ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2021м. ДніпроСправа № 904/7137/21

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Фещенко Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Головахи К.К.

та представників:

від позивача: Солнцев А.Ю.;

Смірнов А.А.;

від відповідача: Гущина М.С.;

від третьої особи - 1: Кальченко В.М.;

від третьої особи - 2: Гущина М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Науково-виробниче об`єднання "Созидатель" (м. Дніпро)

до Виконавчого комітету Дніпровської міської ради (м. Дніпро)

за участю третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Департаменту економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради (м. Дніпро)

та за участю третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Дніпровської міської ради (м. Дніпро)

про визнання договору-зобов`язання № 2/65 від 21.02.2008 недійсним

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Науково-виробниче об`єднання "Созидатель" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просить суд визнати договір-зобов`язання № 2/65 від 21.02.2008, укладений між Приватним акціонерним товариством "Науково-виробниче об`єднання "Созидатель" та Виконавчим комітетом Дніпровської міської ради (далі - відповідач) - недійсним.

Також позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним:

- 21.02.2008 між позивачем та відповідачем було укладено договір-зобов`язання № 2/65, у пункті 1.1. якого зазначено, що відселення будівельного майданчика відбулося у зв`язку з відведенням земельної ділянки для проектування будівництва багатофункціонального комплексу громадського призначення по вулиці Виконкомівській в районі будинків № 22-24. В подальшому земельна ділянка, зазначена у пункті 1.1. договору, була відведена позивачу для проектування та будівництва, як замовнику будівництва;

- умови договору-зобов`язання № 2/65 від 21.02.2008 пов`язують здійснення розрахунків між позивачем та відповідачем із прийняттям відповідного рішення Виконкомом (відповідачем) та направленим на передачу від позивача відповідачу майна (квартир відповідної площі або грошових коштів), належних позивачу, як замовнику будівництва;

- відповідно до листа Управління комунальної власності Дніпровської міської ради №4/6-42 від 13.02.2008 зазначено, що Дніпропетровською міською радою було виділено для відселення квартири мешканцям будинків по вулиці Чкалова, 2. Укладання договору-зобов`язання № 2/65 від 21.02.2008 було спрямоване на отримання відповідачем від позивача (який був в наступному забудовником земельної ділянки, на якій розташовувались будинки, з яких було відселено мешканців) компенсації саме цих витрат відповідача (щодо відселення мешканців);

- чинне законодавство не містить норм, які б зазначали, що обов`язок органів місцевого самоврядування по відселенню має виконуватись за рахунок замовника будівництва або будь-хто має компенсувати ці витрати органу місцевого самоврядування;

- укладення договору-зобов`язання № 2/65 від 21.02.2008 порушує публічний порядок і його вчинення суперечить інтересам суспільства, оскільки він спрямований (в розумінні частини 1 статті 228 Цивільного кодексу України) на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищені пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним;

- з огляду на зміни в законодавстві позивач (як замовник будівництва) був змушений укласти ще один договір, а саме договір № 254/3 про внесок на розвиток соціальної інженерно-транспортної інфраструктури міста Дніпропетровська від 29.10.2009, який передбачає оплатуу місцевий бюджет грошових коштів. Грошові зобов`язання за цим договором виконані в повному обсязі з переплатою за рахунок вартості інженерних мереж. Таким чином, на позивача (як на замовника будівництва) було покладено подвійне матеріальне зобов`язання за двома договорами, а саме: договором-зобов`язанням № 2/65 від 21.02.2008; договором № 254/3 про внесок на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Дніпропетровська від 29.10.2009;

- умови договору-зобов`язання № 2/65 від 21.02.2008 пов`язують здійснення розрахунків із прийняттям відповідного рішення Виконкомом (відповідачем). На теперішній час рішення Виконкому Дніпровської міської ради щодо розрахунків (згідно з пунктом 2.2. договору-зобов`язання № 2/65 від 21.02.2008) не прийнято, оскільки з моменту набрання чинності Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" № 3038-VI від 17.02.2011 відповідач був обізнаний, що прийняття будь-яких рішень щодо передачі активів (у тому числі площ прийнятих в експлуатацію об`єктів містобудування, як це передбачено договором-зобов`язання № 2/65 від 21.02.2008) буде суперечити нормам пункту 7 Прикінцевих положень вказаного закону. З огляду на вищенаведене виконання договору-зобов`язання № 2/65 21.02.2008 є неможливим у зв`язку з: відсутністю відповідного рішення Виконкому Дніпровської міської ради щодо розрахунків згідно з пунктом 2.2. та пунктом 2.4. договору; неможливістю прийняття відповідного рішення відповідачем у зв`язку з його протиріччям нормам закону.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 11.08.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, її розгляд призначено у підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження на 08.09.2021.

У підготовче засідання 08.09.2021 з`явились представники позивача та відповідача.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи відзиву на позовну заяву, у підготовчому засіданні 08.09.2021 протокольно оголошено перерву до 17.09.2021.

Від відповідача засобами електронного зв`язку надійшов відзив на позовну заяву (вх. суду № 45141/21 від 17.09.2021), в якому він просить суд поновити строк для подання відзиву на позовну заяву та відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на таке:

- у провадженні Центрального апеляційного господарського суду знаходиться справа №904/7090/20 за позовом Виконавчого комітету Дніпровської міської ради до Приватного акціонерного товариства "Науково-виробниче об`єднання "Созидатель" щодо стягнення заборгованості за договором-зобов`язання № 2/65 від 21.02.2008 на суму 969 587 грн. 20 коп., остаточне формування правової позиції та підстав заперечень проти позову у справі №904/7137/21, зокрема, залежало і від результату розгляду справи № 904/7090/20, у зв`язку з чим відповідач просить суд продовжити строк подання відзиву на позовну заяву;

- рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 26.04.2021 у справі №904/7090/20 позов Виконавчого комітету Дніпровської міської ради щодо стягнення заборгованості за договором зобов`язання задоволено; постановою Центрального апеляційного господарського суду від 15.09.2021 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Науково-виробниче об`єднання "Созидатель" залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.04.2021 залишено без змін;

- рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 26.04.2021 у справі №904/7090/20 встановленою та доведеною є обставина добровільності взятих зобов`язань учасниками договору № 2/65 від 21.02.2008, а також їх відповідність вимогам розумності та справедливості;

- договір-зобов`язання № 2/65 від 21.02.2008 є укладеним, сторони вказаного договору діяли вільно та "замовник" погодився здійснити відповідне відшкодування "виконкому" витрат саме шляхом передачі квартир. Земельна ділянка, на якій здійснено будівництво відповідачем, перебувала у нього в користуванні на умовах оренди та будівництво на ній розпочато 01.12.2010, тобто будівництво розпочато відповідачем після укладення договору;

- при кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо;

- позивачем не враховано правову конструкцію для звернення до суду щодо визнання недійсним договору-зобов`язання саме на підставі частини 2 статті 228 Цивільного кодексу України і безпідставно заявлено позовні вимоги з цих підстав. При цьому докази порушення публічного порядку під час укладання договору-зобов`язання № 2/65 від 21.02.2008;

- відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства, має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочнну, посилання позивача на зміну законодавства, як на підставу відповідного договору-зобов`язання недійсним є такими, що не підлягають врахуванню при розгляді спору та безпідставними;

- відповідач вважає, що всі доводи та міркування, які викладені позивачем у позовній заяві є лише формальними міркуваннями, а позовна заява подана зметою ухилення замовника будівництва від його законного обов`язку сплатити кошти за договором-зобов`язання та таким чином ухилитись від належною виконання зобов`язання.

Від позивача надійшло клопотання про залучення до участі у справі третіх осіб (вх. суду № 45214/21 від 17.09.2021), в якому він просить суд залучити до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради та Дніпровську міську раду. Обґрунтовуючи вказане клопотання позивач посилається на таке:

- визнання недійсним договору-зобов`язання № 2/65 від 21.02.2008 може вплинути на права та обов`язки Департаменту економіки, фінансів та міської бюджету Дніпровської міської ради та Дніпровської міської ради з огляду на те, що в позовній заяві, на позивача (як на замовника будівництва) було покладено подвійне матеріальне зобов`язання за двома договорами, а саме: договором - зобов`язанням № 2/65 від 21.02.2008 та договором № 254/3 про внесок на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Дніпропетровська від 29.10.2009;

- договір про внесок на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Дніпропетровська № 254/3 від 29.10.2009 укладено між Управлінням економіки Дніпропетровської міської ради та позивачем;

- правонаступником Управління економіки Дніпропетровської міської ради на підставі рішення Дніпровської міської ради № 41/42 є Фінансово-економічний департамент Дніпропетровської міської ради, який було припинено, у зв`язку із реорганізацією (дата запису: 27.06.2017, номер запису: 3051329, підстава: рішення щодо реорганізації);

- відповідно до пункту 1.1 Положення про департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради, затвердженого рішенням Дніпровської міської ради №80/4 від 24.02.2021: "Департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради (далі - департамент) утворено згідно з рішенням міської ради № 7/3 від 16.03.2016 "Про затвердження структури Дніпропетровської міської ради та її виконавчих органів, граничної чисельності працівників міської ради та її виконавчих органів", зі змінами, є виконавчим органом Дніпровської міської ради і правонаступником прав та обов`язків (у тому числі майнових, фінансових, немайнових і корпоративних) фінансово-економічного департаменту Дніпропетровської міської ради";

- умовами оспорюваного договору (пунктом 2.2) передбачено, що право власності на квартири, вказані в пункті 2.1 договору, реєструються за територіальною громадою в особі Дніпропетровської міської ради. Рішенням 13-ї чергової сесії Дніпропетровської ради від 07.09.2016 Дніпропетровську міську раду було перейменовано на Дніпровську міську раду. Таким чином, визнання недійсним договору-зобов`язання № 2/65 від 21.02.2008 може вплинути на права та обов`язки Дніпровської міської ради.

У підготовче засідання 17.09.2021 з`явилися представники позивача та відповідача.

У вказаному засіданні представник позивача просив суд задовольнити клопотання про залучення до участі у справі третіх осіб, проти якого відповідач не заперечував.

За результатами розгляду вказаного клопотання ухвалою суду від 17.09.2021 залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради та Дніпровську міську раду.

Враховуючи вказане, у підготовчому засіданні 17.09.2021 протокольно оголошено перерву до 29.09.2021.

Від відповідача надійшла заява (вх. суду № 45787/21 від 21.09.2021), в якій він просить суд долучити до матеріалів справи докази надсилання відзиву на позовну заяву всім учасникам справи.

Від третьої особи-1 надійшли письмові пояснення (вх. суду № 47132/21 від 29.09.2021), в яких вона просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на таке:

- між виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради та АТ "НВО "Созидатель" укладено договір-зобов`язання № 2/65 від 21.02.2008, у зв`язку з необхідністю компенсації замовником витрат виконкому по відселенню з будівельного майданчика, у зв`язку відведенням земельної ділянки для проектування та будівництва багатофункціонального комплексу громадського призначення по вулиці Виконкомівській, в районі будинків №№ 22-24 (II черга будівництва);

- пунктом 2.1. договору визначено, що АТ "НВО "Созидатель" зобов`язується передати виконкому 84,4 кв. м житла у багатофункціональному комплексі громадського призначення, зазначеного в пункті 1.1., в рахунок компенсації витрат виконкому по відселенню з будівельного майданчика;

- пунктом 3.2. договору-зобов`язання встановлено, що у випадку порушення АТ "НВО "Созидатель" розділу 2 договору, виконком залишає за собою право вирішувати питання прийняття об`єкта в експлуатацію і підключення його до мереж міста, а також затребувати вартість житла, зазначеного пунктом 2.1. договору, в судовому порядку за ціною, що склалася на момент здачі об`єкта в експлуатацію. Відповідно до сертифікату № ІУ 82 зазначений об`єкт введено з експлуатацію Державною архітектурно-будівельною інспекцією України у квітні 2019 року;

- на теперішній час умови договору-зобов`язання № 2/65 від 21.02.2008 № 2/65 АТ "НВО "Созидатель" не виконані;

- між Дніпровською міською радою, в особі фінансово-економічного департаменту Дніпропетровської міської ради (правонаступник - Департамент), та АТ "НВО "Созидатель" (ПАТ "НВО "Созидатель") укладено договір про внесок на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Дніпра № 254/3 від 29.10.2009 та додаткова угода до нього № 1 від 20.01.2015 у зв`язку із будівництвом багатофункціонального комплексу громадського призначення (II черга будівництва), за адресою: вулиця Виконкомівська в районі буд. №№ 22-24, у сумі 3 031 318 грн. 87 коп. Для остаточного розрахунку величини пайової участі по вищезазначеному об`єкту, у зв`язку із введенням його в експлуатацію, АТ "НВО "Созидатель" листом вх. № 11/2073 від 21.12.2018 надало до Департаменту технічний паспорт виготовлений станом на 11.12.2018. Величина пайової участі по фактичним площам складає 2 054 284 грн. 27 коп.;

- умови договору № 254/3 від 29.10.2009 та додаткової угоди № 1 від 20.01.2015 не виконано;

- згідно з Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 335 від 06.12.2018 "Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами" вартість 1 кв. м для Дніпропетровського регіону - 11 488 грн., тобто, на момент введення в експлуатацію зазначеного об`єкта (квітень 2019 року) вартість житла площею 84,4 кв. м складала: 84,4 х 11488 = 969 587 грн. 20 коп., тому АТ "НВО "Созидатель" необхідно сплатити кошти пайової участі за договором-зобов`язанням №2/65 від 21.02.2008 у сумі 969 587 грн. 20 коп.;

- договір-зобов`язання № 2/65 від 21.02.2008 безпосередньо пов`язаний з об`єктом нерухомого майна, який знаходиться за адресою: вул. Виконкомівська в районі буд. № 22-24, з фактом введення його в експлуатацію.

- АТ "НВО "Созидатель" необхідно було належно виконати умови договору-зобов`язання № 2/65 від 21.02.2008 тапередати виконкому 84,4 кв. м житла у багатофункціональному комплексі громадського призначення (II черга будівництва) по вулиці Виконкомівській 24, зазначеного в пункті 1.1., в рахунок компенсації витрат виконкому по відселенню з будівельного майданчика;

- до цього часу відповідачем не передано виконкому 84,4 кв. м житла у багатофункціональному комплексі громадського призначення (II черга) по вулиці Виконкомівській в районі буд. № 22-24. Кошти, визначені у пункті 2.4. договору-зобов`язання № 2/65 від 21.02.2008, також не сплачені. Відповідачем порушено істотні умови договору-зобов`язання № 2/65 від 21.02.2008, а саме: не дотримано термін виконання договірних зобов`язань.

У підготовче засідання 29.09.2021 з`явилися представники позивача, відповідача, третьої особи-1 та третьої особи-2.

Враховуючи, що встановлений Господарським процесуальним кодексом шістдесятиденний строк проведення підготовчого провадження закінчується 11.10.2021, з метою надання можливості сторонам скористатися процесуальними правами, визначеними статтями 42 та 46 Господарського процесуального кодексу України, та з метою дотримання принципів господарського судочинства, а саме: рівності усіх учасників перед законом і судом та змагальності, а також для належної підготовки справи для розгляду по суті, суд вважав за необхідне продовжити строк проведення підготовчого провадження на 30 днів.

Отже, ухвалою суду від 29.09.2021 строк проведення підготовчого провадження було продовжено на 30 днів, а сам е: по 30.11.2021 включно; у підготовчому засіданні 29.09.2021 протокольно оголошено перерву до 12.10.2021.

Від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву (вх. суду № 48614/21 від 07.10.2021), в якій позивач просив суд задовольнити позовні вимоги, посилаючи додатково на таке:

- позивач не заперечує того факту, що оспорюваний договір було укладено добровільно, що було підтверджено рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 26.04.2021 у справі № 904/7090/20, але вказує на те, що умови договору 2/65 від 21.02.2008 суперечать нормативно-правовим актам, які були чинні на момент укладання договору, а також вимогам розумності та справедливості;

- у листі Управління комунальної власності Дніпровської міської ради №4/6-42 від 13.02.2008 зазначено, що Дніпропетровською міською радою, у зв`язку із знесенням будинку по вул. Чкалова, 2, мешканцям було виділено для відселення квартири. Укладання договору-зобов`язання № 2/65 від 21.02.2008 було спрямоване на отримання відповідачем від позивача (який був у наступному забудовником земельної ділянки, на якій розташовувались будинки, з яких було відселено мешканців) компенсації саме цих витрат відповідача (щодо відселення мешканців);

- позивач зазначає, що відселяючи мешканців будинків по вул. Чкалова, 2 у м. Дніпро та надаючи їм інше приміщення для проживання, відповідач виконував обов`язки, покладені на нього законом як на суб`єкта владних повноважень. Чинне законодавство не містить норм, які б пов`язували виконання обов`язку органів місцевого самоврядування по відселенню мешканців з обов`язком будь-якої особи компенсувати витрати на таке відселення;

- відсутній будь-який нормативно-правовий акт, в тому числі і регуляторний акт органу місцевого самоврядування, який надавав би право укладати відповідачу договори, угоди, подібні за змістом до оспорюваного договору. Таким чином, укладаючи договір відповідач не діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

- на теперішній час (04.10.2021) рішення Виконкому Дніпровської міської ради щодо розрахунків (згідно з пунктом 2.2. договору-зобов`язання № 2/65 від 21.02.2008) не прийнято та не може бути прийнято, оскільки з моменту набрання чинності Закону України № 3038-VI від 17.02.2011 "Про регулювання містобудівної діяльності" відповідач був обізнаний, що прийняття будь-яких рішень щодо передачі активів (в тому числі площ, прийнятих в експлуатацію об`єктів містобудування, як це передбачено договором-зобов`язанням № 2/65 від 21.02.2008) буде суперечити нормам пункту 7 Прикінцевих положень вказаного Закону. Таким чином, виконання договору-зобов`язання № 2/65 від 21.02.2008 є неможливим у зв`язку з: 1) відсутністю відповідного рішення Виконкому Дніпровської міської ради щодо розрахунків згідно з пунктом 2.2. та пунктом 2.4. договору; 2) неможливістю прийняття відповідного рішення відповідачем, у зв`язку з його протиріччям нормам Закону.

- позивач звернувся до відповідача з пропозицією про внесення змін до договору (лист позивача вих. № 0336-2021 від 24.06.2021), яка отримана відповідачем - 24.06.2021. Відповідь щодо результатів розгляду пропозиції позивача від відповідача не надійшла;

- договір-зобов`язання № 2/65 від 21.02.2008 має бути визнаний судом недійсним, у зв`язку із тим, що позивач (як сторона договору) заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, а саме: зміст правочину суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (згідно з частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України). Зокрема, договір суперечить наступним нормам: 1) статтям 111, 112 Житлового кодексу України, якими передбачено, що відселення мешканців жилих приміщень проводиться органами місцевого самоврядування; 2) частині 7 статті 40 Закону України № 3038-VI від 17.02.2011 "Про регулюванні містобудівної діяльності", згідно з якою: "Органам місцевого самоврядування забороняється вимагати від замовника будівництва надання будь-яких послуг, у тому числі здійснень будівництва об`єктів та передачі матеріальних або нематеріальних активів (зокрема житлових та нежитлових приміщень, у тому числі шляхом їх викупу), крім пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, передбаченої цією статтею, а також крім випадків визначених частиною п`ятою статті 30 цього закону";

3) пункту 7 Прикінцевих положень Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", згідно з яким: "Будь-які рішення органів місцевого самоврядування про наданні замовником будівництва будь-яких послуг, передачу активів у будь-якій формі (матеріальній чи нематеріальній), передачу частини (відсоткової частки) площ прийнятих в експлуатацію об`єктів містобудування, крім пайової участі відповідно до цього закону, прийняті до набрання чинності цим законом, підлягають приведенню у відповідність із цим законом";

4) частині 2 статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, ще передбачені Конституцією та законами України.

У підготовче засідання 12.10.2021 з`явилися представники відповідача, третьої особи-1 та третьої особи-2, представник позивача у вказане засідання не з`явився, при цьому, про день, час та місце підготовчого засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить участь його представника у підготовчому засіданні 29.09.2021, а також підпис представника позивача на повідомленні про відкладення розгляду справи (а.с. 120).

Судом відзначено, що позивачем подана відповідь на відзив на позовну заяву лише 07.10.2021, у зв`язку з чим строк на подання заперечень на вказану відповідь на відзив не закінчився.

Враховуючи вказане, ухвалою суду від 12.10.2021 підготовче засідання було відкладено на 04.11.2021.

У підготовче засідання 04.11.2021 з`явилися представники позивача, відповідача, третьої особи-1 та третьої особи-2.

У підготовчому засіданні 04.11.2021 судом, відповідно до вимог статті 182 Господарського процесуального кодексу України, були здійснені всі дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Враховуючи вказане, ухвалою суду від 04.11.2021 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 01.12.2021.

У судове засідання 01.12.2021 з`явилися представники позивача, відповідача та третіх осіб-1,2.

У судовому засіданні 01.12.2021 протокольно оголошувалась перерва з 15:00 до 15:30.

У судовому засіданні 01.12.2021 представником позивача було подано клопотання про долучення додаткових доказів.

У судовому засіданні 01.12.2021 представник позивача виклав зміст позовних вимог, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, а також поданих у підготовчому провадженні заявах по суті справи та поясненнях.

У судовому засіданні 01.12.2021 представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву.

Представники третіх осіб просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Судом враховано, що всіма учасниками судового процесу висловлена своя правова позиція у даному спорі.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки до судового засідання та подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

З приводу долучення до матеріалів додаткових доказів з порушенням строку а також на стадії розгляду справи по суті суд зазначає таке.

В даному випадку, суд керується завданням господарського судочинства, яким є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

При цьому, під час розгляду справи суд зобов`язаний забезпечити повне, всебічне та об`єктивне з`ясування обставин справи, оскільки обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Таким чином, під час прийняття рішення у даній справі судом було враховано та надано оцінку всім наявним в матеріалах справи на час прийняття рішення у справі доказам та поясненням.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

У судовому засіданні 01.12.2021 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та третіх осіб-1,2,

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з наявністю підстав для визнання договору недійсним.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, 21.02.2008 між Акціонерним товариством закритого типу "Науково-виробниче об`єднання "Созидатель", яке в подальшому змінило своє найменування на Приватне акціонерне товариство "Науково-виробниче об`єднання "Созидатель" (далі - замовник, позивач) та Виконавчим комітетом Дніпровської міської ради (далі - виконком, відповідач) було укладено договір-зобов`язання № 2/65 (далі - договір, а.с.20), предметом якого є компенсація замовником витрат виконкому по відселенню з будівельного майданчика, у зв`язку з відведенням земельної ділянки для проектування та будівництва багатофункціонального комплексу громадського призначення по вул. Виконкомівській, в районі будинків №№ 22-24 (ІІ черга будівництва).

У пункті 5.1. договору сторони погодили що договір вступає в силу з моменту прийняття рішення про надання земельної ділянки замовнику для будівництва об`єкта і діє до повного його виконання.

Згідно з пунктом 2.1. договору, замовник зобов`язується передати Виконкому 84,4 м2 житла у багатофункціональному комплексі громадського призначення, зазначеного в пункті 1.1. в рахунок компенсації витрат виконкому по відселенню з будівельного майданчика.

Розрахунки, передбачені в пункті 2.1. договору здійснюються шляхом визначення у відповідному рішенні виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, виключно на підставі цього договору, права власності на квартири, вказані в пункті 2.1. договору, за територіальною громадою міста, в особі Дніпропетровської міської ради. Замовник зобов`язується замовити за власний рахунок, отримати та передати Виконкому по одному примірнику технічного паспорту на кожну квартиру, що вказана у пункті 2.1 цього договору. (пункт 2.2. договору).

У пункті 2.3. договору сторони визначили, що передача житла здійснюється квартирами з додержанням їх цілісності за погодженням з Виконкомом розміру, етажності, технічного стану.

Відповідно до умов пункту 2.4. договору, кінцевий розрахунок по цьому договору-зобов`язанню проводиться виходячи з загальної площі квартир, затвердженої рішенням виконкому міської ради, що затверджує акт введення в експлуатацію об`єкта, зазначеного в пункті 1.1. Якщо площа квартир, що передаються менша за передбачену кінцевим розрахунком, то вона за згодою Виконкому може бути включена до розрахунку зобов`язань по наступному об`єкту, або відшкодована грошовими коштами, виходячи із опосередкованої вартості 1 кв. м спорудження житла для Дніпропетровського регіону, що визначається наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України щокварталу, згідно розрахунків попереднього кварталу та зонального коефіцієнту розміщення об`єкта.

Замовник несе відповідальність за достовірність наданих ним даних для розрахунку обов`язкового внеску на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Дніпропетровська (пункт 3.1. договору).

Відповідно до пункту 3.2. договору, у випадку порушення замовником розділу 2 договору, Виконком залишає за собою право вирішувати питання прийняття об`єкта в експлуатацію і підключення його до мереж міста, а також затребувати вартість житла, зазначеного в пункті 2.1. договору в порядку за ціною, що склалася на момент здачі об`єкта в експлуатацію.

Як убачається з матеріалів справи, в подальшому - 29.10.2009 між Дніпровською міською радою, в особі фінансово-економічного департаменту Дніпропетровської міської ради (правонаступник департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради), та АТ "НВО "Созидатель" укладено договір про внесок на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Дніпра від № 254/3 та додаткова угода до нього від 20.01.2015 № 1, у зв`язку із будівництвом багатофункціонального комплексу громадського призначення (2-га черга будівництва), за адресою: вул. Виконкомівська в районі буд. №№ 22-24, в сумі: 3 031 318 грн. 87 коп. (а.с.21-25).

Так, позивач звернувся із позовом та просить суд визнати недійсним договір-зобов`язання № 2/65 від 21.02.2008, посилаючись на те, що чинне законодавство не містить норм, які б зазначали, що обов`язок органів місцевого самоврядування по відселенню має виконуватись за рахунок замовника будівництва або будь-хто має компенсувати ці витрати органу місцевого самоврядування. Крім того, укладення договору-зобов`язання № 2/65 від 21.02.2008 порушує публічний порядок і його вчинення суперечить інтересам суспільства, оскільки він спрямований (в розумінні частини 1 статті 228 Цивільного кодексу України) на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищені пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Більше того, на думку позивача, з огляду на зміни в законодавстві позивач (як замовник будівництва) був змушений укласти ще один договір, а саме договір № 254/3 про внесок на розвиток соціальної інженерно-транспортної інфраструктури міста Дніпропетровська від 29.10.2009, який передбачає оплатуу місцевий бюджет грошових коштів. Грошові зобов`язання за цим договором виконані в повному обсязі з переплатою за рахунок вартості інженерних мереж. Таким чином, на позивача (як на замовника будівництва) було покладено подвійне матеріальне зобов`язання за двома договорами, а саме: договором-зобов`язанням № 2/65 від 21.02.2008; договором № 254/3 про внесок на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Дніпропетровська від 29.10.2009. Як зазначає позивач, умови договору-зобов`язання № 2/65 від 21.02.2008 пов`язують здійснення розрахунків із прийняттям відповідного рішення Виконкомом (відповідачем). На теперішній час рішення Виконкому Дніпровської міської ради щодо розрахунків (згідно з пунктом 2.2. договору-зобов`язання № 2/65 від 21.02.2008) не прийнято, оскільки з моменту набрання чинності Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" № 3038-VI від 17.02.2011 відповідач був обізнаний, що прийняття будь-яких рішень щодо передачі активів (у тому числі площ прийнятих в експлуатацію об`єктів містобудування, як це передбачено договором-зобов`язання № 2/65 від 21.02.2008) буде суперечити нормам пункту 7 Прикінцевих положень вказаного закону. З огляду на вищенаведене виконання договору-зобов`язання № 2/65 21.02.2008 є неможливим у зв`язку з: відсутністю відповідного рішення Виконкому Дніпровської міської ради щодо розрахунків згідно з пунктом 2.2. та пунктом 2.4. договору; неможливістю прийняття відповідного рішення відповідачем у зв`язку з його протиріччям нормам закону.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Згідно з частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Стаття 627 Цивільного кодексу України передбачає, що відповідно до статті 6 кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Визнання договору недійсним є одним із способів захисту, який застосовується судом у випадках та порядку, визначеному цивільним законодавством.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України унормовано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Станом на час укладення між сторонами договору-зобов`язання від 21.02.2008 № 2/65 правові та організаційні основи планування, забудови та іншого використання територій встановлювалися Законом України "Про планування і забудову територій" № 1699-ІІІ від 20.04.2000, в якому на той час були відсутні норми щодо здійснення замовником пайового внеску на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту.

Закон України "Про планування і забудову територій" було доповнено статтею 27-1, якою встановлено підстави та порядок здійснення замовником пайового внеску на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту лише Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву" від 16.09.2008 № 509-VI.

Зокрема, статтею 27-1 Закон України "Про планування і забудову територій" були встановлені граничні розміри пайової участі (внеску) на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів, який для житлових будинків не міг перевищувати 5 відсотків загальної вартості будівництва об`єкта містобудування та згодом був зменшений до 4 відсотків.

12.03.2011 набув чинності Закон України № 3038-VI "Про регулювання містобудівної діяльності", внаслідок чого втратив чинність Закон України "Про планування і забудову територій".

Частинами 2, 3, 5, 6 статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", встановлено що замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. При цьому не враховуються витрати на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій.

У разі якщо загальна кошторисна вартість будівництва об`єкта не визначена згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами, вона визначається на основі встановлених органом місцевого самоврядування нормативів для одиниці створеної потужності.

Встановлений органом місцевого самоврядування для замовника розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не може перевищувати граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту з урахуванням інших передбачених законом відрахувань не може перевищувати: 1) 10 відсотків загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта - для нежитлових будівель та споруд; 2) 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта - для житлових будинків.

Відповідно до пункту 7 Прикінцевих положень Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", якщо договором про пайову участь, який укладений до набрання чинності цим Законом, передбачена сплата пайової участі замовником будівництва (повністю або частково) в обсягах інших, ніж визначено цим Законом, такий договір підлягає приведенню у відповідність із цим Законом.

Будь-які рішення органів місцевого самоврядування про надання замовником будівництва будь-яких послуг, передачу активів у будь-якій формі (матеріальній чи нематеріальній), передачу частини (відсоткової частки) площ прийнятих в експлуатацію об`єктів містобудування, крім пайової участі відповідно до цього Закону, прийняті до набрання чинності цим Законом, підлягають приведенню у відповідність із цим Законом.

Отже, пунктом 7 Прикінцевих положень Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" передбачено приведення у відповідність до цього Закону лише договорів про пайову участь у випадку встановлення ними сплати пайової участі в інших обсягах ніж визначено цим Законом та приведення у відповідність до цього Закону рішень органів місцевого самоврядування.

Виходячи зі змісту договору-зобов`язання 21.02.2008 № 2/65 та часу його укладення, слід дійти висновку, що він не є договором про пайову участь та укладався не у відповідності до вимог Закону України "Про планування і забудову територій".

Отже, не приведення договору-зобов`язання 21.02.2008 № 2/65 у відповідність до вимог Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" не може бути підставою для визнання його недійсним

З приводу посилання позивача на те, що, відселяючи мешканців будинків по вул. Чкалова. 2 в м. Дніпро та надаючи їм інше благоустроєне жиле приміщення для проживання, Дніпровська міська рада виконували обов`язки, покладені на неї законом, а також на те, що чинне законодавство не містить норм, які б зазначали, що обов`язок органів місцевого самоврядування по відселенню має виконуватись за рахунок замовника будівництва або будь-хто має компенсувати ці витрати органу місцевого самоврядування, суд зазначає таке.

Вказані доводи позивача носять характер оціночних суджень, не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, в зв`язку з чим не підлягають спростуванню і відхиляються як необґрунтовані.

Отже, з приводу правової позиції позивача, наданих ним доказів, а також за результатами їх оцінки судом, слід зазначити наступне.

Відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Суд відзначає, що у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи скористатися заходами правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Крім того, за змістом процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" слід розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Так, інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеного Рішення Конституційного Суду України.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

При цьому позивач самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 78 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Господарський суд наголошує, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 №132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

За результатами аналізу всіх наявних у справі доказів в їх сукупності суд приходить до висновку, що:

- позивачем не доведено належними та допустимими доказами що договір-зобов`язання № 2/65 від 21.02.2008 порушує публічний порядок і його вчинення суперечить інтересам суспільства, оскільки він спрямований (в розумінні частини 1 статті 228 Цивільного кодексу України) на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищеня пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним ;

- докази на підтвердження правомірності вимог про визнання договору-зобов`язання №2/65 від 21.02.2008 недійсним є менш вірогідними, ніж докази надані на їх спростування.

Суд також відзначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 58 рішення Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994, пункт 29).

У рішенні Суду у справі "Трофимчук проти України" від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини також зазначено, що вимога щодо обґрунтованості рішень не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

З урахуванням вказаного, суд відзначає, що інші доводи, міркування сторін, судом розглянуті, але до уваги та врахування при вирішенні даної справи не приймаються, оскільки на результат вирішення спору не впливають.

Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність підстав для визнання договору-зобов`язання № 2/65 від 21.02.2008 недійсним, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 2 270 грн. 00 коп. покладаються на позивача.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Науково-виробниче об`єднання "Созидатель" до Виконавчого комітету Дніпровської міської ради про визнання договору-зобов`язання №2/65 від 21.02.2008 недійсним - відмовити у повному обсязі.

Судові витрати покласти на позивача - Приватне акціонерне товариство "Науково-виробниче об`єднання "Созидатель".

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення, шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 02.12.2021.

Суддя Ю.В. Фещенко