ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2021 року Черкаси справа №925/980/21

Господарський суд Черкаської області у складі судді Кучеренко О.І.,

без виклику учасників справи, розглянув справу за позовом

фізичної особи-підприємця Коломійчук Світлани Олександрівни

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАІ-ТРАНС»

про стягнення 19100,00 грн

Фізична особа-підприємець Коломійчук Світлана Олександрівна звернулася у Господарський суд Черкаської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАІ-ТРАНС», у якому просить суд стягнути з відповідача понесені нею витрати у розмірі 19100,00 грн, за порушення вимог щодо перенавантаження транспортного засобу, яким здійснювалося перевезення вантажу, на виконання укладеного між сторонами договору про міжнародне перевезення вантажів автомобільним транспортом №4 від 16.02.2021 та відшкодувати судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2270,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час проходження митного контролю на пункту пропуску «МАПП Троебортне» Брянської митниці автомобіля марки «Volvo», реєстраційний номер НОМЕР_1 з напівпричепом марки «SCHMITZ», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 , було виявлено порушення, яке полягає у перевантаженні товару, що перевозився на вісь автомобіля, унаслідок чого за вказаним фактом позивачку було притягнуто до адміністративної відповідальності та призначено штраф у розмірі 100 000,00 російських рублів. За доводами позивачки, перевантаження відбулась унаслідок неправомірних дій експедитора (відповідача), а тому згідно з умовами договору останній повинен відшкодувати завдані позивачці збитки, у зв`язку із сплатою нею штрафу.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 28.07.2021 відкрито провадження у справі, справу ухвалено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Встановлено відповідачу строк для подання суду відзиву на позов та усіх доказів, якими обґрунтовує свої заперечення та клопотання щодо розгляду справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, а також встановив строк для подання заперечень на відповідь на відзив (у разі їх наявності) не пізніше 06.09.2021, позивачці встановлено строк на подачу відповіді на відзив відповідача на позов не пізніше 25.08.2021.

06.08.2021 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, у якому повністю заперечив проти позовних вимог, посилаючись на умови договору. У відповідності до пункту 2.2.2 договору, позивачка зобов`язана прийняти вантаж за кількістю, а у разі неналежного завантаження товару у транспортний засіб зробити у всіх екземплярах міжнародної товарно-транспортної накладної запис у 18 графі до початку перевезення і довести ці обставини до відома експедитора (відповідача). Пунктом 2.2.5 договору передбачено обов`язок водія у випадку відсутності достатньої можливості перевірити правильність, у тому числі укладки вантажу, вписати даний факт у міжнародній товарно-транспортній накладній як обґрунтоване застереження. Водночас, будь-яких повідомлень щодо неналежного завантаження транспортного засобу, у тому числі з порушенням осьових навантажень від позивачки не надходило. Міжнародна товарно-транспортна накладна №463468 не містить будь-яких застережних записів водія транспортного засобу щодо порушень при завантаженні транспортного засобу. Оскільки водій не здійснював контроль ваги і розподілу завантаженого вантажу по осям транспортного засобу у місці завантаження,унаслідок чого не було виявлено факту перевантаження на вісь та не повідомив про це відповідача, як експедитора та не узгодив з ним оплати штрафу, відповідач вважає, що відсутні будь-які підстави для здійснення відшкодування сплаченого штрафу.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справи докази, суд

ВСТАНОВИВ:

16.02.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛАІ-ТРАНС» (експедитор, відповідач у справі) та фізичною особою-підприємцем Коломійчук Світланою Олександрівною (перевізник, позивачка у справі) було укладено договір про міжнародне перевезення вантажів автомобільним транспортом №4 (далі - договір). За умовами цього договору експедитор доручає і надає для перевезення вантаж, а перевізник зобов`язується здійснити перевезення вантажу автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, відповідно до умов заявок експедитора, а експедитор зобов`язується сплатити погоджену сторонами провізну плату (пункт 1.1 договору).

Заявка є невід`ємною частиною цього договору, у якій відображаються істотні умови кожного конкретного перевезення, а саме: найменування товару, кількість (вага) та пакування вантажу, його особливі характеристики, найменування та місцезнаходження відправника та одержувача вантажу, пункти відправлення та призначення вантажу, маршрути перевезення, державні реєстраційні номери транспортного засобу, прізвище ім`я по-батькові та інші особисті дані водія транспортного засобу, вимоги щодо технічного та санітарного стану транспортного засобу, особливі вказівки експедитора, дата і час завантаження та розвантаження або строк виконання перевезення, розмір провізної плати, інші вимоги перевезення вантажу (пункт 1.2 договору).

Водій залучений перевізником до виконання зобов`язань за цим договором, є його уповноваженою особою та діє від його імені (пункт 1.4 договору).

Експедитор зобов`язаний провести завантаження транспортного засобу у спосіб, що не перешкоджає проведенню митного контролю, забезпечує збереження вантажу протягом перевезення, безпечний рух і маневрування транспортного засобу; здійснювати завантаження транспортного засобу із врахуванням встановлених у державах, по території яких виконується перевезення вантажів, обмежень щодо загальної ваги вантажів та навантаження на вісь транспортного засобу. Експедитор відшкодовує збитки, завдані перевізнику невиконанням чи неналежним виконанням зазначеного обов`язку (пункти 2.1.7, 2.1.8 договору).

Замовник зобов`язаний здійснити належне упакування, завантаження, кріплення та розміщення вантажу у транспортному засобі (пункт 2.1.9 договору).

Перевізник зобов`язаний прийняти вантаж за кількістю, а у випадках виявлення пошкоджень вантажу (деформованих, підмочених, розірваних, битих одиниць завантаження), а також у разі неналежного кріплення, упакування, завантаження вантажу у транспортний засіб зробити у всіх екземплярах міжнародної товарно-транспортної накладної (CMR) запис у 18 графі до початку перевезення і довести ці обставини до відома експедитора. При можливості вимагати від експедитора письмового чи документального підтвердження наявності вищезазначених пошкоджень чи порушень (пункт 2.2.2 договору).

При прийнятті вантажу водій перевізника зобов`язаний перевірити точність записів, зроблених експедитором у міжнародній товарно-транспортній накладній (CMR), що стосується кількості вантажних місць, а також їх маркування та нумерації; зовнішній стан та його пакування, укладки (пункт 2.2.4 договору).

У разі, якщо водій перевізника не має достатньої можливості перевірити правильність записів щодо кількості вантажних місць, ваги вантажу, його зовнішнього стану, пакування і укладки водій перевізника зобов`язаний вписати про це у міжнародній товарно-транспортній накладній (CMR), як обґрунтоване застереження та засвідчити своїм підписом. Водій перевізника зобов`язаний також обґрунтувати усі зроблені ним у міжнародній товарно-транспортній накладній (CMR) застереження, що стосуються зовнішнього стану вантажу та його пакування, укладки (пункт 2.2.5 договору).

У випадку простою транспортного засобу експедитор сплачує штраф за простій транспортного засобу на завантаженні/розвантаженні або в митниці на кордоні (пункт 4.1 договору).

Збиток заподіяний простоєм транспорту на прикордонному переході, завантаженні, вивантаженні, митним оформленням вантажу, ненадання транспорту під завантаження розраховується винною стороною, у розмірі 350 грн на території України та 350 грн на території Російської Федерації за наступну кожну добу простою, якщо інше не передбачено заявкою (пункт 4.2 договору).

У випадку покладення стороною виконання зобов`язання, що виникло з вимог цього договору на третю особу, відповідальність за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання вказаною третьою особою несе сторона за цим договором (пункт 4.3 договору).

Цей договір вступає у силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2021. Якщо жодна із сторін за 30 днів до закінчення строку його дії не попередить іншу сторону про розірвання цього договору, такий договір продовжує свою дію на наступний календарний рік на тих самих умовах (пункт 7.1 договору).

16.02.2021 на виконання умов договори сторони уклали договір-заявку на перевезення вантажу (плитки керамічної) за маршрутом перевезення м.Київ, України - с.Толстопальцево, м.Москва, Росія - с.Кузяєво, Дмитрівський район, Московська область, Росія. Датою завантаження зазначено 16.02.2021 08:00, адреса завантаження - с.Голосіївський район, вул.Промислова, 4 б, завод «Атем», дата вивантаження: 24.02.2021 09:00 за адресою вул.Радянська, 2, с.Толстопальцево, Москва, та 24.02.2021 15:00 за адресою будівля 1, с.Кузяєво, Дмитрівський район, Московська область. Фрахт та умови оплати: 19000,00 грн оплата б/г до 15 банківських днів після приходу усього пакету документів і зареєстрованої податкової накладної (CMR, ТТН, накладні - з відміченими печатками та підписами вантажоотримувача, акт, рахунок, контракт-заявка, договір і реєстраційні документи. У разі відсутності печатки або підпису вантажоотримувача на одному з оригіналів, оплата здійснюватись не буде.

Договір-заявка на перевезення вантажу підписаний сторонами по справі та скріплений відповідними печатками.

Договором-заявкою на перевезення вантажу сторони також погодили, що перевізник несе відповідальність за збереження вантажу безпосередньо перед власником вантажу з моменту прийняття його до перевезення від вантажовідправника до видачі вантажоодержувачу; також водій зобов`язаний при навантаженні і розвантаженні рахувати кількість місць, якщо ж кількість місць буде розходитися, будуть внесені відповідні зміни в оплату послуг експедитора/перевізника.

Судом встановлено, що Коломійчук Світлана Олександрівна , згідно з свідоцтвами про реєстрацію НОМЕР_3 та НОМЕР_4 є власницею автомобіля марки «Volvo», реєстраційний номер НОМЕР_1 та напівпричепу марки «SCHMITZ», реєстраційний номер НОМЕР_2 .

23.02.2021 об 16 год 00 хв, під час проходження митного контролю на пункті пропуску МАПП Троебортне Брянської митниці автомобіля марки «Volvo», реєстраційний номер НОМЕР_1 з напівпричепом марки «SCHMITZ», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 , було виявлено порушення, а саме перевантаження на вісь, перевищення на величину більше 2 але не більше 10 відсотків допустимого навантаження на другу (провідну) вісь транспортного засобу марки «Volvo», реєстраційний номер НОМЕР_1 , обладнаного пневматичною або еквівалентною ній підвіскою.

10.03.2021 за результатами розгляду адміністративного правопорушення, заступником керівника Брянської митниці було винесено постанову про призначення адміністративного покарання у справі про адміністративне правопорушення №2/2021 та застосовано до фізичної особи-підприємця Коломійчук Світлані Олександрівні, як власниці автомобіля марки «Volvo»покарання у вигляді сплати штрафу у розмірі 100 000,00 російських рублів.

Зі змісту постанови про призначення адміністративного покарання у справі про адміністративне правопорушення №2/2021 вбачається, що при проведенні зважування автомобіля було встановлено, що фактичне навантаження на другу одинарну вісь транспортного засобу марки «Volvo», реєстраційний номер НОМЕР_1 склало 10,54 тони. З урахуванням похибки вагового обладнання (величина похибки ваг складає 2%) навантаження на другу одинарну вісь транспортного засобу марки «Volvo» склала 10,33 тони. Різниця між допустимим навантаженням на одинарну ведучу вісь транспортного засобу (10 тон) та застосовуваним навантаженням (10,33 тони) склала 0,33 тони (330 кг). Перевищення допустимого навантаження на вісь транспортного засобу склало 3,3%. Отже, навантаження на ведучу вісь вказаного транспортного засобу склала 10,33 тони, що перевищує допустиме навантаження на одинарну ведучу вісь транспортного засобу на величину більше 2 але не більше 10%, яка встановлена положеннями статті 1 Федерального закону 248 від 13.07.2015 «Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації у частині удосконалення норм, регулюючих рух по автомобільним дорогам важковагових та великогабаритних транспортних засобів та транспортних засобів, здійснюючих перевезення небезпечних вантажів». Згідно з постановою уряду Російської Федерації від 21.12.2020 №2200 «Про затвердження правил перевезення вантажів вантажним автомобільним транспортом та про внесення змін у пункт 2.1.1 Правил дорожнього руху Російської Федерації» допустиме навантаження на одинарну вісь транспортного засобу для автомобільних доріг, розрахованих на нормативну загрузку 10 тон на вісь складає 10 тон. Наведене на переконання заступника начальника Брянської митниці свідчить, що фізична особа-підприємець здійснювала перевезення вантажу без спеціального дозволу на проїзд важковантажного транспортного засобу, чого вимагає законодавство Російської Федерації.

За доводами позивачки, перевантаження відбулась унаслідок неправомірних дій експедитора (відповідач), а тому згідно з умовами договору останній повинен відшкодувати завдані позивачці збитки, у зв`язку із сплатою нею штрафу, що і стало підставою для подачі даного позову до суду.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з умовами укладеного між сторонами договору та договору-заявки на перевезення вантажу, між сторонами виникли договірні відносини перевезення вантажу у міжнародному сполученні, які регулюються нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, міжнародними договорами України, Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів та спеціальними законами України.

Перевезенням вантажів згідно з положеннями статті 306 Господарського кодексу визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами.

Суб`єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі.

Перевезення вантажів здійснюють вантажний залізничний транспорт, автомобільний вантажний транспорт, морський вантажний транспорт та вантажний внутрішній флот, авіаційний вантажний транспорт, трубопровідний транспорт, космічний транспорт, інші види транспорту.

Допоміжним видом діяльності, пов`язаним з перевезенням вантажу, є транспортна експедиція.

За своєю правовою природою заявка є договором перевезення, за яким згідно з частинами 1, 2 статті 307 Господарського кодексу України та статті 909 Цивільного кодексу України - одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Статтею 50 Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлено, що договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі. Істотними умовами договору є: найменування та місцезнаходження сторін; найменування та кількість вантажу, його пакування; умови та термін перевезення; місце та час навантаження і розвантаження; вартість перевезення; інші умови, узгоджені сторонами.

За приписами статей 9 Конституції України та 19 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Так, відповідно до Закону України «Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів» - Україна приєдналася до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, вчиненої 19 травня 1956 року в м.Женеві (надалі - Конвенція).

Частиною 1 статті 1 Конвенції встановлено, що вона застосовується до будь-якого договору дорожнього перевезення вантажів за винагороду за допомогою автомобілів у випадку, коли місце прийняття до перевезення вантажу та місце, передбачене для його здачі, знаходяться на території двох різних держав, одна з яких є учасником Конвенції.

За статтями 4 та 9 Конвенції, договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної, яка є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником. Із зазначеною нормою кореспондується частина 2 статті 307 Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» відносини в галузі транспортно-експедиторської діяльності регулюються Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, законами України «Про транспорт», «Про зовнішньоекономічну діяльність», «Про транзит вантажів», цим Законом, іншими законами, транспортними кодексами та статутами, а також іншими нормативно-правовими актами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» транспортно-експедиторська діяльність це підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів.

Транспортно-експедиторська діяльність здійснюється суб`єктами господарювання різних форм власності, які для виконання доручень клієнтів чи відповідно до технологій роботи можуть мати: склади, різні види транспортних засобів, контейнери, виробничі приміщення тощо. Експедитори для виконання доручень клієнтів можуть укладати договори з перевізниками, портами, авіапідприємствами, судноплавними компаніями тощо, які є резидентами або нерезидентами України (стаття 4 Закону).

Частини перша та четверта статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачають, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. У разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше семи відсотків.

Водночас, судом встановлено, що за умовами укладеного між сторонами договору позивачка зобов`язалася здійснити перевезення вантажу автомобільним транспортом у міжнародному сполученні за дорученням експедитора, який доручає і надає для перевезення вантаж.

Крім того, як зазначалось вище згідно з умовами договору відповідач, як експедитор, брав на себе зобов`язання провести завантаження транспортного засобу у спосіб, що не перешкоджає проведенню митного контролю; здійснити завантаження транспортного засобу із врахуванням встановлених у державах, по території яких виконується перевезення вантажів, обмежень щодо загальної ваги вантажів та навантаження на вісь транспортного засобу. Експедитор відшкодовує збитки, завдані перевізнику невиконанням чи неналежним виконанням зазначеного обов`язку.

Як вбачається зі змісту постанови про призначення адміністративного покарання у справі про адміністративне правопорушення №2/2021 підставою для застосування до позивачки адміністративного штрафу стало встановлене працівниками митниці перевищення допустимого навантаження на вісь транспортного засобу.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено право особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту порушених або оспорюваних прав та охоронюваних законом інтересів, згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України, є відшкодування збитків.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

У силу частини 1 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками відповідно до пункту 1 частини 2 статті 22 Цивільного Кодексу України, зокрема, є втрати, які особа зазнала, у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Збитки це витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною у відповідності до ст. 224 Господарського кодексу України.

Статтею 225 Господарського кодексу України визначений вичерпний перелік складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково втрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

При визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов`язань для підприємства. Тоді як відповідачу потрібно довести відсутність його вини у спричиненні збитків позивачці.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань та/або відшкодування позадоговірної шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Аналізуючи вищезазначені положення законодавства, предмет спору та обставини справи, Суд зазначає, що для застосування такого виду відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) порушення боржником зобов`язання, що випливає з договору; 2) збитків та їх розміру; 3) причинного зв`язку між порушенням стороною зобов`язання, що випливає з договору, та збитками; 4) вини порушника зобов`язання. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Необхідним елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що порушення боржником зобов`язання є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такого порушення. Так, відшкодуванню підлягають збитки, які стали безпосереднім, і що особливо важливо, невідворотнім наслідком порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань, тобто мають бути прямими.

Тобто, при заявлені вимог про стягнення збитків позивачкою повинно бути доведено факт порушення відповідачем зобов`язань перед позивачкою, наявність та розмір збитків, а також наявність причинного зв`язку між ними. В свою чергу, відповідач має довести відсутність його вини у заподіянні збитків позивачці.

Як зазначено вище відповідач відповідно до умов укладеного між сторонами договору зобов`язався здійснювати завантаження транспортного засобу із врахуванням встановлених у державах, по території яких виконується перевезення вантажів, обмежень щодо загальної ваги вантажів та навантаження на вісь транспортного засобу. Здійснення відповідачем завантаження з порушенням (яке встановлено працівниками митниці) вимог щодо навантаження на вісь транспортного засобу, який належить позивачці, стало причиною для застосування до останньої адміністративного штрафу у розмірі 100 000,00 російських рублів.

23.03.2021 Коломійчук Світлана Олександрівна сплатила штраф за перевищення допустимого навантаження на вісь транспортного засобу у розмірі 19100,00 грн, що підтверджується квитанціями Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» №238023661 та №RC_H1U9P55QA243009QLB87J від 23.03.2021, що маються у матеріалах справи.

Отже, враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачкою доведено належними та допустимими доказами у розумінні статей 76-79, 91 Господарського процесуального кодексу України, що перевищення допустимого навантаження на вісь транспортного засобу та накладення на відповідачку адміністративного покарання у вигляді штрафу у розмірі 100 000,00 російських рублів відносно позивачки - фізичної особи-підприємця Коломійчук Світлани Олександрівни, відбулось саме з вини відповідача, оскільки сторони погодили у договорі, що саме відповідач (експедитор) зобов`язаний здійснювати завантаження транспортного засобу із врахуванням встановлених у державах, по території яких виконується перевезення вантажів, обмежень щодо загальної ваги вантажів та навантаження на вісь транспортного засобу.

У зв`язку з неналежним виконання відповідачем узятих на себе зобов`язань за договором , у позивачки виникло право вимагати відшкодування збитків, завданих їй неналежним виконанням відповідачем умов договору, у розмірі сплаченого нею штрафу у розмірі 19100,00, який вона сплатила згідно з квитанціями Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» №238023661 та №RC_H1U9P55QA243009QLB87J від 23.03.2021, оскільки право на відшкодування збитків експедитором погоджено сторонами у договорі.

Суд відхиляє посилання відповідача на пункт 2.2.2 договору передбачено, яким передбачено обов`язок перевізника прийняти вантаж за кількістю, а у випадках виявлення пошкоджень вантажу (деформованих, підмочених, розірваних, битих одиниць завантаження), а також у разі неналежного кріплення, упакування, завантаження вантажу у транспортний засіб зробити у всіх екземплярах міжнародної товарно-транспортної накладної (CMR) запис у 18 графі до початку перевезення і довести ці обставини до відома експедитора. При можливості вимагати від експедитора письмового чи документального підтвердження наявності вищезазначених пошкоджень чи порушень, оскільки зазначений пункт договору пов`язаний з перевіркою водієм кількісних показників вантажу, його цілісності, правильності кріплення, завантаження та пакування. Водночас, обов`язок завантаження транспортного засобу із врахуванням встановлених у державах, по території яких виконується перевезення вантажів, обмежень щодо загальної ваги вантажів та навантаження на вісь транспортного засобу, покладений саме на експедитора.

Згідно із статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, проаналізувавши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку, що позивачкою доведено наявність обставин, які є підставою для стягнення з відповідача збитків у розмірі сплаченого позивачкою штрафу, відтак позовні вимоги позивачки є обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та задоволенню не підлягають.

Щодо викладеної у прохальній частині позову вимоги позивачки про вжиття заходів щодо забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та/або грошові кошти, у розмірі позовних вимог, на рахунки, що належать відповідачу, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Відповідно до частини 1 статті 138 Господарського процесуального кодексу України заява про забезпечення позову подається: до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо; одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом; після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

У відповідності до частини 1 статті 139 Господарського процесуального кодексу України, заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити, зокрема: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення. Також, у відповідності до частини 5 статті 139 Господарського процесуального кодексу України до заяви про забезпечення позову додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Отже, враховуючи наведені норми, суд зазначає, що позивачкою не дотримано вимог господарського процесуального законодавства , які наведені вище, відтак суд залишає вказану вимогу позивачки без розгляду.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається, зокрема, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги позивачки задоволені повністю, сплачена ним сума судового збору підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача у сумі 2270,00 грн.

Керуючись статтями 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАІ-ТРАНС» на користь фізичної особи-підприємця Коломійчук Світлани Олександрівни 19100,00 грн заборгованості за завдані збитки та 2270,00 грн судового збору.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги на рішення, рішення набирає законної сили після прийняття судом апеляційної інстанції судового рішення. Рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Північного апеляційного господарського суду.

Суддя О.І.Кучеренко