатою є часткова або повна оплата товару до його передання продавцем.

Визначене зазначеною нормою право покупця вимагати від продавця повернення суми попередньої оплати є за своїм змістом правом покупця на односторонню відмову від зобов`язання, внаслідок якої припиняється зобов`язання продавця перед покупцем по поставці товару і виникає нове грошове зобов`язання.

Тобто, виходячи з аналізу положень статті 693 Цивільного кодексу України умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Тобто, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

При цьому, оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

У даному випадку судом встановлено, що позивач звертався до відповідача з вимогами за вих. №3130 від 31.03.2021 про виконання зобов`язань та за №0904 від 09.04.2021 про повернення коштів.

Однак, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів виконання ним зобов`язань з поставки товару або повернення позивачу суми попередньої оплати у розмірі 50 425,20 грн.

За приписами пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, те благо (річ, право, інше майно), з приводу якого виник спір.

В даному випадку, предметом спору є стягнення з відповідача 63 466, 20 грн суми попередньої оплати непоставленого позивачу товару.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В той же час, враховуючи отримання позивачем грошової суми від відповідача у розмірі 13 041,00 грн після звернення до суду з позовом, спір в частині стягнення основного боргу у розмірі 13 041,00 грн у даній справі припинив своє існування у зв`язку з оплатою відповідачем боргу у відповідному розмірі.

Доказів здійснення оплати в іншому розмірі та/або в інший період часу відповідачем не надано.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору в частині стягнення 13 041,00 грн заборгованості, з огляну на те, що такий припинив існування в процесі розгляду справи.

Щодо поданих відповідачем електронних доказів, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України`Про електронний цифровий підпис». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Виходячи з викладеного, надані відповідачем як суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції скріншоти є паперовою копією електронного доказу.

Твердження скаржника про неврахування судом першої інстанції наданих останнім скріншотів переговорів та ненадання їм мотивованої оцінки, колегією суддів відхиляються, оскільки надані позивачем скріншоти переписки у месенджері не є належним доказом підтвердження чи спростування здійснення поставки, оскільки ідентифікація особи, з якою відбувалася переписка, є неможливою, як і з`ясування тієї обставини, чи є ця особа уповноваженим працівником саме позивача.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що у месенджері можлива функція видалення повідомлення, наявна технічна можливість здійснення зміни зазначеної інформації, що виключає можливість встановлення повного змісту спілкування.

Доводи скаржника про те, що у вимогах за вих. №3130 від 31.03.2021 про виконання зобов`язань та вих. №0904 від 09.04.2021 про повернення коштів мова йшла про браковані панелі 18,9 м2 на суму 13 041,00 грн, а не про суму позову в розмірі 183 785,41 грн, відхиляються судом апеляційної інстанції з огляду на наявність вказаних вимог в матеріалах справи, в яких чітко відображено строк виконання та суму, яка підлягає поверненню у зв`язку з невиконанням пред`явленої вимоги, а саме у розмірі 183 785,41 грн.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про закриття провадження в частині стягнення 13 041,00 грн та стягнення з ТОВ «КЗМ» грошових коштів у сумі 50 425,20 грн.

Враховуючи вищенаведене, доводи апелянта щодо неповного дослідження судом обставин справи не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції та, на переконання колегії суддів, є такими, що зводяться до переоцінки доказів, які стали підставою для встановлення судом відповідних обставин у справі №910/6616/21.

Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи апелянтів, викладені в апеляційних скаргах, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 05.08.2021 у справі № 910/6616/21 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ТОВ «КЗМ» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський завод металовиробів» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.08.2021 у справі № 910/6616/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.08.2021 у справі № 910/6616/21 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/6616/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді О.В. Агрикова

М.Г. Чорногуз