РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.11.2021Справа № 910/10232/21

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Інформаційне агентство "Вільна Україна"
доПриватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал"
провизнання протиправним та скасування санкції
Суддя Підченко Ю.О.
Секретар судового засідання Лемішко Д.А.
Представники сторін:

від позивачів: Грабчак В.М. - представник за довіреністю;

від відповідача: Плясун О.І. - представник за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа № 910/10232/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інформаційне агентство "Вільна Україна" до Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" про визнання протиправним та скасування розрахунку № 15/ВУ-Ф-10/597-11-2020р. від 24.02.2021 здійснений Департаментом екологічного нагляду ПрАТ "АК "Київводоканал" для ТОВ "Інформаційне агентство "Вільна Україна".

Суд ухвалою від 29.06.2021 відкрив провадження по справі, вирішив проводити розгляд за правилами загального позовного провадження, а підготовче судове засідання призначив на 06.08.2021.

12.07.2021 через загальний відділ діловодства суду відповідачем подано клопотання про закриття провадження у справі в порядку п.1 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

19.07.2021 та 04.08.2021 позивачем подано відповіді на відзив.

Відповідачем , у свою чергу, 22.07.2021 долучено до справи письмовий відзив на позов, а 27.07.2021 подано клопотання про долучення документів.

Безпосередньо в підготовчому засідання 06.08.2021 представник відповідача наполягав на закритті провадження у справі, а представник позивача навпаки - заперечував.

Суд вирішив відкласти підготовче засідання відповідно до ст. 183 Господарського процесуального кодексу України до 06.10.2021 та продовжив строк підготовчого провадження на тридцять днів.

02.09.2021 до суду від відповідача надійшли письмові заперечення на відповідь на відзив.

Крім того, 05.10.2021 від позивача подано заперечення на клопотання про закриття провадження у справі.

На виконання вимог суду, 06.10.2021 відповідачем надано пояснення в яких, зокрема, наголошено, що не прийняття та не врахування при розгляді справи документів, долучених 26.07.2021 позбавить відповідача можливості на спростування наведених у позовній заяві обставин, що суперечить ч. 2 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України щодо рівності прав учасників справи і неможливості захисту прав та інтересів відповідача належними та допустимими доказами.

У підготовчому засіданні 06.10.2021 вирішено оголосити перерву до 27.10.2021.

19.10.2021 позивачем заявлено про зміну предмета позову на скасування оперативно-господарської санкції в сумі 1 218 376, 70 грн, застосованої відповідачем до позивача у вигляді розрахунку № 15/ВУ-Ф-10/597-11-2020р. від 24.02.2021.

Відповідач, у свою чергу, 22.10.2021 долучив доповнення до клопотання про закриття провадження у справі, а 27.10.2021 надав заперечення на заяву про зміну предмету позову.

26.10.2021 до суду від позивача надійшла заява про долучення доказів до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні 27.10.2021 представники сторін навели свої доводи стосовно заявлених у справі клопотань.

Враховуючи те, що дії позивача зі зміни предмету позову є його правом та не суперечать законодавству та не порушують права і охоронювані законом інтереси інших осіб, суд прийняв заяву позивача зміну предмета позову до розгляду, а спір у справі буде вирішений з урахуванням нового предмету позовних вимог.

Крім того, судом заслухано думку сторін стосовно клопотання про закриття провадження у справі та відмовлено в задоволенні такого клопотання повністю.

Також, з метою всебічного дослідження всіх матеріалів справи в їх сукупності, суд вирішив за необхідне долучити до справи докази подані відповідачем 26.07.2021 та надані позивачем 26.10.2021.

З огляду на те, що в підготовчому провадженні здійснено дії передбачені ст. 182 Господарського процесуального кодексу України, суд ухвалив закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті на 26.11.2021.

Безпосередньо в судовому засіданні 26.11.2021 представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог, а представник відповідача позов заперечував у повному обсязі.

У судовому засіданні 26.11.2021 відповідно до приписів ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Також враховано положення частини 1 статті 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" 04.11.1950 року про право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інформаційне агентство "Вільна Україна" є власником торгівельно-розважального комплексу "Рівер Молл" (далі також - ТРЦ "Рівер Молл"), який розташований по вул. Дніпровська Набережна, 12 у м. Києві та до введення в експлуатацію як об`єкт будівництва носив назву "Культурно-оздоровчий комплекс з аквапарком, торгово-офісними приміщеннями, закладами громадського харчування, паркінгом, зоною відпочинку та стоянкою човнів на Дніпровській Набережній, 10, 14 у Дарницькому районі м. Києва".

Відповідно до проектної документації будівництво ТРЦ "Рівер Молл" було розділено на три черги будівництва та три пускових комплекси, введення в експлуатацію яких відбулося:

- перша черга будівництва - 17.08.2015, Декларація про готовність об`єкта до експлуатації КВ № 07;

- друга черга будівництва, перший та другий пускові комплекси - 19.07.2019, Сертифікат серії ІV № 55;

- друга черга будівництва, третій пусковий комплекс - 21.12.2020, Сертифікат № ІV54.

Як вбачається з доводів позивача та не спростовано відповідачем, у зв`язку з почерговим введенням в експлуатацію ТРЦ "Рівер Молл", до моменту повного завершення другої черги будівництва приймання стічних вод до систем централізованого водовідведення з 07.08.2019 здійснювалося на підставі Акту № 19-90 технічного приймання тимчасового водопроводу від 07.08.2019 терміном дії до 15.11.2019, який у подальшому був продовжений відповідно до 01.01.2020, а також Акту № 502 технічного приймання тимчасової каналізації від 07.08.2019 терміном дії до 15.11.2019, який у подальшому продовжений до 01.11.2020.

Згідно з поясненнями, викладеними у позовній заяві, у зв`язку із закінченням будівництва 3-го пускового комплексу другої черги будівництва позивач листом від 10.01.2020 № 609 звернувся до Департаменту Екологічного нагляду ПрАТ "АК "Київводоканал" із заявою про надання умов уже для завершеного будівництвом другої черги об`єкту.

31.01.2020 посадовими особами Департаменту за участю уповноважених представників Товариства було складено Акт № 09672 обстеження об`єкту, що скидає стічні води у міську каналізацію відповідно до "Правил приймання стічних вод абонентів у систему каналізації міста Києва", де, крім іншого, зазначено про необхідність отримання Умов на скид стічних вод до 02.03.2020.

Позивач стверджує, що у визначений законодавством термін будь-якої відповіді на заяву від 10.01.2020 № 609 він не отримав, однак відносини з питань надання послуг з постачання питної води та приймання стічних вод у систему централізованого водовідведення м. Києва між сторонами тривали, про що свідчить розрахунковий лист абонента (створений Департаментом) ТОВ "ІА "Вільна Україна" станом на 19.11.2020.

05.06.2020 між ТОВ "ІА "Вільна Україна" (як споживачем) та ПрАТ "АК "Київводоканал" (як виконавцем) було укладено договір № 22783/5-02-Б про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення предметом якого є надання відповідачем позивачу послуг з постачання питної води та приймання від нього стічних вод у систему централізованого водовідведення м. Києва за адресами об`єкта водоспоживання на підставі пред`явлених позивачем, як споживачем послуг, вимог до стічних вод у систему централізованого водовідведення м. Києва.

На виконання вказаного договору його сторони щомісячно (по завершенню звітного місяця) підписували Акт приймання-передачі послуг, наданих за договором.

27.01.2021 позивач отримав чергові Умови на скид стічних вод у систему каналізації м. Києва (реєстраційний номер № 243 від 27.01.2021), строком дії до 14.01.2022.

24.02.2021 відповідач направив на адресу позивача лист - попередження із доданим розрахунком № 15/ВУ-Ф-10/597-11-2020р. від 24.02.2021, у якому зазначив, із посиланням на пункти "Правил приймання стічних вод Абонентів у систему каналізації міста Києва", про необхідність сплати у чотирикратному розмірі тарифу за послуги водовідведення у сумі 1 218 376, 70 грн. Крім того, 21.04.2021 відповідачем оформлено попередження № 553/15/15/02-21 про відключення від мереж водопроводу і каналізації.

Звертаючись із позовом до суду позивач стверджує, що дії відповідача, пов`язані з оформленням розрахунку № 15/ВУ-Ф-10/597-11-2020р. від 24.02.2021 такими, що не ґрунтуються на законі, а сам розрахунок є таким, що порушує права позивача.

Заперечуючи проти заявлено позову відповідач посилався, зокрема, на наступне:

- умовами укладеного між сторонами договору передбачений обов`язок та відповідальність ТОВ "ІА "Вільна Україна" щодо отримання та своєчасного подовження вимог (умов) до скиду стічних вод;

- позивач був обізнаний щодо необхідності отримання умов на скид стічних вод, оскільки Товариству неодноразово в актах обстеження об`єкту, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Дніпровська Набережна, 12 зазначалися приписи стосовно необхідності отримання умов на скид стічних вод за вказаною адресою. Так, приписи були зазначені в актах обстеження від 19.06.2019 № 19.06.2019 № 07775, від 31.01.2020 № 09672 та від 27.01.2021 № 02733;

- 21.01.2020 позивач звернувся до відповідача з приводу отримання умов на скид стічних вод, однак Товариством надано не повний пакет документів, передбачений Правилами № 1879 та приписами, зазначеними в актах обстеження;

- у зв`язку з поданням неповного пакету документів, відповідач листом від 20.02.2020 № 411/15 повідомив позивача про відмову у видачі умов на скид стічних вод та надав строк для усунення недоліків;

- у зв`язку з неотриманням позивачем умов на скид стічних вод, відповідно до Правил № 1879, умов договору та приписів відповідача, за період дії договору, а саме в період з 05.06.2020 по 28.11.2020 ПрАТ "АК "Київводоканал" проведенні ТОВ "ІА "Вільна Україна" нарахування плати за скид стічних вод без умов на скид стічних вод у розмірі 1 218 376, 70 грн;

- відповідач при нарахуванні плати за скид стічних вод без умов на скид стічних вод діяв у відповідності до умов договору та норм чинного законодавства України, а позивач фактично намагається уникнути відповідальності за неотримання умов на скид стічних вод, яка передбачена як умовами договору, так і нормами Правил № 1879;

- обсяг скинутих стічних вод ТОВ "ІА Вільна Україна" до міської каналізаційної мережі за період з 05.06.2020 по 28.11.2020, на який нараховано плату за скид стічних вод без умов на скид - становить 318 888 мі, відповідно до розрахунків обсягів спожитих послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення на об`єктах споживача;

- отримання умов на скид стічних вод спрямоване на встановлення кожному конкретному споживачу умови до скиду стічних вод, дотримання яких спрямоване на забезпечення належного функціонування існуючої системи водовідведення міста Києва.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, завданнями господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом (ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України).

Юридичні та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч. 2 ст. 4 ГПК України).

Статтею 236 Господарського кодексу України передбачено право сторони на використання оперативно-господарських санкцій, якою, у тому числі, є плата за скид стічних вод без умов на скид стічних вод.

Такої позиції дотримується Верховний Суд у постановах від 19.06.2018 № 904/8166/17, від 27.06.2018 у справі № 904/8426/17 та від 29.07.2019 у справі № 904/9169/17.

Приписами ст. 217 Господарського кодексу України встановлено, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Відповідно до ст. 219 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Статтею 235 Господарського кодексу України встановлено, що за порушення господарських зобов`язань до суб`єктів господарювання та інших учасників господарських відносин можуть застосовуватись оперативно-господарські санкції - заходи оперативного впливу на правопорушника з метою припинення або попередження повторення порушень зобов`язання, що використовуються самими сторонами зобов`язання в односторонньому порядку.

Частиною 2 ст. 237 Господарського кодексу України визначено, що у разі незгоди із застосуванням оперативно-господарської санкції заінтересована сторона може звернутися до суду із заявою про скасування такої санкції, що є прямою нормою, яка регулює право звернення до суду із заявою про скасування такої санкції, що є прямою нормою, яка регулює право звернення до суду, що також визначено Верховним Судом у постанові від 29.07.2019 у справі № 904/9169/17.

Статті 13, 15, 16 Цивільного кодексу України визначають, що право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для відновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Частиною другою статті 16 Цивільного кодексу України передбачено перелік способів захисту цивільних прав, які мають універсальний характер та можуть застосовуватися до всіх чи більшості суб`єктивних прав. Разом з тим, законодавцем встановлено, що такий перелік не є вичерпним, та надано право суду захистити цивільне право або інтерес особи іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа, законне право або інтерес якої порушено, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту. Якщо спеціальні норми права визначають конкретні заходи з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення, особа вправі скористатися такими способами захисту.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект, тобто він повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У пункті 145 Рішення ЄСПЛ від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного королівства" суд зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволило б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист. Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 Рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2015).

З огляду на наведені вище обставини, суд дійшов висновку, що заявляючи позовні вимоги про скасування оперативно-господарської санкції позивачем обрано правильний та ефективний спосіб захисту порушеного права та інтересу.

За приписами ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 2 статті 19 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» встановлено, що послуги з централізованого питного водопостачання надаються споживачам підприємством питного водопостачання з урахуванням вимог Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» на підставі договору з підприємствами, установами, організаціями, що безпосередньо користуються нейтралізованим питним водопостачанням та/або централізованим водовідведенням; підприємствами, установами або організаціями, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких перебуває житловий фонд і до обов`язків яких належить надання споживачам послуг з питного водопостачання та/або централізованого водовідведення. Договір про надання послуг з питного водопостачання та/або водовідведення укладається безпосередньо між підприємством питного водопостачання або уповноваженою ним юридичною чи фізичною особою і споживачем, визначеним у частині першій цієї статті.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

З наведених фактичних обставин вбачається, що між сторонами склалися відносини з надання послуг по водопостачанню та водовідведенню, які регулюються умовами укладеного договору, нормами Цивільного кодексу України, а також спеціальними актами, зокрема, Правилами користування системи централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.06.2008 року № 190, Правилами приймання стічних вод абонентів у систему каналізації міста Києва, затверджених розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.10.2011 року № 1879 та Порядком визначення розміру плати, що справляється за понаднормативні скиди стічних вод до систем централізованого водовідведення, затвердженими наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 316 від 01.12.2017 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 15.01.2018 року за № 56/31508 затверджено, у відповідних періодах правовідносин, що є спірними.

Відповідно до п. 1.2 Правил №1879 ці правила поширюються на організації, установи, підприємства усіх форм власності та фізичних осіб-підприємців, що скидають всі види стічних вод у міську систему каналізації (крім балансоутримувачів житлового фонду та об`єктів соціально-культурного призначення, які не скидають стічні води технологічного та/або непобутового походження, або у яких немає орендарів чи інших суб`єктів, що скидають стічні води технологічного та/або непобутового походження).

Пунктом 1.5 Правил № 1879 встановлено, що правила встановлюють вимоги до абонентів, які скидають стічні води до міської каналізації, регламентують взаємні права та обов`язки абонентів і Водоканалу, порядок визначення величини плати за скидання стічних вод у міську каналізацію, порядок контролю за виконанням цих Правил, відповідальність та засоби впливу за їх порушення.

Згідно з пунктом 4.1 Інструкції про встановлення та стягнення плати за скид промислових та інших стічних вод у системи каналізації населених пунктів та Правил приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України, плата за скид стічних вод підприємств у системи каналізації населених пунктів вноситься підприємствами згідно з розрахунками водоканалів та виставленими ними рахунками на розрахункові рахунки водоканалів у порядку та в терміни, передбачені договором.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи фактичних даних, термін розгляду заяви позивача № 609 від 10.01.2020 відповідачем закінчився 21.02.2020, і вже наступного дня відповідач набув можливості попередити позивача про невідповідність його дій вимогам Правил № 190 від 27.06.2008, №316 від 01.12.2017, №1879 від 12.10.2011.

Крім того, договором № 22783/5-02-Б від 05.06.2020 та після його укладення сторонами не зроблено застереження про відсутність Умов на скид стічних вод у систему каналізації м. Києва.

У той же час, Акт № 09672 обстеження об`єкту, що скидає стічні води у міську каналізацію відповідно до "Правил приймання стічних вод абонентів у систему каналізації міста Києва" від 31.01.2020 не є документом, який заперечує можливість отримання Умов на скид стічних вод у систему каналізації м. Києва, оскільки саме цей Акт став підставою для оформлення чергових Умов на скид стічних вод у систему каналізації м. Києва, стоком їх дії до 14.01.2022.

Положеннями п. 7.10 Правил № 1879 від 12.10.2011, на які посилається відповідач у розрахунку № 15/ВУ-Ф-10/597-11-2020р. від 24.02.2021, передбачено сплату п`ятикратного розміру штрафу за послуги водовідведення у випадках, передбачених п. 8.1. Правил. Це стосується випадків скиду стічних вод без одержання Умов на скид, причому у такому випадку абонент сплачує п`ятикратний розмір тарифу на послугу з водовідведення за весь період їх відсутності.

У той же час, у розрахунку № 15/ВУ-Ф-10/597-11-2020 від 24.02.2021, застосовано коефіцієнт 4, який не передбачений ні договором, ні Правилами № 1879 від 12.10.2011.

Більше того, 03.06.2021 адвокат Грабчак В.М., який діяв в інтересах ТОВ "ІА "Вільна Україна" на підставі договору про надання адвокатських послуг від 06.04.2020 та ордеру № 772556 від 02.06.2021, направив адвокатський запит на адресу ПрАТ "АК "Київводоканал" з вимогою про направлення на його адресу копії відповіді на заяву № 609 від 10.01.2020.

У своїй відповіді на вказаний вище запит ПрАТ "АК "Київводоканал" надало копію листа № 411/15 від 20.02.2020 та пояснило, що не має обов`язку направляти свої листи рекомендованими повідомленнями, а вся без виключення вхідна та вихідна кореспонденція реєструється в програмі електронного документообігу корпоративної інформаційної системи "ІТ-підприємство".

Разом з тим, аналіз листів ТОВ "ІА "Вільна Україна" від 21.01.2020 № 202/0/15/01-20 та ПрАТ "АК "Київводоканал" від 11.06.2021 № 2819/18/36/02-21 дає підстави стверджувати про їх реєстрацію в програмі електронного документообігу корпоративної інформаційної системи "ІТ-підприємство" (наявні штрих-коди та реєстраційні дані), а лист ПрАТ "АК "Київводоканал" надало копію свого листа від 20.02.2020 за № 411/15 такої інформації не містить.

ТОВ "ІА "Вільна Україна" на виконання Правил №1879 від 12.10.2011 постійно дотримувалося вимог щодо отримання умов на скид стічних вод у систему каналізації м. Києва, оскільки ще до укладення відповідного договору позивач отримував наступні технічні умови:

- №5058 від 25.04.2019 на водопостачання об`єкта;

- № 4991 від 25.04.2019 на каналізування об`єкта;

- № 5058 від 15.07.2019 на водопостачання об`єкта 9 терміном дії 2 роки);

- № 4991 від 15.07.2019 на каналізування об`єкта (терміном дії 2 роки).

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з приписами статей 78-79 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про повне задоволення позовних вимог з покладенням судового збору на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 71, 73, 74, 76, 77, 86, 91, 129, 214, 232, 233, 237, п. 2 ч. 5 ст. 238, ст. ст. 240, 241, ч. 1 ст. 256, 288 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Інформаційне агентство "Вільна Україна" задовольнити повністю.

2. Скасувати оперативно-господарську санкцію в розмірі 1 218 376, 70 грн, застосовану Приватним акціонерним товариством "Акціонерна компанія "Київводоканал" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інформаційне агентство "Вільна Україна" у вигляді розрахунку № 15/ВУ-Ф-10/597-11-2020р. від 24.02.2021.

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" (01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, 1-а; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інформаційне агентство "Вільна Україна" (02081, м. Київ, вул. Дніпровська Набережна, 12; ) витрати зі сплати судового збору в розмірі 18 275,66 грн. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, то строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 06.12.2021 року.

Суддя Ю.О.Підченко