УХВАЛА

м. Київ

29.11.2021Справа № 910/19051/21

Суддя Господарського суду міста Києва Павленко Є.В., розглянувши матеріали за позовом приватного акціонерного товариства "F&C Realty" до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Коновалова О.С. та товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Локо" про визнання права,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року приватне акціонерне товариство "F&C Realty" (далі - Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Коновалова О.С. (далі - Виконавець) та товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Локо" (далі - Компанія) про визнання права.

Дослідивши матеріали позовної заяви, суддя дійшов висновку про відмову у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 175 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), оскільки дана позовна заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Як вбачається з позовної заяви, рішенням Господарського суду міста Києва від 24 березня 2021 року в справі № 910/20306/20, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 24 червня 2021 року та набрало законної сили 24 червня 2021 року, стягнуто з Товариства на користь Компанії 64 749,59 грн 3% річних, 447 723,53 грн інфляційних втрат та 7 687,09 грн судового збору.

12 липня 2021 року Господарським судом міста Києва на виконання вказаного рішення видано відповідний наказ № 910/20306/20.

17 серпня 2021 року Виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 66547721 з виконання зазначеного наказу.

Також 17 серпня 2021 року Виконавцем було винесено постанову про арешт коштів боржника - Товариства, у виконавчому провадженні № 66547721.

Цією постановою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках Товариства, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення даної постанови, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Як зазначає Товариство в позовній заяві, у зв`язку з накладенням арешту на грошові кошти, що містяться на його відкритих рахунках, останнє не може сплачувати пріоритетні першочергові платежі.

У зв`язку з цим Товариство звернулося до суду з даним позовом, у якому просить суд визнати його пріоритетне право на виплату заробітної плати працівникам, сплату податків, зборів та інших обов`язкових платежів, а також комунальних послуг при накладені Виконавцем арешту на грошові кошти, що містяться на рахунках позивача.

Статтею 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За змістом частини 3 статті 22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції.

Юрисдикція визначається як коло справ, віднесених до розгляду і вирішення господарських судів у силу прямої вказівки закону. Юрисдикція визначає також властивості (характер) спірних правовідносин, з огляду на які їх вирішення віднесене до компетенції господарського суду.

В основу визначення юрисдикції покладено два критерії: суб`єктний склад правовідносин і характер діяльності суб`єктів (характер спірного правовідношення).

Відповідно до першого критерію господарський суд вирішує господарські спори, що виникають між підприємствами, установами, організаціями (юридичними особами), а також громадянами - суб`єктами підприємницької діяльності, а у випадках, передбачених чинним законодавством, може вирішувати спори і розглядати справи за участю державних та інших органів, а також громадян, які не є суб`єктами підприємницької діяльності.

Подання позовної заяви за правилами ГПК України означає, що позовна заява повинна бути подана за правилами предметної та суб`єктної юрисдикції справ відповідно до статті 20 цього Кодексу.

Спір не підлягає вирішенню в господарських судах України, якщо він: не підвідомчий господарському суду, тобто предмет спору не охоплюється статтею 20 ГПК України; за предметною ознакою підвідомчий господарському суду, але одна зі сторін не може бути учасником господарського процесу, а її право чи інтерес не підлягають судовому захисту у господарському суді.

Отже, під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, обставин у справі.

Згідно зі статтею 20 ГПК України до юрисдикції господарських судів відносяться справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті) та інші справи у визначених законом випадках.

Виходячи зі змісту заявлених Товариством вимог, даний спір не відноситься до категорій спорів, визначених пунктами 1-5, 7-16 частини 1 статті 20 ГПК України. Спори щодо речових прав на майно підпадають під передбачену пунктом 6 вказаної статті категорію справ, однак обов`язковою ознакою юрисдикційної належності таких справ є склад її учасників, тобто такий спір має існувати виключно між суб`єктами господарювання.

Визначення поняття суб`єкта господарювання міститься у статті 55 Господарського кодексу України (далі - ГК України), відповідно до якої суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

За частиною 2 статті 55 ГК України суб`єктами господарювання є:

1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку;

2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Під господарською діяльністю у цьому Кодексу розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність (частина 1 статті 3 ГК України).

У той же час юридичний статус приватних виконавців та правові засади їхньої діяльності врегульовані Законом України "Про виконавче провадження" та Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно з частиною 1 статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону.

Статтею 16 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" визначено, що приватним виконавцем може бути громадянин України, уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, встановленому законом. Приватний виконавець є суб`єктом незалежної професійної діяльності.

Аналіз вищенаведених норм чинного законодавства дає суду підстави для висновку, що делеговані приватним виконавцям державою повноваження по здійсненню діяльності з примусового виконання рішень у порядку, встановленому законом, не є господарською діяльністю в розумінні статті 3 ГК України. Тому приватний виконавець, як громадянин, який є суб`єктом незалежної професійної діяльності, не може вважатися суб`єктом господарювання в розумінні частин 1, 2 статті 55 цього Кодексу.

Відтак Виконавець не може бути відповідачем у господарському процесі, що виключає можливість розгляду господарським судом спору в частині заявлених до нього позовних вимог.

У той же час подана Товариством позовна заява фактично містить вимоги лише до Виконавця, хоча іншим відповідачем і вказано Компанію.

Частиною 1 статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Статтею 339 ГПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

У даному випадку позовна заява Товариства, яке є боржником у виконавчому провадженні № 66547721 з виконання наказу Господарського суду міста Києва від 12 липня 2021 року № 910/20306/20, по своїй суті є скаргою на дії приватного виконавця та має розглядатись за спеціальними правилами, передбаченими розділом VI ГПК України.

Аналогічна правова позиція в подібних правовідносинах висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 2 жовтня 2019 року в справі № 904/51/19.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 175 ГПК України суддя відмовляє у відкритті провадження, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Враховуючи вищенаведені обставини, предмет та підстави позову, а також суб`єктний склад сторін даного спору, суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження в справі за позовом Товариства до Виконавця та Компанії про визнання права.

Водночас суд на виконання положень частини 6 статті 175 ГПК України роз`яснює позивачу, що розгляд пред`явлених вимог має здійснюватися господарським судом за правилами, встановленими розділом VI ГПК України.

Керуючись статтями 175, 234 ГПК України, суддя

УХВАЛИВ:

Відмовити приватному акціонерному товариству "F&C Realty" у відкритті провадження в справі за позовом приватного акціонерного товариства "F&C Realty" до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Коновалова О.С. та товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Локо" про визнання права.

Позовну заяву з додатками повернути заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та підлягає оскарженню в порядку, передбаченому статтями 254-257 ГПК України.

Дата підписання: 29 листопада 2021 року.

Суддя Є.В. Павленко