ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2021 року м. ОдесаСправа № 916/1936/21

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Савицького Я.Ф.,

суддів: Головея В.М.,

Разюк Г.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного підприємства "Технобуд-Сервіс"

на рішення Господарського суду Одеської області

від 30 серпня 2021 року (повний текст складено 03.09.2021р.)

по справі № 916/1936/21

за позовом Приватного підприємства "Технобуд-Сервіс"

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Зіко Груп"

про: стягнення 46 728,00 грн., -

суддя суду першої інстанції: Петров В.С.

дата та місце винесення рішення: 30.08.2021р., м. Одеса, проспект Шевченка, 29, Господарський суд Одеської області

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року Приватне підприємство "Технобуд-Сервіс" (далі позивач, апелянт, ПП "Технобуд-Сервіс") звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Зіко Груп" (далі- відповідач, ТОВ "Зіко Груп") про стягнення 46 728,00 грн.

В обґрунтування позову Приватне підприємство "Технобуд-Сервіс" посилається на помилкове перерахування відповідачеві грошових коштів згідно платіжних доручень №96186135 від 23.05.2018 на суму 30000,00 грн. та №105 від 24.07.2018 на суму 16728 грн., а тому позивач вважає вказані кошти безпідставно отриманими відповідачем, які підлягають поверненню відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, в обґрунтування зазначив, що між представниками позивача та відповідача здійснювалось спілкування шляхом телефонних розмов, та у лютому 2018 року була досягнута усна домовленість про те, що ПП Технобуд-Сервіс буде надіслано на адресу ТОВ Зіко Груп деталь, яка потребує здійснення ремонту, у вигляді гідронасосу РSV2-60Т, а ТОВ Зіко Груп, в свою чергу, отримає відповідний гідронасос, здійснить його діагностику та ремонт (усуне несправності) та після перевірки працездатності відремонтованого обладнання представник позивача відправить його на адресу ПП Технобуд-Сервіс разом із усіма первинними документами: договором, рахунком-фактурою, актом здачі-прийняття робіт. Так, ПП Технобуд-Сервіс після отримання відремонтованої деталі брало на себе зобов`язання щодо оплати виставленого рахунку та повернення підписаних первинних документів.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 30.08.2021 по справі №916/1936/21 (суддя Петров В.С.) в задоволені позову Приватного підприємства "Технобуд-Сервіс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Зіко Груп" відмовлено у повному обсязі.

У вказаному рішенні суд першої інстанції дійшов висновку про наявність між сторонами договірних правовідносини, відповідно до яких Приватне підприємство "Технобуд-Сервіс" отримало послуги з ремонту гідронасосу РSV2-60Т та відповідно виконали зобов`язання взяті на себе в частині повної та своєчасної оплати. Тому, спірні кошти в розмірі 46728,00 грн. є вартістю робіт з ремонту гідронасосу PSV2-60T, не можуть бути витребувані відповідно до положень статті 1212 Цивільного кодексу України як безпідставно набуті. Крім того, Господарський суд зазначив, що даному випадку судом не встановлюється ступінь виконання відповідачем зобов`язань з ремонту гідронасосу, оскільки такі обставини можуть бути встановлені при вирішенні спору у зв`язку з виконанням вказаних зобов`язань.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Приватне підприємство "Технобуд-Сервіс" звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій позивач просить рішення Господарського суду Одеської області від 30.08.2021р. по справі №916/1936/21 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнить позовні вимоги повністю.

Скаржник в своїй апеляційній скарзі зазначає, що рішення Господарського суду Одеської області від 30.08.2021 у справі №916/1936/21 є необґрунтованим , винесеним з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апелянт відзначає, що грошові кошти в розмірі 46728 грн. були перераховані помилково, жодних послуг від відповідача Приватне підприємство "Технобуд-Сервіс" не отримувало. Висновки суду про фактичне укладення сторонами договору, у зв`язку із вчиненням сторонами фактичних дій, які свідчать про укладення сторонами договору з ремонту гідронасосу PSC2-60T не знаходять свого підтвердження в матеріалах справи. Доданий до матеріалів справи договір №1406 від 14.05.2018 не містить підпису уповноваженої на це особи та не містить відтиску печатки, тому даний договір є неукладеним і не може вважатися належним і допустимим доказом виникнення між сторонами передбачених змістом цього договору цивільних прав і обов`язків.

Крім того, скаржник звертає увагу суду апеляційної інстанції, що судом першої інстанції, не надано оцінки наступним доказам відповідача: товарно-транспортної накладної №033001280 від 27.02.2018, декларації про прийняття вантажу №2 від 21.03.2018, товарно-транспортної накладної №122031954 від 16.10.2018.

Також позивач зазначає, що наданні відповідачем податкові накладні №180 і №280 не підтверджують факт надання послуг, посилаючись на постанови Верховного суду у справах №922/2081/19 від 28.08.2020 та №910/14900/19 від 10.12.2020, оскільки податкові накладні є документами, які відображають ведення позивачем податкового обліку, а не безпосередньо факт здійснення господарської операції, а тому ці податкові накладні не є первинними документами, що підтверджують здійснення операції та не можуть бути доказом отримання послугами позивачем.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.10.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною Приватного підприємства "Технобуд-Сервіс" на рішення Господарського суду Одеської області від 30.08.2021 по справі №916/1936/21. Крім того, відповідно до даної ухвали, розгляд справи здійснюється у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

19.10.2021 від Приватного підприємства "Технобуд-Сервіс" до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну, в якому відповідач, вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, а тому просить апеляційну скаргу Приватного підприємства "Технобуд-Сервіс" залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Крім того, разом з відзивом на апеляційну скаргу Приватного підприємства "Технобуд-Сервіс" на рішення Господарського суду Одеської області від 30.08.2021 по справі №916/1936/21 відповідачем додано клопотання про витребування доказів, в якому відповідач просить витребувати у Головного управління ДПС у Чернівецькій області інформацію з копіями підтверджуючими документами стосовно наступних питань:

- чи були відображені у Приватного підприємства "Технобуд-Сервіс" () у відповідній звітності за формою 1-ДФ (щодо найманих працівників) за період з 2 кварталу 2021 року по 4 квартал 2021 року трудові відносини з громадянином України ОСОБА_1 .

- чи декларувало ПП "Технобуд-Сервіс" (код єдрпоу 40252058) взаємовідносини із ТОВ "Зіко Груп" () шляхом відображення у податковій звітності підприємства з податку на додану вартість сум податкового кредиту у травні 2021 року на суму ПДВ 5000 гривень та липні 2021 року на суму ПДВ 2788, 00 гривень.

Частиною 1 ст. 81 ГПК України передбачено, що учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до п. п. 2, 4 ч. 2 ст. 81 ГПК України у клопотанні повинно бути зазначено обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

Згідно зі ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Судом також враховано, що за приписами ч. 4 ст. 74 ГПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Як вбачається з поданого клопотання, відповідачем належним чином не доведено обставини, які можуть підтвердити ці документи, або аргументи, які вони можуть спростувати.

Статтею 269 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Предметом спору в даному випадку є майнова вимога позивача про стягнення безпідставно отриманих Товариством з обмеженою відповідальністю "Зіко Груп" грошових коштів у сумі 46728 грн.

На підтвердження своєї позиції позивачем додано до позовної заяви платіжне доручення №96186135 від 23.05.2018 на суму 30 000 грн., відповідно до якого призначенням платежу є оплата згідно рахунку.

Крім того, надано платіжне доручення №105 від 24.07.2018 у розмірі 16 728,00 грн., відповідно до якого призначенням платежу є послуги ремонту згідно рах.53 від 23.05.2018 в т.ч. ПДВ 20% - 2788 грн.

Листом від 05.02.2019 за вих. №1 позивачем повідомлено Товариство з обмеженою відповідальністю "Зіко Груп" про помилкове перерахування коштів та запропоновано повернути їх на рахунок ПП "Технобуд-Сервіс".

Листом від 19.04.2021 за вх.№19/1 ПП"Технобуд-Сервіс" вдруге запропонував Товариству з обмеженою відповідальністю "Зіко Груп" повернути кошти у розмірі 46728 грн., протягом 7-ми днів з моменту отримання листа.

Проте, відповіді на вищезгадані листи Товариство з обмеженою відповідальністю "Зіко Груп" не надано.

На підтвердження наявності між сторонами договірних правовідносин відповідачем додано:

- копію договору ремонту гідро обладнання №1405 від 14.05.2018 року між ТОВ Зіко Груп та Приватним підприємством Технобуд-Сервіс

- рахунок фактуру №53 від 23.05.2018 на суму 46 728 грн., у т.ч. ПДВ у суму 7788,00 грн.

- акт здачі-приймання робіт (надання послуг), відповідно до якого виконавцем були проведені послуги по ремонту гідронасосу PSV2-60T, загальна вартість послуг складає разом з ПДВ 46 728,00 грн.

Вищезгадані докази відповідача містять підпис та відтиск печатки тільки ТОВ Зіко Груп.

Крім того, відповідачем також надано до суду першої інстанції:

-товарно-транспорту накладну №033001280 від 27.02.2018 року, відповідно до якої, відправником є ТОВ «ЛК Машинері», а отримувачем ТОВ «Зіко Груп»;

- декларацію про прийняття вантажу « 2 від 21.03.2018 року, відповідно до якої, відправник - ТОВ «Зіко Груп», а отримувач Койцан В.І.;

-товарно-транспортну накладну №033006832 від 08.10.2018 року, де відправником вказано ТОВ «ЛК Машинері», а отримувачем є ТОВ «Зіко Груп»;

-товарно-транспорту накладна №122031954 від 16.10.2018 року, відповідно до якої, відправником є ТОВ «Зіко Груп», а одержувач ТОВ «ЛК Машинері»

За фактом надання Товариством з обмеженою відповідальністю "Зіко Груп" послуг з ремонту гідронасосу РSV2-60Т відповідачем було зареєстровано наступні податкові накладні (а.с. 39-42): від 23.05.2018 р. № 180 на суму 30000,00 грн. (ПДВ 5000,00 грн.) та від 24.07.2018 р. № 280 на суму 16728,00 грн. (ПДВ 2788,00 грн.).

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.

Згідно з п.1 ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є укладання господарського договору та іншої угоди, що передбачені законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч.1. ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання виконання його обов`язку. Частиною 2 ст. 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цього Кодексу.

Відповідно до частини 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Отже, системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої ст. 11, частини першої ст. 177, частини першої ст. 202, частини першої ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою ст. 11 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність; юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видається документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів.

За приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Стаття 180 Господарського кодексу України передбачає, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до частини першої статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Згідно з частиною другою статті 642 Цивільного кодексу України , якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна зі сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України (частина восьма статті 181 ГК України).

З огляду на вказані приписи не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду по справі № 338/180/17 від 05.06.2018.

За приписами ст.901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

При цьому відповідно до ч. 1, 2 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Враховуючи вищезгадані норми права, колегія суддів зазначає, що законодавством не передбачено встановлення особлива форма договору про надання послуг, при укладанні договору про надання послуг сторони мають, зокрема, обов`язково узгодити предмет договору, його ціну.

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами вчинялись фактичні дії з ремонту гідронасосу PSV2-60T та встановлена відповідачем ціна за ремонт гідрообладнання була сплачена Приватним підприємством "Технобуд-Сервіс" , що підтверджується платіжниими дорученнями №96186135 від 23.05.2018 на суму 30000,00 грн. із зазначенням платежу «оплата згідно рахунку» та №105 від 24.07.2018 на суму 16728 грн. із зазначенням платежу «за послуги ремонту згідно рах№53 від 23.05.2018 в т.ч. ПДВ 20% - 2788.

Крім того, на підтвердження договірних правовідносин відповідачем додано до матеріалів справи податкові накладні від 23.05.2018 р. № 180 на суму 30000,00 грн. (ПДВ 5000,00 грн.) та від 24.07.2018 р. № 280 на суму 16728,00 грн. (ПДВ 2788,00 грн.).

Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1. статті 14 ПК України господарську діяльність визначено як діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно з пунктом 201.1 статті 201 201.1 статті 201, пунктом 187.1 статті 187 ПК України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Відповідно до пункту 201.7 статті 201 ПК України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Пунктом 201.10 статті 201 цього Кодексу визначено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, тобто спричиняють правові наслідки.

Проаналізувавши наведені норми законодавства, колегія суддів зазначає, що підставою для виникнення в платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання товарі/послуг з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

Встановлюючи правило щодо обов`язкового підтвердження сум податкового кредиту, врахованих платником податку на додану вартість при визначенні податкових зобов`язань, законодавець, безумовно, передбачає, що ці документи є достовірними, тобто операції, які вони підтверджують, дійсно мали місце. Тому податкова накладна, виписана однією стороною в договорі на надання послуг на користь другої сторони , може бути доказом правочину з огляду на те, що така поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд в Постанові Великої Палати від 29 червня 2021 року у справі № 910/23097/17.

Тобто враховуючи вищезгадані правові норми та встановлені обставини, колегія суддів погоджується із висновком про наявність укладення сторонами договору з ремонту гідронасосу РSV2-60Т. Що свідчить про виникнення у сторін по справі господарських зобов`язань відповідно до ст.ст. 173, 174 ГК України (ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України).

Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України.

Загальна умова частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Відповідні висновки про застосування вказаних норм права викладені у постанові Верховного Суду України від 03.06.2015 №6-100цс15 та постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.05.2018 у справі №927/468/17, від 07.05.2018 у справі №921/512/17-г.

За вказаних обставин спірні грошові кошти в сумі 46728 грн. не можуть вважатися отриманими відповідачем без достатньої правової підстави в розумінні статті 1212 Цивільного кодексу України, а положення, встановлені статтею 1212 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин сторін в частині стягнення 46728 грн. застосуванню не підлягають, оскільки ці грошові кошти набуто відповідачем на достатніх правових підставах.

Посилання скаржника на те, що судом першої інстанції не надано оцінки товарно-транспортним накладним №№033001280,033006832,122031954 та декларації про прийняття вантажу №2 не заслуговує на увагу, оскільки з вищезгаданих доказів

вбачається, що між ТОВ Зіко Груп та ТОВ «ЛК Машинері» існували господарські відносини та направлявся певний вантаж. Проте, відповідні докази не можуть спростовувати факт укладення договору в спрощеній формі по ремонту гідронасосу РSV2-60Т та отримання послуг саме Приватним підприємством "Технобуд-Сервіс", що підтверджується наявними у матеріалах справи належними доказами.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судова колегія зазначає, що місцевим господарським судом у ході розгляду справи було досліджено всі обставини справи, перевірено їх наявними у ній доказами, та надано їм відповідну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги не спростовують вірних висновків суду першої інстанції та відхиляються судовою колегією.

За таких обставин, апеляційна скарга Приватного підприємства "Технобуд-Сервіс" задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Одеської області від 30.08.2021 по справі №916/1936/21 залишається без змін.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Технобуд-Сервіс" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 30.08.2021 по справі №916/1936/21 - без змін.

Постанова відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Головей В.М.

Суддя Разюк Г.П.