ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" листопада 2021 р. Справа№ 910/4297/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Чорногуза М.Г.

Агрикової О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Концерну «Військторгсервіс»

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.07.2021

у справі №910/4297/21 (суддя Смирнова Ю.М.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Артьомової Ірини Іванівни

до Концерну «Військторгсервіс»

про стягнення 98 633,76 грн

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Артьомова Ірина Іванівна (далі - ФОП Артьомова І.І., позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Концерну «Військторгсервіс» (далі - Концерн, відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 98633,76 грн, посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором поставки №ВКС-3499 від 20.06.2020 в частині оплати поставленого товару.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.07.2021 у справі №910/4297/21 позовні вимоги задоволено повністю, стягнуто з Концерну «Військторгсервіс» на користь ФОП Артьомової І.І. заборгованість у розмірі 98633,76 грн, судовий збір у розмірі 2270,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 3000,00 грн.

Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що наданими позивачем документами в сукупності підтверджується факт отримання відповідачем товару за вищевказаними накладними; відповідачем не надано жодних документів (листів, заяв тощо), які б свідчили про наявність в останнього претензій щодо виконання позивачем відповідних замовлень в частині обсягу поставленого товару та не спростовано належними і допустимими доказами, в розумінні ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, факту отримання товару, а також не надано доказів оплати товару в повному обсязі.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, Концерн «Військторгсервіс» звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте за неповного з`ясуванням всіх обставин справи, а також за недоведеністю обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування скарги відповідач зазначав, що наданий позивачем в обґрунтування позовних вимог акт звірки взаємних розрахунків є лише суб`єктивним твердженням позивача щодо суми заборгованості, яка не є доведеною; судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не було враховано висновків Верховного Суду, що викладених у постановах від 19.04.2018 у справі №905/1198/17, від 05.03.2019 у справі №910/1389/18, у справах №916/1727/17, №916/1730/18; товарно-транспортні накладні підписані з боку скаржника невстановленою особою, оскільки не містять відомостей щодо посади та прізвища підписанта, а відтак не можуть вважатися належними доказами у справі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.09.2021 поновлено Концерну «Військторгсервіс» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 07.07.2021 у справі №910/4297/21, відкрито апеляційне провадження за вищевказаною апеляційною скаргою, постановлено розгляд апеляційної скарги здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, встановлено ФОП Артьомовій І.І. строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 07.07.2021 у справі №910/4297/21.

Позивач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач вказував, що на підтвердження вказаної вище заборгованості останнім було надано акт звірки взаємних розрахунків, видаткові накладні та товарно-транспортні накладні; всі надані документи містять відтиски печаток підприємств, а також підписи уповноважених осіб, що свідчить про участь підприємств у господарських операціях; відповідачем не було надано спростувань та доказів стосовно того, що даний товар не поставлявся до військових частин згідно видаткових накладних, а також того, що зазначені накладні не підписувались уповноваженою особою Концерну, та те, що за даний товар відповідачем було сплачено кошти.

Також від позивача 11.10.2021 та 29.11.2021 через підсистему «Електронний суд» надійшли клопотання про долучення документів до матеріалів справи та відшкодування витрат на правову допомогу, в якому останній просить стягнути з Концерну «Військторгсервіс» філія «Південна» витрати, понесені позивачем на правову допомогу, а саме складання відзиву на апеляційну скаргу до Північного апеляційного господарського суду у розмірі 2500,00 грн.

Згідно з ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відповідності до вимог ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 20.06.2020 між ФОП Артьомовою І.І. (далі - постачальник) та Концерном «Військторгсервіс» (далі - покупець) було укладено договір поставки №ВКС-3499 (надалі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору постачальник зобов`язується на умовах, передбачених цим договором, постачати в асортименті овочі та фрукти (надалі - товар) покупцеві, а покупець зобов`язується приймати і оплачувати товар. Товар (продукти харчування), що постачається, повинен відповідати описам до продуктів харчування з 1001 по 5021 найменувань продуктів до Каталогу продуктів харчування, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 15.11.2019 №591.

Пунктом 1.2 Договору передбачено, найменування, кількість, ціна, строк поставки, адреса поставки товару вказується в замовленнях покупця, погоджених з постачальником, які є невід`ємними частинами цього договору.

Згідно з п. 2.1 Договору поставка товару здійснюється відповідно до замовлення покупця. Замовлення подається покупцем не пізніше ніж за 3 календарних дні до передбачуваної дати поставки на електронну адресу постачальника.

Право власності на товар переходить до покупця з дня поставки товару. Датою поставки товару є дата підписання уповноваженими представниками сторін товарно-транспортних накладних (ТТН), які складаються у двох примірниках: один для покупця, один - постачальнику (п. 2.4 Договору).

Відповідно до п. 2.5 Договору графік доставки товару узгоджується сторонами та визначається в замовленні. Доставка товару повинна здійснюватися в години роботи складу покупця, у дні узгоджені сторонами, включаючи вихідні та святкові дні. Зміна графіка доставки допускається за письмовою угодою сторін. У разі виникнення у покупця необхідності змінити узгоджений сторонами графік доставки товару, покупець зобов`язується письмово повідомити про це постачальника не пізніше, ніж за 1 календарний день до моменту такої зміни.

Згідно з п.п. 3.1, 3.2 Договору ціни на товар за цим договором зазначаються у прайс-листі (Специфікації). При зміні ціни на товар, постачальник зобов`язаний повідомити про це покупця не менше ніж за 21 календарний день шляхом надання нового прайс-листа для погодження покупцем. Загальна вартість цього договору складається з вартостей товару, зазначених у всіх ТТН, за якими здійснювалася поставка протягом терміну дії цього Договору.

Пунктом 9.1 Договору встановлено, що договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2020, а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення.

Відповідно до п. 3.3 Договору всі розрахунки здійснюються виключно в національній валюті України. Оплата партії поставленого товару здійснюється в гривнях, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 21 календарного дня з моменту отримання товару.

Згідно з п. 3.4 Договору датою оплати товару вважається дата перерахування коштів з поточного рахунку покупця на поточний рахунок постачальника.

У період з 24.06.2020 по 05.10.2020 на виконання умов Договору позивачем було поставлено відповідачеві товар на загальну суму 570327,30 грн.

З огляду на те, що відповідачем свого обов`язку з оплати товару належним чином виконано не було, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, а доводи скаржника вважає безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з приписами ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, за своєю правовою природою договірні відносини, що склалися між сторонами у справі, мають ознаки договору поставки, за яким, відповідно до ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною другою цієї статті визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін

Відповідно до статті 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

При цьому, у відповідності до ст. ст. 6 та 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Частиною 1 статті 638 ЦК України визначено що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За приписами ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Отже, укладення між ФОП Артьомовою І.І. та Концерном «Військторгсервіс» договору поставки № ВКС-3499 від 20.06.2020 було спрямоване на отримання останнім товару та одночасного обов`язку по здійсненню його оплати за погодженою у договорі ціною.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Колегія суддів зазначає, що факт здійснення господарської операції з передачі товару підтверджується, зокрема, первинними бухгалтерськими документами.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції Закону України № 1724-VIII від 03.11.2016) первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження факту виконання господарської операції про передачу відповідачеві товару позивачем було надано суду копії видаткових накладних, а саме: №101 від 24.06.2020 на суму 20004,00 грн, №102 від 24.06.2020 на суму 943,78 грн, №103 від 24.06.2020 на суму 8673,18 грн, №104 від 24.06.2020 на суму 3020,70 грн, №105 від 24.06.2020 на суму 15828,99 грн, №106 від 27.06.2020 на суму 45510,86 грн, №107 від 27.06.2020 на суму 2211,00 грн, №108 від 24.06.2020 на суму 6619,85 грн, №109 від 25.06.2020 на суму 18983,57 грн, №110 від 25.06.2020 на суму 8188,40 грн, №111 від 03.07.2020 на суму 10134,41 грн, №112 від 25.06.2020 на суму 1211,98 грн, №113 від 25.06.2020 на суму 10641,32 грн, №114 від 25.07.2020 на суму 2238,50 грн, №115 від 24.06.2020 на суму 3231,00 грн, №121 від 02.07.2020 на суму 9188,11 грн, №121-1 від 02.07.2020 на суму 1548,00 грн, №122 від 03.07.2020 на суму 10718,30 грн, №123 від 26.06.2020 на суму 624,25 грн, №124 від 03.07.2020 на суму 2216,10 грн, №125 від 03.07.2020 на суму 8190,53 грн, №127 від 03.07.2020 на суму 18097,65 грн, №128 від 03.07.2020 на суму 4585,00 грн, №129 від 03.07.2020 на суму 16722,00 грн, №130 від 03.07.2020 на суму 9241,00 грн, №131 від 03.07.2020 на суму 14588,25 грн, №132 від 03.07.2020 на суму 5092,58 грн, №149 від 01.07.2020 на суму 4670,50 грн, №150 від 24.06.2020 на суму 4292,30 грн, №151 від 03.07.2021 на суму 27944,91 грн, №151/1 від 07.08.2020 на суму 3248,00 грн, №152 від 03.07.2020 на суму 3330,00 грн, №173 від 12.08.2020 на суму 8733,67 грн, №174 від 13.08.2020 на суму 39253,97 грн, №182 від 26.08.2020 на суму 7970,00 грн, №33 від 31.08.2020 на суму 652,00 грн, №61 від 04.09.2020 на суму 5344,50 грн, №66 від 08.09.2020 на суму 6308,59 грн, №69 від 10.09.2020 на суму 15872,98 грн, №70 від 10.09.2020 на суму 55849,72 грн, №76 від 10.09.2020 на суму 13868,05 грн, №71 від 11.09.2020 на суму 2764,54 грн, №77 від 10.09.2020 на суму 62457,70 грн, №78 від 16.09.2020 на суму 25954,12 грн, №81 від 23.09.2020 на суму 12063,49 грн, №86 від 05.10.2020 на суму 7874,30 грн, №87 від 01.10.2020 на суму 3095,65 грн, №88 від 01.10.2020 на суму 525,00 грн.

Колегія суддів звертає увагу, що вищезазначені видаткові накладні підписані уповноваженими особами обох сторін без зауважень та заперечень щодо кількості та якості отриманого товару, містять печатки обох сторін, строку поставки та ціни такого товару, оформлені відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення «Про документальне забезпечення записів бухгалтерського обліку», затвердженого наказом Міністерства Фінансів України від 24.05.1995 № 88, а тому є належними та допустимими доказами на підтвердження факту поставки позивачем товару відповідачеві.

При цьому, як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідачем свого обов`язку щодо оплати товару належним чином виконано не було, а саме не сплачено за товар, поставлений за видатковими накладними №77 від 10.09.2020 на суму 62457,70 грн (накладна частково оплачена на суму 16101,04 грн), №71 від 11.09.2020 на суму 2764,54 грн, №78 від 16.09.2020 на суму 25954,12 грн, №81 від 23.09.2020 на суму 12063,49 грн, №87 від 01.10.2020 на суму 3095,65 грн, №88 від 01.10.2020 на суму 525,00 грн, №86 від 05.10.2020 на суму 7874,30 грн, внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість у розмірі 98633,76 грн.

Як вбачається з наданих позивачем копій товарно-транспортних накладних №Р71 від 11.09.2020, №Р77 від 10.09.2020, №Р78 від 16.09.2020, №Р81 від 23.09.2020, №Р86 від 05.10.2020, №Р87 від 01.10.2020, №Р88 від 01.10.2020, останні містять відомості про той же товар, що зазначений у спірних накладних, та в яких міститься посилання на дані накладні.

Наявний в матеріалах справи акт звірки взаємних розрахунків за період 01.06.2020-21.10.2020 між ФОП Артьомовою І.І. і Філією «Південна» Концерну «Військторгсервіс», підписаний представниками сторін та скріплений печатками, відповідно до якого заборгованість відповідача за поставлений товар становить 98633,76 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Пунктом 3.3 Договору передбачено, що всі розрахунки здійснюються виключно в національній валюті України. Оплата партії поставленого товару здійснюється в гривнях, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 21 календарного дня з моменту отримання товару.

Згідно з п. 3.4 Договору датою оплати товару вважається дата перерахування коштів з поточного рахунку покупця на поточний рахунок постачальника.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що наведеними документами в сукупності підтверджується факт отримання відповідачем товару за вищевказаними накладними.

При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідачем належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 76, 77 ГПК України факту отримання товару не спростовано, доказів оплати товару в повному обсязі не надано.

У постанові Верховного Суду від 20.12.2018 у справі №910/19702/17 дійшов висновку, що відсутність у видаткових накладних назви посади особи, яка отримала товар за видатковими накладними, за наявності підпису у накладних, які засвідчені відтиском печатки покупця, не може свідчити про те, що такі видаткові накладні є неналежними доказами у справі. Відтиск печатки на видаткових накладних є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цими накладними.

У постанові Верховного суду України від 29.04.2015 у справі №903/679/14 (провадження №3-77гс15) викладено висновок про те, що відсутність довіреності за наявності інших первинних документів, що підтверджують здійснення господарської операції з передачі товару, не може заперечувати таку господарську операцію. Вказаний висновок зроблений з посиланням на наявну в матеріалах справи накладну, що містила підписи сторін які були скріплені їх печатками, у графі «отримувач» якої зазначено прізвище особи, уповноваженої отримати товар згідно з довіреністю від 30.03.2011 №57, яка (довіреність) суду надана не була. Верховний суд України зазначив, що вказана накладна є документом, який засвідчує встановлений факт здійснення господарської операції та договірних відносин, а тому у відповідача виник обов`язок з проведення розрахунку за відпущений позивачем товар.

У постановах Верховного Суду від 29.01.2020 у справі №916/922/19, від 04.11.2019 у справі №905/49/15, від 06.11.2018 у справі №910/6216/17, від 05.12.2018 у справі №915/878/16, зазначені висновки, відповідно до яких у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару. Встановивши наявність відбитку печатки відповідача на документах та, враховуючи, що відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на договорах, актах, суди мають дослідити питання встановлення обставин, що печатка була загублена відповідачем, викрадена в нього або в інший спосіб вибула з його володіння, через що печаткою могла б протиправно скористатися інша особа. З`ясування відповідних питань і оцінка пов`язаних з ними доказів має істотне значення для вирішення такого спору, оскільки це дозволило б з максимально можливим за даних обставин ступенем достовірності ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних господарських операцій (тобто чи співпадає така особа з відповідачем у даній справі, чи ні).

Враховуючи вищевикладені правові позиції Верховного Суду, колегія суддів відхиляє доводи апелянта, що товарно-транспортні накладні не є належним доказом у справі, оскільки підписані з боку скаржника невстановленою особою, не містять відомостей щодо посади та прізвища підписанта, з огляду на наявність відбитку печатки відповідача на документах та відсутності в матеріалах справи доказів втрати чи викрадення печатки у відповідача, чи вибуття її з володіння останнього у зв`язку з чим печаткою могла б протиправно скористатися інша особа.

Відсутність у товарно-транспортних та видаткових накладних прізвища та ініціалів осіб, які отримували товар за видатковими накладними, за наявності їх підписів у видаткових та товарно-транспортних накладних, які засвідчені відтиском печатки самої юридичної особи, не може свідчить про те, що така особа є не уповноваженою або ж такі товарно-транспортні накладні є неналежними доказами у справі. Відтиск печатки на видаткових та товарно-транспортних накладних є свідченням Концерну «Військторгсервіс», в особі філії «Східна» як юридичної особи, у здійсненні господарських операціях за цими видатковими та товарно-транспортними накладними.

При цьому, всі видаткові накладні та товарно-транспортні накладні містять обов`язкові реквізити, такі як дата їх складання; назва підприємства, від імені якого складено документ і якому здійснюється поставка за видатковими накладними; зміст та обсяг господарських операцій, одиниця виміру господарських операцій; особисті підписи уповноважених осіб сторін (підписи яких були засвідчені відтиском печатки товариств).

Суд апеляційної інстанції враховує твердження апелянта, що наданий позивачем акт звірки взаємних розрахунків не доводить факту заборгованості відповідача, а є лише суб`єктивним твердженням щодо суми заборгованості.

Водночас колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що акт звірки розрахунків є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств і має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку господарських операцій обома сторонами правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій. Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб.

Тобто, в даному випадку здійснено оцінку вказаного акту саме в сукупності з іншими доказами, тобто з листами замовленнями, видатковими накладними, товарно-транспортними накладними, платіжними дорученнями, згідно з якими відповідачем здійснювалась часткова оплата поставленого товару.

Зазначене вище спростовує також доводи скаржника про неврахування судом першої інстанції в даній справі висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 19.04.2018 у справі №905/1198/17, від 05.03.2019 у справі №910/1389/18, у справах №916/1727/17, №916/1730/18, оскільки суд, оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про те, що наведеними документами підтверджується факт отримання відповідачем товару за вищевказаними накладними.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про стягнення з Концерну «Військторгсервіс» заборгованості у розмірі 98633,76 грн.

Враховуючи вищенаведене, доводи апелянта щодо неповного дослідження судом обставин справи не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції та, на переконання колегії суддів, є такими, що зводяться до переоцінки доказів, які стали підставою для встановлення судом відповідних обставин у справі №910/4297/21.

Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи апелянтів, викладені в апеляційних скаргах, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 07.07.2021 у справі №910/4297/21 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга Концерну «Військторгсервіс» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 282 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції має містити новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Статтею 123 ГПК України унормовано, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

У відповідності до статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено ст. 16 ГПК України.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

За змістом наведених законодавчих приписів необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Як вбачається з матеріалів справи, в порядку та строки, визначені вказаною нормою, позивачем було подано клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, а саме складання відзиву на апеляційну скаргу до Північного апеляційного господарського суду у розмірі 2500,00 грн, до якого долучені копії квитанції № 3 від 06.10.2021, акт № 3 виконаних робіт згідно договору № 9 від 23.04.2021 та розрахунок витрат на правову допомогу ФОП «Артьомова І.І.» згідно з договором про надання правової допомоги № 9 від 23.04.2021.

Також в матеріалах справи наявні копії: договору про надання правової допомоги № 9 від 23.04.2021 між адвокатом Примак Оленою Миколаївною (далі - виконавець) та ФОП «Артьомова І.І.» (далі - замовник); ордеру на надання правничої допомоги серії АР № 1072198 від 06.10.2021, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЗП №002302 (адвокат Примак О.М.).

Оцінивши надані позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат на правову допомогу, колегія суддів дійшла висновку про задоволення клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, виходячи з наступного.

Як вбачається з укладеного між адвокатом Примак О.М. та ФОП «Артьомова І.І.» договору про надання правової допомоги, замовник доручає, а виконавець зобов`язується надати замовнику у відповідності до умов договору правову допомогу з юридичних питань, які цікавлять замовника, а замовник зі свого боку зобов`язаний прийняти вказані послуги та своєчасно оплатити їх; замовник звертається до виконавця за юридичною допомогою з питання надання правової допомоги стосовно стягнення заборгованості за договором поставки та інші судові процеси, які пов`язані з ФОП «Артьомова І.І.».

Вищевказаними доказами та наявними матеріалами справи підтверджується надання адвокатом Примак О.М. позивачеві послуг з професійної правничої допомоги у погодженому між адвокатом та клієнтом розмірі 2500,00 грн.

При цьому, колегія суддів зазначає, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 ГПК України).

Відповідна правова позиція викладена у постановах об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18, а також у додатковій постанові Верховного Суду від 04.03.2020 у справі №914/633/18, які в силу ч. 4 ст. 236 ГПК України підлягають врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд апеляційної інстанції вважає, що розмір заявлених витрат є розумним та виправданим, адже відповідає часу, витраченому адвокатом на виконання робіт, що були необхідними в даній справі для представництва інтересів позивача в суді апеляційної інстанції.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що заявником при зверненні до суду з клопотанням про покладення судових витрат на професійну правничу допомогу на відповідача було дотримано вимог ст.ст. 123, 124, 126, 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Концерну «Військторгсервіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.07.2021 у справі №910/4297/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.07.2021 у справі №910/4297/21 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 07.07.2021 у справі №910/4297/21.

4. Стягнути з Концерну «Військторгсервіс» (03151, місто Київ, вулиця Молодогвардійська, будинок 28-А, ідентифікаційний код 33689922) на користь Фізичної особи-підприємця Артьомової Ірини Іванівни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 2500 (дві тисячі п`ятсот) грн 00 коп. судових витрат, понесених у зв`язку з наданням професійної правничої допомоги адвокатом в суді апеляційної інстанції.

5. Матеріали справи № 910/4297/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді М.Г. Чорногуз

О.В. Агрикова