РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2021Справа № 910/12843/21

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К. І., при секретарі судового засідання Окуджаві Г. Л., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження господарську справу

за позовом Київського національного університету імені Тараса Шевченка

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Учбово-атестаційний Центр по неруйнівному контролю"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву

про стягнення 170 900,01 грн.

за участю представників:

від позивача: Кіріченко В. М., Мельник Т. М.

від відповідача: не з`явився

від третьої особи: Максюта Е. А.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва з позовом звернувся Київський національний університет імені Тараса Шевченка (далі - КНУ ім. Т. Шевченко, позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Учбово-атестаційний Центр по неруйнівному контролю" (далі - ТОВ "ЦНК", відповідач) про стягнення заборгованості в сумі 170 900,01 грн. за договором від 23.04.2010 № 5359 з оренди нерухомого майна, що належить до державної власності.

У обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов вказаного договору в частині своєчасного здійснення орендних платежів за користування орендованим приміщенням за період лютий-грудень 2020 року. У позові КНУ ім. Т. Шевченко просить стягнути з відповідача основний борг у сумі 159 988,10 грн. та пеню у сумі 10 911,91 грн., що разом становить 170 900,01 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.08.2021 за вказаною позовною заявою було відкрите провадження, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження із викликом (повідомленням) сторін, учасникам справи надана можливість реалізувати свої процесуальні права та обов`язки. Цією ж ухвалою до розгляду справи в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача було залучене Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву (далі - РВ ФДМУ по м. Києву, третя особа).

Відповідач подав заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, просив перейти до розгляду справи у загальному позовному провадженні у зв`язку із складним характером спірних правовідносин, необхідністю подання додаткових доказів та їх детального аналізу разом з усними поясненнями учасників справи. Розглянувши вказане клопотання, суд ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання від 11.10.2021, відмовив у його задоволенні, як у необґрунтованому, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 250 ГПК України якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про залишення заяви відповідача без задоволення або про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

Згідно з ч. 1 ст. 12 ГПК України господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, зокрема, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). За змістом ч. 3 ст. 12 ГПК України загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ГПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, зокрема, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження (ч. 1 ст. 247 ГПК України).

За змістом ч. 3 ст. 247 ГПК України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує, зокрема, ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

У даному випадку, зважаючи на малозначність справи, характер спірних правовідносин, предмет та обсяг доказування, значення справи для сторін, суд дійшов висновку, що немає необхідності здійснювати її розгляд у загальному позовному провадженні, а доводи, наведені відповідачем у цій частині, не спростовують вказаних висновків суду, відтак, у задоволенні клопотання ТОВ "ЦНК" суд відмовив.

Також відповідач подав відзив на позов, у якому проти заявлених вимог заперечив, зазначив, що у зв`язку із введенням в Україні карантину, спричиненого коронавірусом SARS-CoV-2, він не користувався орендованим приміщенням у період лютий-грудень 2020, тому вважав, що настання вказаних форс-мажорних обставин спростовує його обов`язок виконувати зобов`язання за договором оренди. Просив відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні під час розгляду справи по суті представники позивача свої вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився, належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, через канцелярію суду подав клопотання про відкладення розгляду, у якому судом було відмовлено, оскільки причини, зазначені ТОВ "ЦНК" для відкладення справи, визнані судом неповажними.

Представник третьої особи у судовому засіданні надав усні пояснення по суті спору, вважав, що позов необхідно задовольнити, оскільки орендар не виконує своїх зобов`язань ні перед позивачем (балансоутримувачем), ні перед орендодавцем (яким виступає РВ ФДМУ), а його доводи про відсутність підстав для стягнення заборгованості є необґрунтованими.

Суд, розглянувши заяви учасників справи по суті спору та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Установлено, що 23.04.2010 між Регіональним відділенням фонду державного майна України по м. Києву (орендодавець) та ТОВ "ЦНК" (орендар) був укладений договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 535 (далі - договір оренди). Відповідно до умов цього договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - нежилі приміщення загальною площею 77,40 кв.м. за адресою: м. Київ, проспект Глушкова, 2, що перебуває на балансі КНУ ім. Т. Шевченка (балансоутримувач), та передається в оренду з метою розміщення навчальної лабораторії та методичного кабінету (п. 1.1, 1.2). Орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний в договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акту приймання-передачі (п. 2.1 договору).

Згідно з п. 3.1 договору (в редакції додаткових угод від 29.06.2017 та 30.06.2020) орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою КМУ від 04.10.95 № 786, і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку: березень 2017 - 14 662,50 грн., березень 2020 - 20 512,71 грн. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством (п. 3.2). Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць (п. 3.3). Орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 50 % та 50 % щомісяця не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним місяцем, відповідно до пропорцій розподілу, установлених КМУ і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж (п. 3.6 договору в редакції додаткової угоди від 01.08.2011).

У разі припинення (розірвання) договору оренди орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передавання включно. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла у повному обсязі, ураховуючи санкції до державного бюджету та балансоутримувачу (п. 3.11 договору).

Договір укладено строком на 1 рік, що діє з 23.04.2010 до 23.04.2011 включно (п. 10.1).

Додатковими угодами від 01.08.2011 р., від 04.07.2012 р., від 22.05.2013 р., 14.11.2013 р., від 22.05.2014 р., від 19.06.2016 р., від 29.06.2017 р., від 30.06.2020 р. сторони вносили зміни до договору оренди, зокрема, щодо продовження строку дії договору оренди на 1 рік (до 23.04.2021), зміни адреси орендованого приміщення на вул. Васильківську, 98А.

Відповідно до ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). В силу частини 6 названої статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Статтею 762 ЦК України та статтею 286 ГК України визначено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму; плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Згідно частин 1 та 3 ст. 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності, строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач на виконання умов договору оренди передав відповідачу в користування обумовлені приміщення, що підтверджується відповідним актом приймання-передачі нерухомого майна від 23.04.2010, відтак, у орендаря виник обов`язок сплачувати орендну плату за користування цими приміщеннями.

У подальшому сторони дійшли згоди припинити дію договору оренди з 31.12.2020 та уклали договір № 5359/09 від 02.03.2021 р. про припинення договору оренди № 5359 від 23.04.2010 р., у зв`язку з чим відповідач передав (повернув) балансоутримувачу орендоване нерухоме майно по акту приймання-передачі, підписаному орендодавцем 31.12.2020 р.

Разом з тим, судом встановлено, що відповідач порушив взяті на себе зобов`язання, орендну плату за користування нерухомим майном за період з лютого по грудень 2020 на суму 159 988,10 грн. не сплатив, отже, у відповідача виникла заборгованість за договором оренди у вказаній сумі. Указана обставина підтверджується також актом звірки взаєморозрахунків за період з 01.01.2020 по 28.02.2021, підписаним обома сторонами без зауважень.

11.03.2021 позивач направив відповідачу вимогу про сплату боргу в сумі 170 900,01 грн. (враховуючи пеню у сумі 10 911,91 грн.). Проте, вказана вимога позивача залишилась без відповіді та задоволення.

Заперечуючи проти заявлених вимог, відповідач у відзиві на позов зазначив, що вина ТОВ "ЦНК" у порушенні зобов`язання відсутня з огляду на введення на всій території України карантину, спричиненого коронавірусом, у зв`язку з чим орендар не мав можливості користуватись наданим йому приміщенням, тому просив відмовити у позові.

Статтею ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Згідно зі ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Разом з тим, під час розгляду даної справи відповідач не надав будь-яких доказів того, що з березня 2020 р. він не використовував орендоване приміщення. Його посилання на внутрішні накази позивача суд вважає необґрунтованими та такими, що не підтверджують відповідних обставин, оскільки стосуються освітнього процесу у підрозділах КНУ ім. Т. Шевченка та не мають відношення до зобов`язань з орендарями. При цьому позивач зазначив, що ТОВ "ЦНК" могло використовувати орендоване приміщення за цільовим призначенням (як навчальну лабораторію та методичний кабінет), доступ до якого був вільний, майно і речі ТОВ "ЦНК" знаходились у приміщенні та відповідачу надавались комунальні послуги.

Зі свого боку, орендодавець (РВ ФДМУ по м. Києву), розглянувши звернення орендаря про звільнення його від сплати оренди у період карантину, встановив, що використання відповідачем орендованого за договором оренди майна не підпадає під види діяльності, за якими можливе звільнення або зменшення орендної плати у період дії карантину, спричиненого коронавірусом, що були визначені постановою Кабінету Міністрів України № 611 від 15.07.2020 року "Про деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час карантину".

Також суд відхиляє наданий відповідачем сертифікат Торгово-промислової палати № 3100-20-1348 від 27.07.2020, оскільки той стосується настання форс-мажорних обставин щодо виконання відповідачем іншого договору - договору поставки № 53-122-01-20-09296 від 03.03.2020 р., укладеного із ДП "НАЕК "Енергоатом", що не є предметом розгляду даної справи.

За таких обставин суд вважає, що доводи відповідача не свідчать про відсутність обов`язку орендаря оплатити оренду.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися у встановлений строк (термін), а якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час (ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Оскільки доказів належної сплати оренди відповідач не надав, доводів позивача не спростував, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з ТОВ "ЦНК" основного боргу в сумі 159 988,10 грн. підлягають задоволенню.

Крім суми основного боргу позивач також просив стягнути з відповідача пеню у сумі у сумі 10 911,90 грн. за прострочення зобов`язання зі сплати оренди.

Частиною 1 ст. 229 ГК України передбачено, що учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Як вбачається з п. 3.7 договору, сторони домовились, що орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.6 співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Також згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін (п. 2.5 постанови Пленуму від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок штрафних санкцій, вважає за необхідне стягнути з відповідача пеню в сумі 6624,47 грн., тобто у меншій сумі, ніж просить позивач, оскільки ним не враховано 6-місячного періоду нарахуванні пені згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України та тієї обставини, що договір оренди припинився 31.12.2020, у зв`язку з чим пеня за порушення зобов`язання у грудні 2020 (обов`язок сплати якого настає у січні 2021) не нараховується, оскільки умова про розмір пені припинила своє існування 31.12.2020.

За таких обставин позов КНУ ім. Т. Шевченка підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 73-79, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Київського національного університету імені Тараса Шевченка до Товариства з обмеженою відповідальністю "Учбово-атестаційний Центр по неруйнівному контролю", третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву про стягнення заборгованості у сумі 170 900,01 грн. задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Учбово-атестаційний Центр по неруйнівному контролю" (03150, м. Київ, вул. Казимира Малевича, б. 23, кім. 504; ідентифікаційний код 30019780) на користь Київського національного університету імені Тараса Шевченка (01033, м. Київ, вул. Володимирська, 60, ідентифікаційний код 02070944) заборгованість у сумі 159 988 (сто п`ятдесят дев`ять тисяч дев`ятсот вісімдесят вісім) грн. 10 коп., пеню у сумі 6 624 (шість тисяч шістсот двадцять чотири) грн.. 47 коп., судовий збір у сумі 2 499 (дві тисячі чотириста дев`яносто дев`ять) грн. 19 коп.

У решті вимог - відмовити.

Рішення ухвалене в нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини в судовому засіданні 30 листопада 2021 року.

Повний текст рішення складений 6 грудня 2021 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 20-денний строк з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Головіна К. І.