РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.11.2021Справа № 910/12367/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Турчина С.О. за участю секретаря судового засідання Шкорупеєва А.Д., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОФІСБУД"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "КОНСАЛТИНГОВА КОМПАНІЯ РАДЗІВІЛЛ"

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_1

про визнання договору неукладеним

Представники учасників процесу:

від позивача: Щелков П.С.

від відповідача: Цюра П.С.

від третьої особи: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ОФІСБУД" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "КОНСАЛТИНГОВА КОМПАНІЯ РАДЗІВІЛЛ", ОСОБА_1 про визнання договору про надання консультаційних послуг від 03.01.2018 неукладеним

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.08.2021 дану позовну заяву залишено без руху.

10.08.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про виправлення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.08.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/12367/21, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 23.09.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.09.2021 закрито провадження у справі №910/12367/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОФІСБУД" до ОСОБА_1 про визнання договору неукладеним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.09.2021 повідомлено Товариство з обмеженою відповідальністю "КОНСАЛТИНГОВА КОМПАНІЯ РАДЗІВІЛЛ" про підготовче судове засідання 19.10.2021.

19.10.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.10.2021 продовжено підготовче провадження у справі №910/12367/21 на 30 днів, відкладено підготовче засідання у справі №910/12367/21 на 11.11.2021, залучено до участі у справі № 910/12367/21 третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_1 .

У підготовчому засіданні 11.11.2021 представник позивача надав суду заяву ОСОБА_1 від 05.11.2021, переклад вказаної заяви та клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи без його участі.

У судовому засіданні 11.11.2021 представник позивача заявив усне клопотання про залишення без розгляду клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Протокольною ухвалою від 11.11.2021 суд на підставі заяви позивача залишив без розгляду клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Протокольною ухвалою від 11.11.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 25.11.2021.

25.11.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшли пояснення по суті позовних вимог та заява про застосування строку позовної давності.

Представник позивача у судовому засіданні 25.11.2021 надав пояснення по суті позовних вимог, просив суд позовні вимоги задовольнити.

У судовому засіданні 25.11.2021 представник відповідача проти позовних вимог заперечив, надав пояснення по суті заперечень.

Представник третьої особи у судове засідання 25.11.2021 не прибув.

У судовому засіданні 25.11.2021 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

На обґрунтування заявленого позову, позивач посилається на те, що 28.04.2021 з офіційного веб-порталу Судова влада, Товариству з обмеженою відповідальністю "ОФІСБУД" стало відомо, що у провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа №910/6865/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КОНСАЛТИНГОВА КОМПАНІЯ РАДЗІВІЛЛ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОФІСБУД" про стягнення заборгованості.

У травні 2021 року під час ознайомлення із судовою справою, позивачу стало відомо про існування договору про надання консультаційних послуг від 03.01.2018, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "КОНСАЛТИНГОВА КОМПАНІЯ РАДЗІВІЛЛ" як виконавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю "ОФІСБУД" як замовником.

Відповідно до п.1.1. договору замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання з надання консультаційних послуг замовнику відповідно до переліку послуг, що визначені в додатку 1 до цього договору.

Вартість послуг виконавця визначена за домовленістю сторін і складає 1000,00 грн за годину (п.5.1. договору).

Зі сторони Товариства з обмеженою відповідальністю "ОФІСБУД" договір підписаний директором Мазуріним Дмитром В`ячеславовичем.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що ОСОБА_1 у своєму листі від 15.06.2021 стверджує, що перебуваючи на посаді директора Товариства з обмеженою відповідальністю "ОФІСБУД", не укладав з Товариством з обмеженою відповідальністю "КОНСАЛТИНГОВА КОМПАНІЯ РАДЗІВІЛЛ" договір про надання консультаційних послуг від 03.01.2018 та не підписував будь-які інші документи, що стосуються договору. Окрім того, у зазначено листі ОСОБА_1 зазначає, що у 2018 - 2019 роках відбулось рейдерське захоплення ТОВ "ОФІСБУД" і можливо підпис від його імені було вчинено іншою особою.

Під час розгляду справи представник позивача надав суду заяву ОСОБА_1 від 05.11.2021, посвідчену нотаріусом міста Москви Орловою С.В., у якій ОСОБА_1 зазначено, що про наявність підпису від його імені на договорі про надання консультаційних послуг від 03.01.2018 та актах прийому-передачі наданих послуг ОСОБА_1 нічого не відомо. Також у заяві зазначено, що лист від 15.06.2021, адресований позивачу, підписаний ОСОБА_1 власноруч.

Оскільки договір не було підписано уповноваженою особою Товариства з обмеженою відповідальністю "ОФІСБУД", позивач стверджує, що сторони не досягли згоди щодо істотних умов договору.

Посилаючись на те, що договір є неукладеним в силу не підписання його директором Товариства з обмеженою відповідальністю "ОФІСБУД" та неузгодження всіх істотних умов договору, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду позовом про визнання неукладеним договору про надання консультаційних послуг від 03.01.2018.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частин першої - третьої статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Спір у справі виник у зв`язку із тим, що позивач вважає договір про надання консультаційних послуг від 03.01.2018 неукладеним у зв`язку із не підписанням його директором Товариства з обмеженою відповідальністю "ОФІСБУД" та неузгодженням всіх істотних умов договору.

Стаття 207 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно із частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Суд зазначає, що відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц виклала правову позицію, згідно із якою у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Водночас, за змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц (14-499цс19).

У постанові Верховного Суду від 30 липня 2019 року у справі №907/804/17 наведено висновок, що вимога про визнання договору неукладеним не є способом захисту прав і законних інтересів суб`єктів господарювання (не є способом захисту особою свого особистого немайнового або майнового права та інтересу), який передбачений положеннями Господарського кодексу України або Цивільного кодексу України, не визначена відповідна вимога як такий спосіб і іншими законами України.

Водночас, вимога щодо встановлення певних фактів не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки до повноважень останнього не належить встановлення фактів, що мають юридичне значення (позиція викладена в постанові Великої палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16).

По суті вимога про визнання договору неукладеним є вимогою про встановлення факту, який має юридичне значення. Вимога про визнання договору неукладеним є вимогою про встановлення факту, який має юридичне значення, що не належить до повноважень господарського суду (постанова Верховного Суду від 30 липня 2019 року у справі №907/804/17).

Обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, постанові Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 915/1890/19).

З урахуванням викладеного вище, суд зазначає, що вимога позивача про визнання неукладеним договору про надання консультаційних послуг від 03.01.2018 не відповідає способам захисту прав, встановленим чинним законодавством, а тому, відповідно, задоволенню не підлягає.

Водночас, не можуть бути взяті до уваги посилання позивача на правові висновки Верховного Суду у постановах від 10.02.2020 у справі №924/1107/18, 13.02.2020 у справі №921/109/19, від 01.06.2020 у справі № 906/355/19, від 13.05.2021 у справі № 910/793/20, від 09.12.2020 у справі №383/1354/18.

Так, суд зазначає, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (п.6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, п.5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №922/2383/16; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).

Предметом позову у справах, під час розгляду яких Верховним Судом були прийняті постанови, на які посилається позивач, є визнання недійсними договорів, а також стягнення заборгованості (справа №906/355/19), правові висновки щодо можливості застосування такого способу захисту як визнання договору неукладеним, у зазначених постановах Верховного Суду відсутні.

Відповідачем подано заяву про застосування позовної давності до позовних вимог позивача. Відповідач зазначає, що договір укладений 03.01.2018, а позовна заява подана 29 липня 2021 року, тобто після спливу строку позовної давності.

Згідно зі ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 Цивільного кодексу України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться у статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз положень статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов.

За наведеного вище днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину, тобто 03.01.2018.

Разом з тим за змістом ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Аналогічна позиція міститься також в постанові 14.08.2018 Верховного Суду у справі № 922/1425/17.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Оскільки судом відмовлено у задоволенні позовної вимоги про визнання неукладеним договору, то заява відповідача про застосування до спірних відносин строку позовної давності не підлягає застосуванню.

У відповідності до ст.129 ГПК України судові витрати за розгляд справи покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 240, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 01.12.2021.

Суддя С. О. Турчин