РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.11.2021Справа № 910/10623/21
Господарський суд міста Києва у складі судді Полякової К.В., за участі секретаря судового засідання Саруханян Д.С., розглянувши за правилами загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Золотоніський завод залізобетонних виробів"

про стягнення 1915766,79 грн.

за участі представників:

від позивача: Святецький В.І., адвокат,

від відповідача: не з`явився,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Золотоніський завод залізобетонних виробів" про стягнення за кредитним договором від 26.04.2007 № 02-56/2007 заборгованості за тілом кредиту в розмірі 727717,44 грн. та 1188049,35 грн. за відсотками.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.07.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Також встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов протягом 15 днів з дня отримання ухвали суду.

Вказана ухвала суду направлена, зокрема, відповідачу рекомендованим листом із повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в позовній заяві та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 01033, м. Київ, вул. Жилянська, 30А, 12 поверх.

Проте конверт із копією вищенаведеної ухвали повернуто на адресу суду підприємством поштового зв`язку без вручення відповідачу з огляду на відсутність адресата за вказаною адресою.

У той же час, згідно з частиною 7 статті 120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.

Таким чином, ухвала суду про відкриття провадження у справі та подальші ухвали суду в справі направлялися за адресою місцезнаходження відповідача згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за відсутності заяви про зміну його місцезнаходження.

За приписами частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

При цьому, судом також враховано, що згідно з частинами 1, 2 статті 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Таким чином, відповідач мав право та можливість ознайомитися з ухвалою суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

За частиною 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Аналогічна норма міститься у частині 9 статті 165 ГПК України.

Оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів частини 9 статті 165 та частини 2 статті 178 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

26.04.2007 між Акціонерним банком «АвтоЗАЗбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вістек» (позичальник) укладено кредитний договір № 002-56/2007, за умовами якого банк відкриває позичальнику кредитну лінію в сумі 1 500 000 грн. на поповнення обігових коштів, строком з 26.04.2007 до 24.04.2009 зі сплатою 20% річних.

Відповідно до пункту 3.5 позичальник зобов`язався забезпечити повне погашення кредиту в строк до 24.04.2009 року.

Згідно з пунктом 3.6 договору позичальник зобов`язався також сплачувати за користування кредитом проценти в розмірі 20 % річних за строковий кредит та 25 % разі порушення строків повернення кредиту за договором. Розрахунковий період по нарахуванню процентів 30 (31) день з 21 числа минулого по 20 число поточного місяця із розрахунку 365 (366) днів на рік з моменту виникнення заборгованості. Проценти за кредит позичальник сплачує щомісячно до 27 числа та по закінченні строку дії договору, але не пізніше 24.04.2009 року.

У подальшому, між сторонами кредитного договору від 26.04.2007 № 002-56/2007 укладено додаткову угоду від 26.02.2009 № 1 щодо продовження строку повернення кредиту до 25.09.2010 зі сплатою 24 % річних за строковий кредит та 29 % річних у разі порушення строків повернення кредиту.

19.08.2010 між Публічним акціонерним товариством «Банк Кіпру» (кредитор), Товариством з обмеженою відповідальністю «Вістек» (боржник-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Золотоніський завод залізобетонних виробів" (боржник-2) укладено договір про переведення боргу, за умовами якого за згодою кредитора боржник-2 приймає на себе зобов`язання боржника-1і стає боржником перед кредитором за кредитним договором від 26.04.2007 № 002-56/2007.

Пунктом 1.2 договору передбачено, що боржник-2 зобов`язується виконати на користь кредитора наступні зобов`язання боржника-1: повернути кредитору суму отриманого кредиту за кредитним договором, не повернену на дату укладення цього договору згідно з графіком погашення кредиту, зазначеного в пункт 3.5 кредитного договору, якщо кредитор та боржник-2 не вирішають інше; повернути проценти за користування кредитними коштами в розмірі та в порядку, встановленому пунктом 3.6 кредитного договору, якщо кредитор та боржник-2 не вирішають інше; відшкодувати витрати та сплатити штрафні санкції, передбачені кредитним договором.

Надалі, між Публічним акціонерним товариством «Банк Кіпру» (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Золотоніський завод залізобетонних виробів" (позичальник) укладалися угоди про реструктуризацію боргу до кредитного договору від 26.04.2007 № 002-56/2007, а саме: від 25.08.2010, від 25.08.2010 № 2 та від 22.12.2011 № 3.

Відповідно до умов угоди про реструктуризацію боргу від 22.12.2011 № 3 сторони погодили, що строк погашення кредиту становить до 25.07.2013 зі сплатою 21 % річних.

Пункт 3.6 кредитного договору викладено в наступній редакції: «Сплачувати за користування кредитом проценти в розмірі 21 % річних за строковий кредит та 26 % у разі порушення строків повернення кредиту за договором. Розрахунковий період по нарахуванню процентів 30 (31) день з 21 числа минулого по 20 число поточного місяця із розрахунку 365 (366) днів на рік з моменту виникнення заборгованості. Проценти за кредит позичальник сплачує щомісячно до 27 числа та по закінченні строку дії договору, але не пізніше 25.07.2013 року.».

08.12.2014 між Публічним акціонерним товариством «Неос Банк» (клієнт, правонаступник ПАТ «Банк Кіпру») та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» (фактор) укладено договір факторингу № 1, за умовами якого клієнт відповідно до умов договору відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитним договорам, укладеним з боржниками, зазначеними у реєстрі заборгованості боржників, зокрема, за кредитним договором від 26.04.2007 № 002-56/2007.

У подальшому, 02.11.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» (клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (фактор) укладено договір факторингу № 2020-ДМГ/КІ, за яким в порядку та на умовах, визначених цим договором, фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт зобов`язується відступити факторові свої права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, зокрема, за кредитним договором від 26.04.2007 № 002-56/2007.

Згідно з пунктом 1.3 договору факторингу права грошової вимоги вважаються відступленими фактору в день підписання цього договору після отримання грошових коштів від фактору. Додаткового оформлення відступлення прав вимоги не вимагається.

У день підписання договору до фактора переходять також права за договорами застави та поруки, що укладені в простій письмовій формі в забезпечення виконання зобов`язань боржників за основними договорами (пункт 1.4 договору факторингу).

Відповідно до пункту 2.1.8 договору факторингу клієнт зобов`язаний у день здійснення оплати фактором ціни прав вимоги підготувати та передати в електронній формі реєстр боржників за формою згідно з додатком № 3.

Згідно з пунктом 4.4.1 договору факторингу клієнт зобов`язаний передати фактору протягом 60 календарних днів з моменту підписання сторонами договору оформлені належним чином усі наявні в кредитній справі документи.

Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 статті 1056-1 ЦК України встановлено, що розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина 2 статті 1050 ЦК України).

Відповідно до положень статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За положеннями частини 1 статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Отже, на підставі договору факторингу від 02.11.2020 № 2020-ДМГ/КІ позивач отримав право вимоги до відповідача за кредитним договором від 26.04.2007 № 002-56/2007, що слідує з реєстру боржників у формі додатка № 3 до договору згідно з пунктом 2.1.8 договору факторингу.

Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 ГК України).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Відповідно до приписів статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з положеннями статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Ураховуючи те, що відповідач в установлені додатковою угодою від 22.12.2011 № 3 до кредитного договору від 26.04.2007 № 002-56/2007 строки заборгованість за кредитом у повному обсязі не сплатив, доказів повернення ним грошових коштів у повному розмірі матеріали справи не містять, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача 727717 грн. боргу за кредитом.

Також, позивачем на підставі пунктів 1.1, 3.6 договору від 26.04.2007 № 002-56/2007 (у редакції додаткової угоди від 22.12.2011 № 3) нараховано на суму кредиту проценти за несвоєчасне повернення кредитних коштів за період з 26.04.2007 по 19.04.2021 (з урахуванням часткового погашення) у розмірі 1188049,35 грн.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) урегульовані законодавством наступним чином: у випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягають положення статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Дана правова позиція Великої Палати Верховного Суду викладена в постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16.

Вимоги кредитора (банку) до боржника (позичальника) в частині процентів, нарахованих після настання строку погашення кредиту щодо позичальника (за період неправомірного користування кредитними коштами) та їх підстави, зокрема в частині процентної ставки річних, застосованої банком у розрахунку процентів, мають оцінюватись судом на предмет їх узгодженості із матеріально-правовими підставами (умовами кредитного договору), за яких ці вимоги були заявлені.

А тому до предмету доказування сторонами та встановлення судом належать обставини врегулювання/неврегулювання сторонами в кредитному договорі порядку (умов) та ставки річних для нарахування процентів після настання строку погашення кредиту щодо позичальника, у зв`язку з чим до предмета дослідження та правової оцінки судом належать умови кредитного договору в тій його частині, яка містить (прямо вказує) узгодження сторонами цього договору умов, порядку нарахування та ставки процентів річних, які нараховуються після настання строку погашення кредиту щодо позичальника (тобто за період неправомірного користування кредитними коштами).

Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29.10.2020 у справі № 917/814/16.

Судом встановлено, що строк кредитування становив до 25.07.2013 включно, після спливу якого сторонами в пункті 3.6 кредитного договору (у редакції додаткової угоди від 22.12.2011 № 3) погоджено нарахування 26 % у разі порушення строків повернення кредиту за договором.

За арифметичним перерахунком суду проценти за користування кредитом підлягають стягненню в заявленому позивачем розмірі. При цьому, відповідачами контррозрахунок процентів до суду не надано.

Відповідно до частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судові витрати, які складаються зі сплаченої позивачем суми судового збору, відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 86, 129, 232, 236-241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Золотоніський завод залізобетонних виробів" (01033, м. Київ, вул. Жилянська, 30А, 12 поверх; ідентифікаційний код 33941693) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" (04655, м. Київ, вул. Вікентія Хвойки, 21; ідентифікаційний код 35326253) 727717 (сімсот двадцять сім тисяч сімсот сімнадцять) грн. 44 коп. заборгованості за кредитом, 1188049 (один мільйон сто вісімдесят вісім тисяч сорок дев`ять) грн. 35 коп. заборгованості за процентами, а також 28736 (двадцять вісім тисяч сімсот тридцять шість) грн. 50 коп. витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне судове рішення складено: 29.11.2021 року.

Суддя К.В. Полякова