номер провадження справи 5/146/21
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2021 Справа № 908/2700/21

м. Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі: судді Проскурякова К.В., при секретарі судового засідання Соколові А.А., розглянувши матеріали справи

За позовом: Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (вул. Богдана Хмельницького, буд. 6, м. Київ, 01601, )

До відповідача: Приватного акціонерного товариства Приазовкурорт (бул. Тінистий, буд.12, м. Бердянськ, Запорізька область, 71100, )

про стягнення 1 300,86 грн.

Без участі представників сторін

СУТНІСТЬ СПОРУ:

21.09.2021 до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України № 39/2-6087-21 від 14.09.2021 (вх. № 2883/08-07/21 від 21.09.2021) до Приватного акціонерного товариства Приазовкурорт про стягнення збитків за неналежне виконання договору постачання природного газу № 6724/18-ТЕ-13 від 12.11.2018 у розмірі 1 300,86 грн.

21.09.2021 автоматизованою системою документообігу господарського суду Запорізької області здійснено автоматичний розподіл судової справи між суддями, справу розподілено судді Проскурякову К.В.

Ухвалою суду від 27.09.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите провадження у справі № 908/2700/21 в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та без повідомлення (виклику) учасників справи. Розгляд справи по суті розпочато з 21.10.2021, запропоновано сторонам здійснити відповідні процесуальні дії та подати усі наявні в них докази, які стосуються предмету спору.

Відповідно до ч. 3 ст. 222 ГПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється. Хід судового процесу фіксувався шляхом складання протоколу судового засідання, який долучений до матеріалів справи.

Згідно з ч. 13 ст. 8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Статтею 248 ГПК України визначено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

У судовому засіданні 25.11.2021 судом прийнято вступну та резолютивну частини рішення.

Як вбачається з позовної заяви в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що 12.11.2018 між АТ НАК Нафтогаз України та ПрАТ Приазовкурорт укладено договір № 6724/18-ТЕ-13 постачання природного газу. На виконання умов договору позивач фактично передав у власність відповідача в березні 2019 року природний газ в обсязі 38,31400 тис. куб.м, що підтверджується складеним 31.03.2019 сторонами договору актом приймання-передачі природного газу; отже, відповідач фактично спожив у березні 2019 року природний газ в обсязі, на 5,68600 тис. куб.м. (на 12,92%) меншому від погодженого сторонами в пункті 2.1 договору. Отже, загальний розмір збитків, завданих позивачу неналежним виконанням відповідачем умов пункту 2.1 договору в березні 2019 року, розрахований на підставі пунктів 3.13 та 5.7 договору і пункту 1 Розділу VI Правил, складає 1 300,86 грн. 21.05.2019 позивач направив на адресу відповідача акт-претензію №26-1333-19 від 16.05.2019, згідно якої просив сплатити збитки в сумі 15 316,60 грн. Листом №26-3986 від 22.11.2019 позивач повідомив відповідача про проведення перерахунку суми збитків, зазначеної в акті-претензії №26-1333-19 від 16.05.2019. Зазначений акт-претензія позивача залишений відповідачем без відповіді та задоволення. На підставі викладеного, посилаючись на ст.ст. 11-16, 258, 525, 526, 530, 611, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 193, 216-218, 230, 231, 264, 265 Господарського кодексу України, ст.ст. 12, 13 Закону України Про ринок природного газу, Правила постачання природного газу, позивач просить суд позов задовольнити та стягнути з відповідача збитки за неналежне виконання договору постачання природного газу № 6724/18-ТЕ-13 від 12.11.2018 у розмірі 1 300,86 грн.

Відповідач відзив на позовну заяву, запропонований надати ухвалою від 27.09.2021 до суду не направив. Клопотань про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін на адресу суду не надходило. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом направлення на його адресу відповідної ухвали суду.

В матеріалах справи міститься поштове повідомлення № 69 1 від 28.09.2021 про вручення 01.10.2021 повноважному представнику відповідача копії ухвали суду від 27.09.2021 № 908/2700/21 (а.с. 79).

Згідно ч. 9 ст. 165 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Частиною 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Надані до матеріалів справи докази дозволяють розглянути справу по суті.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд

ВСТАНОВИВ:

12.11.2018 між Публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (в подальшому Постановою Кабінету Міністрів України № 226 від 06.03.2019 перейменовано на Акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України) (Постачальник, позивач) та Приватним акціонерним товариством Приазовкурорт (Споживач) укладено Договір постачання природного газу 6724/18-ТЕ-13 (надалі договір).

Додатковими угодами №№ 1-5 до договору сторонами протягом його дії внесені відповідні зміни, зокрема додатковою угодою № 1 від 29.11.2018 розділи 1-12 Договору викладені в новій редакції (а.с. 31-44).

Пунктом 1.1 договору в редакції додаткової угоди встановлено, що постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору.

Природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями (п. 1.2 Договору в редакції додаткової угоди).

Відповідно до п. 2.1. договору в редакції додаткової угоди, сторони визначили період і замовлений споживачем загальний обсяг поставки природного газу, а також погодили щомісячні обсяги поставок природного газу.

Умовами п. 2.2. договору в редакції додаткової угоди відповідач підтвердив, що замовлені ним обсяги природного газу, які визначені пунктом 2.1. цього договору, повністю покривають його потреби у відповідних розрахункових періодах, і він самостійно визначає обсяги, зазначені в п. 2.1. договору, а також несе відповідальність за правильність їх визначення.

Згідно п. 3.8 договору в редакції додаткової угоди, приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному періоді постачання, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Відповідно до п. 3.11 договору в редакції додаткової угоди, споживач підтверджує, що підписаний сторонами акт приймання-передачі газу за розрахунковий період свідчить про повне виконання постачальником своїх зобов`язань за цим договором в частині постачання природного газу у відповідному розрахунковому періоді.

Додатковою угодою №3 від 18.03.2019 до Договору сторони погодили застосування з 01.03.2019, зокрема, пунктів 3.13 та 5.7. (в редакції додаткової угоди №4 від 28.11.2018).

Згідно п. 3.13. договору в редакції додаткової угоди, якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний обсяг використаного відповідачем природного газу більше ніж на 5% відрізняється від замовленого обсягу газу на відповідний період (зазначений в пункті 2.1. договору), відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу збитки в порядку, визначеному пунктом 5.7. договору. При цьому розмір збитків визначається таким чином:

3.13.1. якщо фактичний об`єм (обсяг) використання природного газу буде менший від замовленого обсягу природного газу, відповідач зобов`язаний відшкодувати Позивачу збитки у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості недовикористаного обсягу газу за звітний (розрахунковий) період;

3.13.2. якщо фактичний об`єм (обсяг) використання природного газу буде перевищувати замовлений обсяг природного газу на цей період, відповідач зобов`язаний відшкодувати збитки за перевищення об`єму (обсягу) природного газу, що розраховується за формулою:

В = (Уф - Уп) х Ц х К,

де: Уф - об`єм (обсяг) природного газу, який фактично поставлений Позивачем Відповідачу протягом розрахункового періоду за цим Договором відповідно до акту приймання-передачі природного газу;

Уп - замовлений обсяг природного газу на розрахунковий період, зазначений в пункті 2.1 Договору;

Ц - ціна природного газу за цим Договором;

К - коефіцієнт, який дорівнює 0,5.

Пунктом 5.1 договору в редакції додаткової угоди передбачено, що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом розрахункового періоду. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем постачання газу.

Пунктом 5.7. Договору передбачено, що відшкодування позивачу збитків, розрахованих відповідно до умов пункту 3.13. Договору, здійснюється наступним чином:

- позивач на підставі даних, зазначених в акті приймання-передачі та замовлених обсягів, визначених в пункті 2.1. Договору, розраховує збитки відповідно до підпунктів 3.13.1. або 3.13.2. пункту 3.13. Договору;

- позивач після 15 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, надає Відповідачу акт-претензію щодо відшкодування збитків та розрахунок збитків;

- відповідач протягом 20 (двадцяти) робочих днів з моменту отримання акту-претензії, зобов`язаний відшкодувати позивачу вартість збитків на рахунок, визначений в акті-претензії.

За змістом п.п. 8 п. 6.2. Договору відповідач зобов`язаний, зокрема, відшкодувати позивачу збитки, розраховані відповідно до пункту 3.13. Договору.

Відповідно до п.п. 4 п. 6.3. Договору позивач має право вимагати від відповідача відшкодування збитків, що виникли через порушення відповідачем умов пункту 2.1. Договору у разі, якщо відхилення фактично використаних відповідачем в розрахунковому періоді обсягів газу більш ніж на 5% (як в бік збільшення, так і зменшення фактично використаних обсягів) відрізняється від замовлених.

Зміст пунктів 3.13. та 5.7. Договору, що почали діяти з 01.03.2019, відповідає положенням пункту 1 розділу VI Порядок відшкодування збитків та вирішення спорів Правил постачання природного газу (далі - Правила), затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2496 (в редакції Правил, чинній на момент виникнення спірних правовідносин):

Відшкодування збитків споживачем, що не є побутовим, постачальнику здійснюється таким чином та в таких випадках:

1) якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний об`єм (обсяг) споживання природного газу, що закуплений постачальником за договором постачання природного газу, буде менший від підтвердженого обсягу природного газу (за умови, що підтверджений обсяг відповідав замовленому споживачем), постачальник має право вимагати від споживача відшкодування збитків у розмірі не більше подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості недовикористаного обсягу газу за звітний період;

2) якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний об`єм (обсяг) постачання природного газу споживачу його постачальником буде перевищувати підтверджений обсяг природного газу на цей період, постачальник має право вимагати від споживача відшкодування збитків за перевищення об`єму (обсягу) природного газу, що розраховується за формулою:

В = (Уф - Уп) х Ц х К,

де: Уф - об`єм (обсяг) природного газу, який фактично поставлений постачальником споживачу протягом розрахункового періоду за договором на постачання природного газу;

Уп - підтверджений обсяг природного газу на розрахунковий період;

Ц - ціна природного газу за договором постачання природного газу;

К - коефіцієнт, який визначається постачальником та не може перевищувати 0,5.

У пункті 7.1 договору в редакції додаткової угоди визначено, що за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань за цим договором, сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством і цим договором.

Згідно п. 11.1 договору в редакції додаткової угоди, договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині постачання природного газу до 30.04.2019 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Доказів визнання в судовому порядку договору постачання природного газу №6724/18-ТЕ-13 від 12.11.2018 недійсним в цілому чи в окремій частині суду не надано, у зв`язку з чим суд дійшов висновку що станом на 25.11.2021 вказаний договір є чинним.

Пунктом 2.1. Договору в редакції додаткової угоди №4 від 20.03.2019 сторони визначили, що позивач повинен передати природний газ відповідачу протягом березня 2019 року в обсязі 44,0 тис. куб. м.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов договору за період з листопада 2018 по березень 2019 включно позивач поставив відповідачу природний газ на загальну суму 1 733 010,36 грн., що підтверджується відповідними актами приймання-передачі природного газу від 30.11.2018, 31.12.2018, 31.01.2019, 28.02.2019 та 31.03.2019, які підписані та скріплені печатками позивача та відповідача (а.с. 45-49).

У березні 2019 року позивач фактично передав у власність відповідача природний газ в обсязі 38,31400 тис. куб. м., що підтверджується складеним 31.03.2019 сторонами договору актом приймання-передачі природного газу від 31.03.2019 (а.с. 49).

Таким чином, у березні 2019 відповідач фактично спожив природний газ в обсязі, меншому від погодженого сторонам п. 2.1. договору в редакції додаткової угоди №4 від 20.03.2019 на 5,68600 тис. куб. м. (на 12,92%).

У зв`язку з порушенням відповідачем у березні 2019 року умов договору та на виконання п. 3 розділу VI Правил позивачем 21.05.2019 на адресу відповідача направлено акт-претензію № 26-1333-19 від 16.05.2019 з вимогою сплатити збитки в розмірі 15 316,60 грн. на підставі пунктів 3.13, 5.7 договору та пункту 1 розділу VI Правил постачання природного газу (а.с. 54-59).

Листом № 26-3986-19 від 22.11.2019 позивач повідомив відповідача про проведення перерахунку суми збитків, зазначеної в акті-претензії № 26-1333-19 від 16.05.2019, внаслідок чого розмір збитків, завданих позивачу неналежним виконанням відповідачем умов договору становить 1 300,86 грн. (а.с. 60-64).

Зазначений акт-претензія позивача залишена відповідачем без відповіді та задоволення, що стало підставою для звернення позивача до суду з вказаним позовом.

Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, оцінивши представлені докази, проаналізувавши норми чинного законодавства суд при прийнятті рішення враховує наступне.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до частини 2 цієї ж статті підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 174 Господарського кодексу України визначено, що підставою виникнення господарських зобов`язань зокрема є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

За змістом статті 526 ЦК України, положенням якої кореспондує зміст статті 193 ГК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Приписами ч. 1 ст. 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частинами 1 та 3 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Часткою 1 ст. 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Разом з тим, за ч. 3 ст. 509 ЦК України, зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, які в свою чергу належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу (висновок, викладений в пункті 7.3. постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №910/12876/19).

Статтею 179 ГК України визначено, що майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями (ч. 1).

При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту (ч. 4 ст. 179 ГК України).

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно- правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 ГК України).

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору у відповідності до законодавства (ч. 1 ст. 180 ГК України).

Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України Про ринок природного газу, постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються цим Законом, Цивільним і Господарським кодексами України, правилами постачання природного газу, іншими нормативно-правовими актами, а також договором постачання природного газу (ч. 2 ст. 12 цього Закону).

Частинами 2 та 3 ст. 13 Закону України Про ринок природного газу до обов`язків споживачів природного газу віднесено забезпечення своєчасної та повної оплати вартості природного газу згідно з умовами договорів. У разі порушення або невиконання своїх обов`язків споживач несе відповідальність згідно із законом.

Отже, постачання природного газу споживачам є різновидом господарської діяльності, що здійснюється на підставі договору постачання, який укладається між постачальником та покупцем (споживачем) із визначенням взаємних прав та обов`язків сторін такого господарського договору. Законодавцем до обов`язків споживача віднесено забезпечення своєчасної та повної оплати вартості придбаного (спожитого) природного газу, невиконання чи неналежне виконання якого тягне за собою наслідки у вигляді відповідальності за порушення зобов`язання.

Як встановлено судом, на виконання умов Договору, у березні 2019 позивач фактично передав у власність відповідача природний газ в обсязі 38,31400 тис. куб. м, що підтверджується складеним 31.03.2019 сторонами Договору актом приймання-передачі природного газу, отже, у березні 2019 відповідач фактично спожив природний газ в обсязі на 5,68600 тис. куб. м. (12,92%) меншому від погодженого сторонами в пункті 2.1 Договору з урахуванням додаткової угоди № 4 від 20.03.2019 (44,00 тис. куб. м).

На підставі викладеного, факт неналежного виконання відповідачем умов договору в частині обсягу фактично спожитого природного газу на 5,68600 тис. куб. м. (12,92%) меншому від погодженого сторонами підтверджується матеріалами справи.

Згідно ст. ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про ринок природного газу», до істотних умов договору постачання природного газу законодавцем віднесений порядок відшкодування та визначення розміру збитків, завданих внаслідок порушення договору постачання.

Частиною 2 ст. 13 ЗУ «Про ринок природного газу» визначено, що до обов`язків споживачів природного газу віднесено забезпечення своєчасної та повної оплати вартості природного газу згідно з умовами договорів. У разі порушення або невиконання своїх обов`язків споживач несе відповідальність згідно із законом (ч. 3 ст. 13 цього Закону).

Отже, на виконання наведених вище приписів Закону України Про ринок природного газу і Правил постачання природного газу, сторони договору погодили також одну з істотних його умов - умову відшкодування збитків у разі допущення споживачем невідповідності фактично використаного об`єму замовленим споживачем і визначеним Договором обсягам споживання природного газу.

При цьому пункт 3.13 Договору за своїм змістом повністю відповідає положенням пункту 1 розділу VI Порядок відшкодування збитків та вирішення спорів Правил постачання природного газу.

Особливості господарсько-правової відповідальності визначені Господарським кодексом України. Так, за частиною першою статті 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (ч. 1, 2 ст. 217 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Отже, за наведеними вище положеннями Господарського кодексу України, господарське правопорушення може полягати як у порушенні нормативно встановлених правил здійснення господарської діяльності, гак і у порушенні договірних зобов`язань. Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань також поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір (висновок, викладений в пункті 6.13. постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі №904/4156/18).

З аналізу положень статті 231 Господарського кодексу України вбачається, що нею передбачено можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, що мають імперативний характер (тобто, їх розмір не може бути змінений за згодою сторін та не залежить від їх волевиявлення), а також можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, розмір яких може бути змінений сторонами за умовами договору.

Частина 2 ст. 231 ГК України визначає уніфікований розмір штрафних санкцій за певні види правопорушень (порушення вимог щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг), порушення строків виконання негрошового зобов`язання) у господарському зобов`язанні, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, якщо інше не передбачено законом або договором. Частина третя цієї статті передбачає можливість законодавчого встановлення розміру штрафних санкцій і за інші види правопорушень у окремих видах господарських зобов`язань, перелічених у частині другій статті 231 Господарського кодексу України.

Як встановлено судом, в порушення умов договору в березні 2019 відповідач фактично спожив природний газ в обсязі 38,31400 тис. куб. м., що на 5,68600 тис. куб. м. (або на 12,92%) менше обсягу погодженого сторонами в п. 2.1. договору (44,00 тис. куб. м).

Згідно п. 3.13. договору в редакції додаткової угоди, якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний обсяг використаного відповідачем природного газу більше ніж на 5% відрізняється від замовленого обсягу газу на відповідний період (зазначений в пункті 2.1. договору), відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу збитки в порядку, визначеному пунктом 5.7. договору «…».

Отже, загальний розмір збитків, завданих позивачу неналежним виконанням відповідачем умов п. 2.1. договору в березні 2019 року, розрахований на підставі п.п. 3.13 та 5.7 Договору та п. 1 р. VI Правил складає 1 300,86 грн. та підтверджується матеріалами справи.

Контррозрахунку спірної суми як і доказів виконання умов договору або відшкодування збитків у повному обсязі або частково відповідачем суду не надано.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 11 ГПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (ч. 1). Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із ст. 1291 Конституції України, ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст. ст. 13 та 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 78 ГПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 86 ГПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи, належними, допустимими, достовірними, достатніми та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно зі ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 76-79, 86, 129, 130, 233, 236 238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства Приазовкурорт (бул. Тінистий, буд.12, м. Бердянськ, Запорізька область, 71100, ) на користь Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (вул. Богдана Хмельницького, буд. 6, м. Київ, 01601, ) збитки за договором постачання природного газу № 6724/18-ТЕ-13 від 12.11.2018 у розмірі 1 300 (одна тисяча триста) грн. 86 коп. та судові витрати на суму 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. 00 коп. Видати наказ після набрання рішенням чинності.

Повний текст рішення складено та підписано 30.11.2021

Суддя К.В. Проскуряков

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.