РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.11.2021Справа № 910/15860/20
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФЛАЙХЕЛП»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВІАКОМПАНІЯ СКАЙАП»

про стягнення 17 900, 00 євро,

Суддя Карабань Я.А.

Секретар судових засідань Федорова С.М.

Представники учасників справи:

від позивача: Стеценко Ю.В.;

від відповідача: Деканосидзе В. О.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ФЛАЙХЕЛП» (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВІАКОМПАНІЯ СКАЙАП» (надалі - відповідач) про стягнення суми грошових коштів у розмірі 17 900, 00 євро.

Позовні вимоги, з посиланням на ст. 11, 512-514, 516, 517, 526, 533, 610, 611, 901, 906, 908, 910 Цивільного кодексу України, ст.100, 103, 104, 105 Повітряного кодексу України, мотивовані тим, що відповідачем не було виплачено 43 пасажирам компенсацію за скасування, відміну та затримку рейсів право вимоги якої отримано позивачем за договорами відступлення права вимоги.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.10.2020 позовну заяву та додані до неї документи повернуто без розгляду.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.02.2021 апеляційну скаргу ТОВ «ФЛАЙХЕЛП» задоволено, ухвалу Господарського суду міста Києва від 23.10.2020 скасовано та справу № 910/15860/20 передано до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.07.2021 касаційну скаргу ТОВ «АВІАКОМПАНІЯ СКАЙАП» залишено без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.02.2021 без змін.

26.07.2021 до Господарського суду міста Києва повернулись матеріали оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 23.10.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.08.2021 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали.

07.09.2021 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.09.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі №910/15860/20, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання призначено на 12.10.2021.

05.10.2021 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує проти позову повністю та, зокрема, зазначає, що позивачем не наведено обставин та не надано доказів щодо виникнення в пасажирів права на компенсацію, а також не доведено наявності в позивача прав на отримання такої компенсації на свою користь.

Також 05.10.2021 від відповідача надійшла зустрічна позовна заява до ТОВ «ФЛАЙХЕЛП» про визнання недійсними договорів відступлення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 судом було встановлено, що вказана зустрічна позовна заява подана без додержання вимог ст. 162, 164, ГПК України. З огляду на виявлені недоліки суд залишив зустрічну позовну заяву без руху та встановив строк для усунення цих недоліків.

У підготовче засідання 12.10.2021 з`явилися представники сторін. Представник відповідача заявила клопотання про долучення до матеріалів справи доказів про направлення позивачу відзиву, яке судом протокольно задоволено та долучено вказані документи до матеріалів справи. Представник позивача просив долучити до матеріалів справи заяву з поясненнями на виконання вимог пункту 8 ухвали суду від 10.09.2021 в якій зазначив, що позивач не посилається на додаткові угоди до договорів відступлення щодо компенсації та зазначає, що докази перерахування коштів за договорами відступлення в позивача відсутні, розрахунок компенсації за кожним договором окремо надасть суду після отримання необхідних документів.

Також представник позивача заявив клопотання про витребування у відповідача доказів, про встановлення строку відповідачу для подання доказів та про продовження строку на подання відповіді на відзив, протокольними ухвалами судом відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про встановлення строку відповідачу для подання доказів, залишено без задоволення клопотання про витребування доказів та задоволено клопотання про продовження строку на подання відповіді на відзив, продовжено строк для подання відповіді на відзив до 18.10.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.11.2021 відкладено підготовче засідання на 03.11.2021.

21.10.2021 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній заперечує щодо обставин викладених у відзиві та, зокрема, зазначає, що відповідачем не наведено підстав для звільнення його від обов`язку сплати пасажирам компенсації та надійшло клопотання про витребування у відповідача доказів.

01.11.2021 від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив з клопотанням про поновлення строку на їх подання.

У підготовче засідання 03.11.2021 з`явилися представники сторін. Протокольними ухвалами судом відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів та відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про поновлення строку на подання заперечень на відповідь на відзив та залишено вказані заперечення без розгляду. Враховуючи відсутність клопотань та повідомлень учасників судового процесу про намір вчинити дії, строк вчинення яких обмежений підготовчим провадженням, суд протокольною ухвалою закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 24.11.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.11.2021 зустрічну позовну заяву ТОВ «Авіакомпанія Скайап» до ТОВ «ФЛАЙХЕЛП» про визнання договорів недійсними повернуто заявнику.

У судовому засіданні 24.11.2021 представник позивача надав пояснення по суті позовних вимог та позов просив задовольнити, представник відповідача заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі.

У судовому засіданні 24.11.2021 відповідно до ст. 240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Ця норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 Цивільного кодексу України). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. З огляду на положення ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, і статей 15, 16 Цивільного кодексу України підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення. Відтак, задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) цього права відповідачем з урахуванням належно обраного способу судового захисту.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 №15-рп/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Як роз`яснив Конституційний Суд України своїм рішенням від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

Водночас, у рішенні Конституційного Суду України дано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес», як прагнення до користування конкретним матеріальним та або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто, інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам та відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого дано в резолютивній частині вказаного рішення Конституційного Суду України.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/ захисту в обраний спосіб.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Відповідно до ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Так, позивач звертаючись до суду з даним позовом обґрунтовує позов тим, що ним отримано право вимоги до відповідача на загальну суму 17 900, 00 євро за 46 договорами перевезення (квитками) укладеними з 43 пасажирами на підставі наступних 39 договорів відступлення (копії яких долучено до позову):

1) №04168-1 від 03.02.2020, укладеного з ОСОБА_1 , код бронювання 30/886, дата рейсу 02.07.2018, номер рейсу PQ7209;

2) №04168-2 від 03.02.2020, укладеного з ОСОБА_2 , код бронювання 30/887, дата рейсу 02.07.2018, номер рейсу PQ7209;

3) №02284-1 від 03.02.2020, укладеного з ОСОБА_25, код бронювання 30/256, дата рейсу 30.01.2019, номер рейсу SPQ7108;

4) №02284-2 від 03.02.2020, укладеного з ОСОБА_26, код бронювання 30/257, дата рейсу 30.01.2019, номер рейсу SPQ7108;

5) №02428-1 від 28.01.2020, укладеного з ОСОБА_27 код бронювання 23/417, дата рейсу 31.05.2019, номер рейсу PQ512;

6) №02428-2 від 28.01.2020, укладеного з ОСОБА_28, код бронювання 23/418, дата рейсу 31.05.2019, номер рейсу PQ512;

7) №02792-1 від 28.01.2020, укладеного з ОСОБА_29, код бронювання 03/212, дата рейсу 07.06.2019, номер рейсу SPQ7001;

8) №02792-2 від 28.01.2020, укладеного з ОСОБА_30, код бронювання 03/213, дата рейсу 07.06.2019, номер рейсу SPQ7001;

9) №02792-3 від 28.01.2020, укладеного з ОСОБА_31, код бронювання 03/214, дата рейсу 07.06.2019, номер рейсу SPQ7001;

10) №02638 від 05.02.2020, укладеного з ОСОБА_32, код бронювання IH0C5T, дата рейсу 11.06.2019, номер рейсу SPQ824;

11) №04047 від 28.01.2020, укладеного з ОСОБА_33, код бронювання 02S5NY, дата рейсу 11.06.2019, номер рейсу SPQ823;

12) №02819-1 від 28.01.2020, укладеного з ОСОБА_34, код бронювання OEXSZI, дата рейсу 16.06.2019, номер рейсу PQ672;

13) №02819-2 від 28.01.2020, укладеного з ОСОБА_35, код бронювання OEXSZI, дата рейсу 16.06.2019, номер рейсу PQ672;

14) №02899-1 від 03.02.2020, укладеного з ОСОБА_36, код бронювання 11/452, дата рейсу 16.06.2019, номер рейсу SPQ7001;

15) №02899-2 від 03.02.2020, укладеного з ОСОБА_37, код бронювання 11/453, дата рейсу 16.06.2019, номер рейсу SPQ7001;

16) №02899-3 від 03.02.2020, укладеного з ОСОБА_38, код бронювання 11/454, дата рейсу 16.06.2019, номер рейсу SPQ7001;

17) №02856 від 28.01.2020, укладеного з ОСОБА_39, код бронювання K315HS, дата рейсу 22.06.2019, номер рейсу PQ742;

18) №02948-1 від 28.01.2020, укладеного з ОСОБА_40, код бронювання 07/082, дата рейсу 22.06.2019, номер рейсу SPQ748;

19) №02948-2 від 28.01.2020, укладеного з ОСОБА_41, код бронювання 07/081, дата рейсу 22.06.2019, номер рейсу SPQ748;

20) №02933-1 від 03.02.2020, укладеного з ОСОБА_36, код бронювання 11/452, дата рейсу 23.06.2019, номер рейсу SPQ7002;

21) №02933-2 від 03.02.2020, укладеного з ОСОБА_37, код бронювання 11/453, дата рейсу 23.06.2019, номер рейсу SPQ7002;

22) №02933-3 від 03.02.2020, укладеного з ОСОБА_38, код бронювання 11/454, дата рейсу 23.06.2019, номер рейсу SPQ7002;

23) №04381-1 від 28.01.2020, укладеного з ОСОБА_42, код бронювання EW6812, дата рейсу 01.08.2019, номер рейсу PQ732;

24) №04739-1 від 28.01.2020, укладеного з ОСОБА_43, код бронювання SQ9GP1, дата рейсу 01.08.2019, номер рейсу PQ732;

25) №04513-1 від 28.01.2020, укладеного з ОСОБА_44, код бронювання GVL6LP, дата рейсу 04.08.2019, номер рейсу PQ716;

26) №04739-1 від 28.01.2020, укладеного з ОСОБА_45, код бронювання WLIBOR, дата рейсу 03.09.2019, номер рейсу PQ512;

27) №04739-2 від 28.01.2020, укладеного з ОСОБА_46, код бронювання WLIBOR, дата рейсу 03.09.2019, номер рейсу PQ512;

28) №б/н від 05.02.2020, укладеного з ОСОБА_47, код бронювання 13/01, дата рейсу 24.06.2019, номер рейсу PQ312;

29) №б/н від 05.02.2020, укладеного з ОСОБА_48, код бронювання 13/00, дата рейсу 24.06.2019, номер рейсу PQ312;

30) №б/н від 05.02.2020, укладеного з ОСОБА_3 , код бронювання AQ18PL, дата рейсу 19.06.2019, номер рейсу PQ421;

31) №б/н від 05.02.2020 (14.02.2020), укладеного з ОСОБА_4 , код бронювання 17/241, дата рейсу 20.06.2019, номер рейсу PQ421;

32) №б/н від 05.02.2020 (14.02.2020), укладеного з ОСОБА_5 , код бронювання 17/242, дата рейсу 20.06.2019, номер рейсу PQ421;

33) №б/н від 05.02.2020, укладеного з ОСОБА_6 , код бронювання НОМЕР_1 , дата рейсу 14.05.2019, номер рейсу PQ7104;

34) №б/н від 05.02.2020, укладеного з ОСОБА_7 , код бронювання НОМЕР_1 , дата рейсу 14.05.2019, номер рейсу PQ7104;

35) №б/н від 05.02.2020, укладеного з ОСОБА_8 , код бронювання YGKBIZ, дата рейсу 10.06.2019, номер рейсу PQ711;

36) №б/н від 05.02.2020, укладеного з ОСОБА_9 , код бронювання 13ZYQQ, дата рейсу 10.06.2019, номер рейсу PQ711;

37) №б/н від 05.02.2020, укладеного з ОСОБА_10 , код бронювання OZXVKU, дата рейсу 10.06.2019, номер рейсу PQ711;

38) №б/н від 05.02.2020, укладеного з ОСОБА_11 , код бронювання 20/589, дата рейсу 31.05.2019, номер рейсу PQ7102;

39) №б/н від 05.02.2020, укладеного з ОСОБА_12 , код бронювання 20/588, дата рейсу 31.05.2019, номер рейсу PQ7102.

Усі вказані вище договори відступлення є аналогічними за змістом та містять наступні положення:

«За умовами цього договору (надалі договір), укладеного у місті Києві між компанією ТОВ «Флайхелп» (), що зареєстрована за адресою: м.Київ, вул.Велика Житомирська, 34, оф.3 (надалі -Flyhelp ), та клієнтом, останній передає Flyhelp право вимоги грошової компенсації від Авіакомпанії () за відмову в посадці, скасування, тривалу затримку вищевказаного рейсу відповідно до регламенту (ЄС) №261/2004 від 11.02.2004 року або національного законодавства, що встановлює відповідальність Авіакомпанії за відмову в посадці, скасування, тривалу затримку вищезазначеного рейсу. Клієнт підтверджує, що уклавши цей договір, він/вона на підставі ст.512-519 ЦК України передає Flyhelp всі права, що існували на момент переходу цих прав та всі документи необхідні на підтвердження цих прав.

За відступлення права вимоги за цим договором Flyhelp сплачує клієнту компенсацію на умовах, визначених додатковою угодою до Договору.»

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст.11 Цивільного кодексу України).

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 та ч. 1 ст. 510 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно до п. 1.1 ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Особливості уступки права вимоги викладені в ст. 512-519 Цивільного кодексу України. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №910/7320/17 відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги (цесії) може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. В такому випадку на відносини цесії розповсюджують положення про договір купівлі-продажу. Частинами 3, 4 ст. 656 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 656 Цивільного кодексу України).

Отже, якщо новий кредитор передає первісному кредитору грошові кошти за передані права, договір про відступлення права вимоги буде регулюватися як ст. 512-519 Цивільного кодексу України, так і відповідними положеннями про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частинами 1 - 3 ст. 656 Цивільного кодексу України визначено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд зазначає, що відступлення права вимоги є правочином (договором) на підставі якого старий кредитор передає свої права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити.

Отже, відступлення права за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Цей договір може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. У такому випадку, на відносини цесії поширюється положення про договір купівлі-продажу, оскільки статтею 656 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. При відступленні права вимоги до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено законом або договором (стаття 514 Цивільного кодексу України).

Аналогічний правовий висновок висловлено 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 Великої Палати Верховного суду (суддя Рогач Л.І. в Окремій думці).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 180 Господарського кодексу України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Як установлено судом вище погодили сторони лише предмет договорів відступлення - право вимоги грошової компенсації від Авіакомпанії () за відмову в посадці, скасування, тривалу затримку рейсів. Строк дії та ціна в договорах погоджена не була.

Разом з тим у вказаних вище договорах відступлення сторонами зазначено, що за відступлення права вимоги за цим договором Flyhelp сплачує клієнту компенсацію на умовах, визначених додатковою угодою до договору. При цьому самих додаткових угод до позову додано не було, на виконання ухвали суду від 10.09.2021 представник позивача повідомив, що такі угоди відсутні, як і відсутні докази перерахування коштів за договорами відступлення (т.2, а.с.12).

Ненадання зазначених доказів позбавляє суд можливості встановити чи набрали вказані договори чинності, так як грошові кошти за право вимоги за ними не сплачено, а також чи діють вказані договори на даний час.

Згідно норм чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. У договорі про заміну кредитора (про відступлення права вимоги) сторони вправі самостійно визначити обсяг прав, які переходять до нового кредитора. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору (Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії касаційного господарського суду від 11.06.2019 № 914/428/18).

Разом з тим у договорах не погоджено розмір компенсації, право вимоги якої пасажири передають позивачу.

Відповідно до ст. 514, 516, 517 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Правовідносини у галузі авіаперевезення регулюються Конвенцією про уніфікацію деяких правил міжнародних повітряних перевезень від 28 травня 1999 року, яка набрала чинності для України 06 травня 2009 року (далі - Монреальська конвенція), Повітряним кодексом України та Правилами повітряних перевезень пасажирів і багажу, затверджені наказом Міністерства інфраструктури України від 30 листопада 2012 року № 735, (далі - Правила повітряних перевезень пасажирів і багажу).

Відповідно до статті 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення.

Згідно зі статтею 910 Цивільного кодексу України за договором перевезення пасажира одна сторона (перевізник) зобов`язується перевезти другу сторону (пасажира) до пункту призначення, а в разі здавання багажу - також доставити багаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання багажу, а пасажир зобов`язується сплатити встановлену плату за проїзд, а у разі здавання багажу - також за його провезення. Укладення договору перевезення пасажира та багажу підтверджується видачею відповідно квитка та багажної квитанції, форми яких встановлюються відповідно до транспортних кодексів (статутів).

Пунктами 1, 2 глави 1 розділу ІV Правил повітряних перевезень пасажирів і багажу передбачено, що пасажирський квиток та багажна квитанція є підтвердженням укладення договору про перевезення та відображають його умови. Квиток надає право пасажиру на переліт відповідним рейсом (рейсами) і зобов`язує перевізника здійснити відповідне перевезення пасажира та його багажу, а також надати інші послуги, пов`язані з перевезенням, згідно з умовами договору перевезення, крім випадків, визначених у пункті 4 цієї глави.

Положеннями частини шістнадцятої статті 100 Повітряного кодексу України визначено, що пасажир має право на компенсацію від авіаперевізника і надання допомоги у разі відмови у перевезенні, скасування чи тривалої затримки рейсу, зниження класу обслуговування пасажиру в порядку, встановленому цим Кодексом, авіаційними правилами України та міжнародними договорами України.

При цьому, згідно п.п.29, 94 ст.1 Повітряного кодексу України відмова в перевезенні - відмова авіаперевізника в перевезенні пасажира або його багажу рейсом, незважаючи на його присутність для посадки на борт, крім наявності для відмови у посадці таких підстав: охорона здоров`я, забезпечення безпеки, неналежне оформлення необхідної для перевезення документації (паспорт, віза, квиток тощо); скасування рейсу - невиконання запланованого рейсу, на який заброньовано принаймні одне місце.

Порядок виплати компенсації врегульовано приписами ст.103 Повітряного кодексу України.

Так, частиною 2 вказаної норми визначено, що положення цього розділу застосовуються до пасажирів (регулярних та чартерних рейсів), яким відмовлено у перевезенні проти їхньої волі або рейс яких скасовано чи затримано, за умови, що пасажир має підтверджене бронювання на відповідний рейс та присутній для проходження реєстрації у час, що передбачений правилами авіаперевізника та письмово зазначений (включаючи електронні засоби), або, якщо час реєстрації не зазначено, не пізніше ніж за 45 хвилин до зазначеного часу відправлення, чи забронював рейс, який затримано/перенесено авіаперевізником або фрахтувальником повітряного судна (туроператором) на інший рейс незалежно від причин затримки/перенесення.

Отже, для отримання компенсації за відмову в перевезенні за скасований чи затриманий рейс пасажир має подати, у том числі, підтверджене бронювання на відповідний рейс та присутність для проходження реєстрації в час, що передбачений правилами авіаперевізника.

Водночас, у матеріалах справи відсутні докази присутності пасажирів для проходження реєстрації у час, що передбачений правилами авіаперевізника, відсутнє посилання на вказані обставини і в позовній заяві.

Позивачем лише зазначено в тексті позовної заяви про передачу новому кредиторові документів, які засвідчують права, що передаються, проте первинних документів, які підтверджують право вимоги компенсації так і розмір вказаної компенсації, в якості доказів переходу права вимоги суду не надано.

Також позивачем взагалі не надано договорів відступлення права вимоги за договорами перевезення (квитками) укладеними з пасажирами: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_6 і ОСОБА_7 за кодом бронювання 1583554.

У судовому засіданні 24.11.2021 представник позивача зазначив, що ОСОБА_19 , ОСОБА_14 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_18 є малолітніми дітьми, а тому договори з ними не укладались, однак доказів на укладення договорів з уповноваженими представниками вказаних осіб позивачем, в порядку передбаченому ГПК України, суду надано не було.

Окрім цього, позивачем не надано договорів перевезення укладених з ОСОБА_23 , ОСОБА_24 та ОСОБА_17 .

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Приймаючи до уваги викладені обставини в сукупності, враховуючи те, що позивачем не доведено факту отримання ним права вимоги за 46 договорами перевезення укладеними між відповідачем та 43 пасажирами, суд приходить до висновку, що в позивача не виникло право на звернення до суду з вимогою до відповідача про стягнення компенсації за вказаними договорами.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVIN OTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. ) від 9 грудня 1994 року, серія A, 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen . ), 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене вище, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.

Підсумовуючи наведене вище, суд у повному обсязі відмовляє в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "ФЛАЙХЕЛП".

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 06.12.2021.

Суддя Я.А.Карабань