РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.11.2021Справа № 910/13713/21

Суддя Господарського суду міста Києва Демидов В.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДСМАРТСИСТЕМ" (08205, Київська обл., місто Ірпінь, вул. Пушкінська, будинок 60-Л/1, приміщення 1, 08205, Київська обл., м. Ірпінь, а/с -11) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДИМОВЕНТ ЛТД" (04080, місто Київ, вулиця Кирилівська, будинок 60) про стягнення заборгованості у розмірі 672 995,96 грн.

без повідомлення (виклику) сторін,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

20.08.2021 на адресу Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДСМАРТСИСТЕМ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДИМОВЕНТ ЛТД" про стягнення 672 995,96 грн, та була передана 20.08.2021 судді Демидову В.О. відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Відповідно до заявлених позовних вимог позивач просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ДИМОВЕНТ ЛТД" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДСМАРТСИСТЕМ" суму заборгованості за непоставлений товар за договором поставки №1510-2020 від 15.10.2020 у розмірі 672 995,96 грн. з яких: сума основної заборгованості 414 831,00 грн., індекс інфляції 29 038,17 грн., пеня - 222269,02 грн., 3% річних - 6857,77 грн.

Ухвалою суду від 25.08.2021 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДСМАРТСИСТЕМ" - залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали.

Позивачем у строк встановлений ухвалою суду від 25.08.2021, подано заяву про усунення недоліків позовної заяви з додатками.

Ухвалою суду від 20.09.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДСМАРТСИСТЕМ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДИМОВЕНТ ЛТД" про стягнення 672 995,96 грн. за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

01.10.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю "БУДСМАРТСИСТЕМ" звернулось до Господарського суду міста Києва із заявою про забезпечення вказаного позову.

04.10.2021 зазначена заява передана судді Демидову В.О. у відповідності до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду.

Ухвалою суду від 04.10.2021 відмовлено у задоволенні заяви Товариству з обмеженою відповідальністю "БУДСМАРТСИСТЕМ" про забезпечення позову Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДСМАРТСИСТЕМ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДИМОВЕНТ ЛТД" про стягнення заборгованості у розмірі 672 995,96 грн.

Як було зазначено вище, ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.09.2021 у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Запропоновано відповідачу у строк не пізніше п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження подати до суду відзив на позовну заяву, а також всі докази, що підтверджують заперечення проти позову, позивачу запропоновано у строк не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву подати відповідь на відзив, відповідачу надано строк протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив (у разі подання такого) подати заперечення на відповідь на відзив.

Також, відповідача було попереджено, що у разі ненадання ним відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи відповідно до частини другої ст. 178 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Відповідно до інформації, яка була розміщена на офіційному сайті суду: https://ki.arbitr.gov.ua/sud5011/pres-centr/novyny/1168991/ у зв`язку з відсутністю фінансування видатків на оплату послуг з пересилання поштових відправлень Господарським судом міста Києва було зупинено відправку кореспонденції засобами поштового зв`язку.

Ухвалу суду від 20.09.2021 було направлено на адресу учасників справи 07.10.2021, що підтверджується відміткою канцелярії суду на звороті вищевказаної ухвали.

Частиною п`ятою ст. 176 ГПК України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому ст. 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої ст. 120 цього Кодексу.

Відповідно до частини одинадцятої ст. 242 ГПК України, у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Відповідно до частин другої та третьої ст. 120 ГПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Нормами частини четвертої ст. 89 Цивільного кодексу України передбачено, що відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

За приписами частини першої ст. 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Згідно із частиною першою ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного держаного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає (частина сьома ст. 120 ГПК України).

Так, на виконання приписів ГПК України, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи, ухвала від 20.09.2021 про відкриття провадження у справі була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення (№ 340) на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Однак, конверт з ухвалою суду від 20.09.2021, який направлявся на адресу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "ДИМОВЕНТ ЛТД" (04080, місто Київ, вулиця Кирилівська, будинок 60) був повернутий до суду відділенням поштового зв`язку з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Суд зазначає, що повернення відділенням поштового зв`язку до суду поштового конверту з відміткою «за закінченням терміну зберігання» свідчить, що рішення (ухвала) не вручена з причин, які не залежать від суду, який у установленому законодавством порядку вчинив необхідні дії для належного повідомлення відповідача про розгляд справи Господарським судом міста Києва.

Слід зазначити, що у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.03.2019 у справі № 916/2349/17.

Крім того, суд зазначає, що згідно з Законом України «Про доступ до судових рішень» кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Судові рішення, внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Відтак, відповідач мав право та не був позбавлений можливості ознайомитись, з ухвалою про відкриття провадження у справі від 20.09.2021 в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Проте, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не подано відзиву на позов, як і не надано будь-яких доказів на підтвердження своїх заперечень проти заявлених позовних вимог.

Відповідно до частини другої ст. 178 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Аналогічні положення містяться у частині дев`ятій ст. 165 ГПК України.

Частиною першою ст. 252 ГПК України встановлено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Згідно частини восьмої ст. 252 ГПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Частинами першою та другою ст. 161 ГПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позицій у справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів.

З огляду на вказані приписи ГПК України, оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов відповідно до частини першої ст. 251 ГПК України, суд приходить до висновку, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до приписів частини дев`ятої ст. 165 та частини другої ст. 178 ГПК України.

Частиною четвертою ст. 240 ГПК України передбачено, що у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив такі фактичні обставини.

15.10.2020 між Товариства з обмеженою відповідальністю "ДИМОВЕНТ ЛТД" (далі - Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "БУДСМАРТСИСТЕМ" (далі - Покупець) був укладений Договір поставки № 1510-2020 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого, Постачальник зобов`язується передати у власність покупцеві товар, вказаний у специфікації (Додаток №1 до даного Договору) в подальшому іменується «Товар», а покупець зобов`язується прийняти та оплати його.

Найменування (асортимент) кількість та вартість Товару, що поставляється, вказуються у відповідних специфікаціях та у видаткових накладних, які складаються окремо на кожну партію товару та становлять невід`ємну частину даного Договору (п. 1.2. Договору).

Відповідно до п. 2.1 Договору, загальна вартість товару за цим договором зафіксована у Специфікації (Специфікаціях), що є невід`ємною частиною даного договору. Кінцева ціна становить собою вартість партій поставленого товару, що визначена у всіх видаткових накладних до цього Договору.

Згідно п. 2.2 Договору, оплата здійснюється на умовах 100% оплати, після поставки Товару на склад покупця, згідно видаткових накладних протягом п`ятнадцяти банківських днів з дня їх підписання сторонами та поставки Товару.

Розрахунки за Договором здійснюються в національній валюті України - гривні. Розрахунки здійснюються відповідно до умов цього Договору у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника згідно наданого постачальником рахунку-фактури (п.2.3 Договору).

Відповідно до п. 3.1 Договору, термін поставки Товару складає 14 робочих днів, з дня отримання заявки на поставку, якщо в специфікації (Додаток до даного Договору) не вказаний інший термін поставки.

Право власності на Товар та ризик його випадкового знищення або пошкодження переходить з моменту отримання Товару уповноваженим на то представником Покупця, що підтверджується видатковою накладною, підписаною повноважними представниками Сторін (п. 3.2 Договору).

У відповідності до п. 6.2 Договору, за прострочення терміну поставки або додаткової поставки Товару вказаного в специфікації, а також невиконання чи/або неналежне виконання Постачальником обов`язків, передбачених п.п.5.2 та / або 5.5 даного Договору, Постачальник на вимогу Покупця зобов`язаний сплатити штраф в розмірі 0,2% від вартості несвоєчасно поставленого Товару.

Договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення їх печатками та діє до 31.12.2020 р., але в будь-якому випадку до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань.

Відповідно до Специфікації № 1 від 15.10.2020 до договору поставки № 1510-2020 від 15.10.2020, на виконання умов Договору, Сторони погодили такі умови поставки Товару:

- Підставка напольна ф250 /нерж. сталь б=0,5 кількість 28 шт. ціна з ПДВ 473,25 сума з ПДВ 13 251,00;

- Ревізія ф250 /нерж. сталь б=0,5 кількість 56 шт. ціна з ПДВ 474,05 сума з ПДВ 26 546,80;

- Трійник 90 ф250/ф130 /нерж. сталь б=0,5 кількість 28 шт. ціна з ПДВ 356,40 сума з ПДВ 9 979,20;

- Трійник 90 ф250/ф60 /нерж.сталь б=0,5 кількість 212 шт. ціна з ПДВ 312,84 сума з ПДВ 66 322,08;

- Труба ф250 L =1000 /нерж.сталь б=0,5 кількість 590 шт. ціна з ПДВ 333,20 сума з ПДВ 196 588,01;

- Труба ф250 L=500 /нерж. сталь б=0,5 кількість 28 шт. ціна з ПДВ 276,45 сума з ПДВ 7 740,60;

- Труба ф250 L=250 /нерж. сталь б=0,5 кількість 28 шт. ціна з ПДВ 152,95 сума з ПДВ 4 282,62;

- Ущільнювач ф60 кількість 648 шт. ціна з ПДВ 31,50 сума з ПДВ 20 412,00;

- Ущільнювач ф250 кількість 1 192 шт. ціна з ПДВ 39,90 сума з ПДВ 47 560,80;

- Хомут монтажний ф250/нерж. сталь б=0,8 кількість 308 шт. ціна з ПДВ 128,00 сума з ПДВ 39 424,02;

- Закінчення димоходу ф250 650x650 /нерж. сталь б=0,5 кількість 25 шт. ціна з ПДВ 1 153,00 сума з ПДВ 28 825,02;

- Керамзитоблоки 480x480x250 кількість 2 760 шт. ціна з ПДВ 105,00 сума з ПДВ 289 800,00;

- Решітка РВ 2535-1-Ун Люк (----) 200x200(h) кількість 56 шт. ціна з ПДВ 270,00 сума з ПДВ 15 120,00;

- Труба ф250 L=300 /нерж. сталь б=0,5 кількість 28 шт. 137,00 ціна з ПДВ сума з ПДВ 3 836,99, всього на суму 769 688,14 грн.

На виконання умов Договору відповідачем було поставлено товар за наступними видатковими накладними: № 64 від 12.11.2020 на суму 33 600,00 грн; № 68 від 20.11.2020 на суму 127 487,80 грн; № 88 від 11.12.2020 на суму 8066,64 грн; № МТ 000000115 від 18.06.2021 на суму 51 246,24 грн; № МТ 000115/01 від 30.06.2021 на суму 10 136,02 грн; № 342/15 від 14.07.2021 на суму 5068,80 грн. у загальному розмірі 235 605,50 грн.

Позивачем у свою чергу було здійснено оплати за наступними платіжними дорученнями: №370 від 20.04.2021 на суму 100 000,00 грн; №358 від 26.03.2021 на суму 100 000,00 грн; №728 від 17.02.2021 на суму 10 436,50 грн; №333 від 03.02.2021 на суму 200 000,00 грн; № 665 від 04.12.2020 на суму 50 000,00 грн; №648 від 25.11.2020 на суму 40 000,00 грн; №601 від 19.10.2020 на суму 150 000,00 грн на загальну суму 650 436,50 грн.

У підтвердження заборгованості непоставленого товару, позивачем надано акт звірки взаєморозрахунків, відповідно до якого станом на 21.07.2021 заборгованість відповідача перед позивачем становить 414 831,00 грн. Вищевказаний акт підписаний директором зі сторони Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДСМАРТСИСТЕМ", а також директором зі сторони Товариства з обмеженою відповідальністю "ДИМОВЕНТ ЛТД", які скріплені печатками вищевказаних товариств.

Оскільки за договором поставки відповідачем товар не було поставлено у повному обсязі, а також не повернуто грошові кошти передоплати, позивачем 22.07.2021 за вих. № 22/07-2021 направлено на адресу відповідача претензію про повернення грошових коштів однак відповідачем грошові кошти повернуто не було, що стало підставою для звернення до суду із позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ДИМОВЕНТ ЛТД" заборгованості у розмірі 672 995,96 грн. з яких: сума основної заборгованості 414 831,00 грн., індекс інфляції - 29 038,17 грн., пені - 222269,02 грн., 3% річних - 6857,77 грн.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов такого обґрунтованого висновку.

Відповідно до частини першої ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, що кореспондується із положеннями ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина друга ст. 509 ЦК України).

Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Аналогічні положення містяться у ст. 174 ГК України.

Як зазначалось, між сторонами був укладений Договір поставки №1510-2020 від 15.10.2020, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Параграфа 1. Глави 30 ГК України та Глави 54 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у обумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першою статті 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина друга статті 712 ЦК України).

Положеннями ст. 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами частини першої ст. 691 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

В силу вимог частини першої ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною першою ст. 693 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Позивачем було здійснено оплати за наступними платіжними дорученнями: №370 від 20.04.2021 на суму 100 000,00 грн; №358 від 26.03.2021 на суму 100 000,00 грн; №728 від 17.02.2021 на суму 10 436,50 грн; №333 від 03.02.2021 на суму 200 000,00 грн; № 665 від 04.12.2020 на суму 50 000,00 грн; №648 від 25.11.2020 на суму 40 000,00 грн; №601 від 19.10.2020 на суму 150 000,00 грн на загальну суму 650 436,50 грн.

В силу вимог статті 662 ЦК України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

При цьому, відповідно до статті 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідачем було поставлено товар на підставі замовлень, які вказані у наступних видаткових накладних: № 64 від 12.11.2020 на суму 33 600,00 грн, замовлення покупця № МТ000000363 від 16.10.2020; № 68 від 20.11.2020 на суму 127 487,80 грн, замовлення покупця № МТ000000363 від 16.10.2020; № 88 від 11.12.2020 на суму 8066,64 грн, замовлення покупця № МТ000000363 від 16.10.2020; № МТ 000000115 від 18.06.2021 на суму 51 246,24 грн, замовлення покупця № МТ000000363 від 16.10.2020; № МТ 000115/01 від 30.06.2021 на суму 10 136,02 грн, замовлення покупця № МТ000000115 від 16.10.2020; № 342/15 від 14.07.2021 на суму 5068,80 грн, замовлення покупця № МТ000000115 від 18.06.2021 у загальному розмірі 235 605,50 грн, вищевказані накладні підписані та скріплені печатками сторін без зауважень.

Частиною першою ст. 193 ГК України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних вимогах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Так, відповідно до частини першої статті 526 ЦК України, Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначає позивач, ним було здійснено передоплату у розмірі 650 436,50 грн, що підтверджується вищевказаними платіжним дорученням, однак, відповідачем свого зобов`язанням, визначеного Договором виконано не було, товар не посталений, сума попередньої оплати з урахуванням поставленоготовару не повернута.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Частиною першою ст. 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до частини другої статті 614 ЦК України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

За змістом частини другої статті 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Водночас, згідно положень чинного в Україні законодавства, авансом є грошова сума, яку перераховують згідно з договором наперед у рахунок майбутніх розрахунків за товари (роботи, послуги), які мають бути отримані (виконані, надані). Тобто, у разі невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 910/12382/17.

Відповідно до частини другої ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця.

Наведена норма наділяє покупця, як сторону правочину, саме правами, і яке з них сторона реалізує - є виключно її волевиявленням.

Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 27.08.2019 в справі № 911/1958/18 та постанові Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 910/10958/19.

Разом з тим, позивачем надано копію претензії про повернення грошових коштів у 7 - денний строк від 22.07.2021 за вих. № 22/07-2021, яку було направлено на адресу відповідача у підтвердження чого надано копію опису вкладення до цінного листа № трекінгу 491, копію фіскального чеку ПАТ «УКРПОШТА» від 26.07.2021 та копію накладної виданої ПАТ «УКРПОШТА» № 491.

Однак вищевказана претензія не була отримана відповідачем, що підтверджується інформацією, яка розміщена на офіційному сайті ПАТ «УКРПОШТА» за № трекінгу 491, відповідно до якого відповідачем не отримано претензію із зазначенням причин не вручення під час доставки - інші причини.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» від 23.10.1991, «Федоренко проти України» від 01.06.2006 зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування щодо ефективного здійснення свого «права власності».

Статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.

Отже, за висновками суду, відсутність дій відповідача щодо поставки товару, надає позивачу право на «законне очікування», що йому будуть повернуті кошти попередньої оплати. Не повернення відповідачем цих коштів прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Брумареску проти Румунії», «Пономарьов проти України», «Агрокомплекс проти України»).

Оскільки позивач здійснив попередню оплату товару на суму 414 831,00 грн, а відповідач не поставив позивачу товар, повернення попередньої оплати не здійснив, суд дійшов висновку про те, що відповідач зобов`язаний повернути позивачу 414 831,00 грн суму неповернутої попередньої оплати.

Доказів на підтвердження поставки товару суду не надані, доказів на підтвердження повернення попередньої оплати в сумі 414 831,00 грн відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу, шляхом надання належних доказів, не спростував.

Враховуючи зазначені норми чинного законодавства України та обставини справи, суд вважає, що вимоги позивача в частині повернення попередньої оплати в сумі 414 831,00 грн обґрунтованими та доведеними належними доказами, у зв`язку з чим підлягають задоволенню, оскільки зобов`язання повинні виконуватись належним чином та у встановлені строки.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги позивача щодо стягнення суми попередньої оплати в сумі 414 831,00 грн підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо позовних вимог щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 0,2%, яка становить за розрахунком позивача 222269,02 грн суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Пунктом 3 частини першої ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором, або законом, у тому числі сплата неустойки.

Згідно з частиною першою ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором.

Частиною першою ст. 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

В силу приписів ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків (частина перша ст. 624 ЦК України).

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання..

Згідно з пунктом 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання.

Частинами четвертою та шостою ст. 231 ГК України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому співвідношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У відповідності до п. 6.2 Договору передбачено, що за прострочення терміну поставки або додаткової поставки Товару вказаного в специфікації, а також невиконання чи/або неналежне виконання Постачальником обов`язків, передбачених п.п.5.2 та / або 5.5 даного Договору, Постачальник на вимогу Покупця зобов`язаний сплатити штраф в розмірі 0,2% від вартості несвоєчасно поставленого Товару.

Отже, штрафом є платіж, нарахування якого здійснюється одноразово, в той час як пеня є поточним щоденним нарахуванням, розмір якої залежить від періоду прострочення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах ВС від 06.04.2020 у справі №910/4783/19 та від 15.05.2018 №917/889/17.

Позивач у прохальній частині просить стягнути на користь останнього пеню у розмірі 0,2 %, однак як вбачається з положень п. 6.2 Договору, позивачем здійснено заміну понять штраф та пеня, а відтак, передбачена сторонами у пункті 6.2 договору відповідальність Постачальника за прострочення термінів поставки товару у вигляді штрафу 0,2% від вартості несвоєчасно поставленого Товару є штрафом.

У своєму розрахунку штрафу позивачем обрано наступний період з 06.11.2020-05.05.2021, однак суд не може погодитись з останнім з наступних підстав.

Як стверджує позивач згідно п.3.1 Договору поставки №1510-2020 від 15.10.2020р. та специфікації від 15.10.2020р., відповідач зобов`язувався здійснити поставку товару протягом 14 (чотирнадцяти) робочих днів з дня отримання заявки на поставку товару. Заявка згідно Специфікації була здійснена у телефонному режимі 19.10.2020р., коли фактично Позивач здійснив перший платіж за Договором поставки №1510-2020 від 15.10.2020р.

Позивач, враховуючи, що відповідач допустив прострочення поставки товару, на підставі наведених вище норм чинного законодавства та пункту 6.2 договору, нарахував штраф, в розмірі 0,2 % вартості товару, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення за наданим наступним розрахунком:

06.11.2020-12.11.2020 - вартість непоставленого товару - 769688,14 грн -0,2% у розмірі - 10775,63 грн;

13.11.2020-20.11.2020 - вартість непоставленого товару - 736088,14 грн -0,2% у розмірі - 11777,41 грн;

21.11.2020-11.12.2020 - вартість непоставленого товару - 608 600,34 грн -0,2% у розмірі - 25 561,21 грн;

12.12.2020-05.05.2021 - вартість непоставленого товару - 600533,70 грн -0,2% у розмірі - 174154,77 грн;

Перевіривши наданий позивачем розрахунок заявленої до стягнення суми штрафу з врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що останній здійснено невірно, оскільки, останнім було застосовано при розрахунку вартості непоставленого товару у вигляді пені у той час як останній повинен був застосовувати штраф, а також з урахуванням наданих видаткових накладних в яких вказано номер та дату замовлення, що спростовує твердження позивача, що заявка згідно Специфікації була здійснена у телефонному режимі 19.10.2020р., коли фактично Позивач здійснив перший платіж за Договором поставки №1510-2020 від 15.10.2020р., а тому суд вважає за необхідне привести власний розрахунок за наступними видатковими накладними з урахуванням замовлень, які зазначені в останніх:

- № 64 від 12.11.2020 на суму 33 600,00 грн, замовлення покупця № МТ000000363 від 16.10.2020 - прострочення з 06.11.2020 та становить 0,2% від вартості непоставленого товару у розмірі 67,20 грн;

№ 68 від 20.11.2020 на суму 127 487,80 грн, замовлення покупця № МТ000000363 від 16.10.2020 - прострочення з 06.11.2020 та становить 0,2% від вартості непоставленого товару у розмірі 254,98 грн;

№ 88 від 11.12.2020 на суму 8066,64 грн, замовлення покупця № МТ000000363 від 16.10.2020- прострочення з 06.11.2020 та становить 0,2% від вартості непоставленого товару у розмірі 16,13 грн;

№ МТ 000000115 від 18.06.2021 на суму 51 246,24 грн, замовлення покупця № МТ000000363 від 16.10.2020 - прострочення з 06.11.2020 та становить 0,2% від вартості непоставленого товару у розмірі 102,49 грн;

№ МТ 000115/01 від 30.06.2021 на суму 10 136,02 грн, замовлення покупця № МТ000000115 від 16.10.2020 - прострочення з 06.11.2020 та становить 0,2% від вартості непоставленого товару у розмірі 20,27 грн;

№ 342/15 від 14.07.2021 на суму 5068,80 грн, замовлення покупця № МТ000000115 від 18.06.2021 - прострочення з 13.07.2021 та становить 0,2% від вартості непоставленого товару у розмірі 471,21 грн.

Загальна вартість штрафу за несвоєчасно поставлений товар, що підлягає до стягненню з відповідача становить 932,28 грн. в іншій частині позовних вимог щодо стягнення штрафу в позивачу належить відмовити.

Доказів, які б підтверджували, що позивачем було здійснено замовлення на іншу частину товару вказаної в специфікації до договору поставки суду не надано, а відтак позивачем не доведено, що останнім у відповідності до п. 3.1 Договору було надано заявки на поставку недопоставленого товару.

Щодо позовних вимог щодо стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 6857,77 грн суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, в даному випадку, за порушення виконання грошового зобов`язання на відповідача покладається відповідальність відповідно до статті 625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов`язку, нового додаткового обов`язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат позивача від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми.

Перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних, суд дійшов висновку, що вони нараховані невірно з огляду на наступне.

Пунктом 2.2 Договору передбачено, що оплата здійснюється на умовах 100% оплати, після поставки Товару на склад покупця, згідно видаткових накладних протягом п`ятнадцяти банківських днів з дня їх підписання сторонами та поставки Товару.

Однак позивачем всупереч умовам договору було здійснено передоплату на яку останнім було нараховано 3% річних.

Як було вказано вище, відповідачем у відповідності до видаткових накладних у яких зазначено № та дату замовлення було поставлено товар:

- № 64 від 12.11.2020 на суму 33 600,00 грн, замовлення покупця № МТ000000363 від 16.10.2020 - прострочення з 06.11.2020 та становить 6 днів;

№ 68 від 20.11.2020 на суму 127 487,80 грн, замовлення покупця № МТ000000363 від 16.10.2020 - прострочення з 06.11.2020 та становить 14 днів;

№ 88 від 11.12.2020 на суму 8066,64 грн, замовлення покупця № МТ000000363 від 16.10.2020- прострочення з 06.11.2020 та становить 35 днів;

№ МТ 000000115 від 18.06.2021 на суму 51 246,24 грн, замовлення покупця № МТ000000363 від 16.10.2020 - прострочення з 06.11.2020 та становить 224 дні;

№ МТ 000115/01 від 30.06.2021 на суму 10 136,02 грн, замовлення покупця № МТ000000115 від 16.10.2020 - прострочення з 06.11.2020 та становить 236 днів;

№ 342/15 від 14.07.2021 на суму 5068,80 грн, замовлення покупця № МТ000000115 від 18.06.2021 - прострочення з 13.07.2021 та становить 1 день.

Враховуючи вищевикладене позивач невірно нараховував 3% річних, оскільки останнім було взято за основу суми, які були перераховані відповідачу в якості передоплату, а відтак за розрахунком суду 3% річних становлять в частині несвоєчасного поставлення товару у розмірі 1325,74 грн.

В частині нарахування 3% річних на суму основної заборгованості у розмірі 414 831,00 грн, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Оскільки за договором поставки не передбачено передоплати, а перерахування останньої було здійснено добровільно позивачем, суд вважає, що у відповідача виник обов`язок повернути суму у розмірі 414 831,00 грн з дня пред`явлення претензії.

Як було зазначено вище, позивачем було надіслано відповідачу претензії засобами поштового зв`язку 26.07.2021 про повернення грошових коштів у 7 - денний строк від 22.07.2021 за вих. № 22/07-2021, яку було направлено на адресу відповідача проте неотримано останнім.

Відповідно до п. 1.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" від 17.12.2013 № 14 якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов`язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Днем пред`явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв`язку і підприємством зв`язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред`явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення. Оскільки згаданою статтею 530 ЦК України не визначена форма пред`явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2017 року у справі № 910/2326/17.

Враховуючи вищевикладене у відповідача виник обов`язок повернути передоплату з 26.07.2021, а відтак позивачем невірно обрано період нарахування 3% річних оскільки взято початкову дату з 14.07.2021-18.08.2021, а відтак за розрахунком суду 3% річних на суму основної заборгованості становить 818,30 грн, та загальна суму 3% річних яка підлягає до стягненню з відповідача становить 2144,04 грн в іншій частині позовних вимог щодо стягнення 3% річних позивачу належить відмовити.

Стосовно нарахування позивачем інфляційних нарахувань у розмірі 29 038,17 грн, суд зазначає наступне.

Цивільним кодексом України, як основним актом цивільного законодавства, не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання.

Водночас, частиною першою статті 8 Цивільного кодексу України визначено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Частиною п`ятою статті 4 Цивільного кодексу України передбачено, що інші органи державної влади України у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини.

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону). Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас, частиною другою статті 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.

З метою реалізації Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17.07.2003 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку).

Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007.

Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 Цивільного кодексу України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078).

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - «дефляція», то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ №1078 від 17.07.2003.

Об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 роз`яснено, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Як вбачається з розрахунку інфляційних втрат позивачем взято період з 06.11.2020 по 18.08.2021 та нараховано інфляційні втрати на суму передоплати у розмірі 414 831, 00 грн

Враховуючи вищевикладене позивач невірно нараховував інфляційні втрати, оскільки останнім було взято період з 06.11.2020 по 18.08.2021 у той час як за умовами договору поставки не передбачено передоплати, а перерахування останньої було здійснено добровільно позивачем, суд вважає, що у відповідача виник обов`язок повернути суму у розмірі 414 831,00 грн з дня пред`явлення претензії.

Суд зазначає, що днем пред`явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв`язку і підприємством зв`язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред`явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення.

Оскільки у відповідача виник обов`язок повернути передоплату з 26.07.2021, а відтак позивачем невірно обрано період нарахування інфляційних втрат, оскільки взято період з 06.11.2020 по 18.08.2021.

Враховуючи викладене вище, період за який позивач має право нараховувати інфляційні втрати починається з 26.07.2021 по 18.08.2021.

Однак з урахуванням Методики розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання, а також враховуючи що у серпні 2021 індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція), суд відмовляє у нарахуванні інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до положень ст. 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Пункт 3 частини другої ст. 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 ГПК України.

Частиною першою ст. 77 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи викладене в сукупності, зважаючи на зміст позовних вимог, обставини, встановлені під час розгляду справи, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача основної заборгованості у розмірі 414831,00 грн, штрафу у розмірі 932,28 грн., 3% річних у розмірі 2144,04 грн., в задоволенні іншої частини вимог слід відмовити.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ДИМОВЕНТ ЛТД" (04080, місто Київ, вулиця Кирилівська, будинок 60; ідентифікаційний код юридичної особи: 35895180) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДСМАРТСИСТЕМ" (08205, Київська обл., місто Ірпінь, вул. Пушкінська, будинок 60-Л/1, приміщення 1; ідентифікаційний код юридичної особи: 41333551) 417 907 (чотириста сімнадцять тисяч дев`ятсот сім) грн 32 коп., з яких 414 831 (чотириста чотирнадцять тисяч вісімсот тридцять одна) грн. 00 коп. сума попередньої оплати, 932 (дев`ятсот тридцять дві) грн. 28 коп. штрафу та 2144 (дві тисячі сто сорок чотири) грн. 04 коп. 3% річних та судовий збір у розмірі 6 268 (шість тисяч двісті шістдесят вісім) грн 62 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

5. Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому статею 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в строк, встановлений статтею 256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому статтею 257 Господарського процесуального кодексу України.

З повним текстом рішення можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою:http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено та підписано 29.11.2021.

Суддя Владислав ДЕМИДОВ