ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" жовтня 2021 р. Справа№ 920/1222/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Куксова В.В.

Полякова Б.М.

при секретарі Токаревій А.Г.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 12.10.2021.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Заступника прокурора Сумської області

на рішення Господарського суду Сумської області від 07.07.2021 (повний текст складено 15.07.2021) у справі №920/1222/19 (суддя Резніченко О.Ю.)

за позовом Заступника прокурора Сумської області

до 1. Сумської міської ради

2. Фізичної особи-підприємця Яроша Олександра Миколайовича

про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору оренди землі

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовною заявою про визнання незаконним та скасування рішення першого відповідача від 19.06.2019 № 5243-МР «Про надання в оренду земельної ділянки фізичній особі-підприємцю Ярошу О.М. за адресою: м. Суми, вул. Чернігівська, 12 (далі по тексту - рішення); визнання недійсним договору оренди земельної ділянки площею 0,2000 га з кадастровим номером :11:006:0019, укладеного 09.07.2019 між Сумською міською радою та фізичною особою-підприємцем Ярош О.М. (далі по тексту-договір оренди).

В обгрунтування позовних вимог, позивач зазначав, що між відповідачами на підставі рішення першого відповідача був укладений договір оренди без дотримання вимог статті 124 Земельного Кодексу України щодо передачі в оренду земельних ділянок комунальної власності за результатами проведення земельних торгів. Другий відповідач придбав за договором купівлі-продажу від 19.02.2016 об`єкт нерухомого майна, що знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :11:006:0015, загальною площею 0,1006 га. Тому на думку позивача до другого відповідача мало перейти право користування на земельну ділянку комунальної власності площею 0,1006 га на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Перший відповідач в порушення норм ст. ст. 120,124,134 Земельного кодексу України безпідставно передав без проведення земельних торгів другому відповідачу частину земельної ділянки комунальної власності площею 0,0994 га, яка не перебувала у користуванні попереднього власника нерухомості та не була зайнята об`єктами нерухомості.

Також прокурор, обґрунтовуючи свою участь у справі як самостійного позивача, зазначив, що Сумська міська рада як орган, що представляє інтереси територіальної громади м. Суми, допустила порушення закону, тому саме прокурор виступив позивачем у справі з метою захисту інтересів територіальної громади.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 05.06.2020 у справі № 920/1222/19, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2020 позов задоволено.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.04.2021 касаційну скаргу Сумської міської ради задоволено частково. Рішення Господарського суду Сумської області від 05.06.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2020 у справі № 920/1222/19 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду Сумської області.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 07.07.2021 в позові заступника прокурора Сумської області до Сумської міської ради та фізичної особи-підприємця Яроша Олександра Миколайовича про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору оренди землі - відмовлено повністю.

Суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами неправомірності дій першого відповідача щодо прийняття спірного рішення та передачі на підставі договору оренди земельної ділянки другому відповідачу, тому вимоги прокурора є необґрунтованими та позов задоволенню не підлягає.

Не погодившись з рішенням Господарського суду Сумської області від 07.07.2021, Заступник прокурора Сумської області звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Сумської області від 07.07.2021 у справі №920/1222/19 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Апелянт вважає, що судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права, а викладені у рішенні висновки не відповідають встановленим обставинам справи, а тому оскаржуване рішення є незаконним та підлягає скасуванню.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

- судом не враховано вимоги ч. 2 ст. 377 ЦК України та ч. 6 ст. 120 ЗК України та не надано оцінку факту наявності в договорі купівлі - продажу від 19.02.2016 такої істотної умови як кадастровий номер земельної ділянки та її розмір;

- прокурор зазначає про неправомірне отримання відповідачем прав на земельну ділянку комунальної власності в поза конкурентний спосіб.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.08.2021 апеляційну скаргу Заступника прокурора Сумської області на рішення Господарського суду Сумської області від 07.07.2021 у справі №920/1222/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Шаптали Є.Ю., суддів: Хрипуна О.О., Полякова Б.М.

Розпорядженням В.о. керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 25.08.2021 у зв`язку перебуванням судді Хрипуна О.О. у відпустці, який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №920/1222/19.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.08.2021 для розгляду справи №920/1222/19 сформовано судову колегію у складі головуючий суддя Шаптала Є.Ю., судді: Куксов В.В., Поляков Б.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.09.2021 апеляційну скаргу Заступника прокурора Сумської області на рішення Господарського суду Сумської області від 07.07.2021 у справі №920/1222/19 прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника прокурора Сумської області на рішення Господарського суду Сумської області від 07.07.2021 у справі №920/1222/19.

Призначено справу до розгляду на 12.10.2021.

Учасникам справи повідомлено про право подати відзив на апеляційну скаргу, відповідь на відзив, заяви, клопотання, заперечення та строки на їх подання.

Відповідачі своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

31.08.2021 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від адвоката Фізичної особи-підприємця Яроша Олександра Миколайовича Мазнєвої С.Г. надійшло клопотання про проведення судового засідання у справі №920/1222/19 поза межами приміщення суду в режимі відеоконференції. Проведення відеоконференції доручити Господарському суду Сумської області.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.09.2021 клопотання адвоката Фізичної особи-підприємця Яроша Олександра Миколайовича Мазнєвої С.Г. про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції задоволено.

12.10.2021 у судове засідання в режимі відеоконференції з`явились прокурор та представники відповідачів.

Прокурор підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представники відповідачів заперечили проти доводів апеляційної скарги та просили відмовити в її задоволенні, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Згідно з частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Місцевий господарський суд, щодо звернення прокурора до господарського суду з даним позовом вірно зазначив наступне.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Частиною 3 ст. 53 ГПК України закріплено право прокурора у визначених законом випадках звертатися до суду з позовною заявою, а також подавати апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (ч.ч. 4, 5 ст. 53 ГПК України).

Згідно з ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Необхідність захисту інтересів держави у даній справі прокурор обґрунтовує прийняттям органом місцевого самоврядування (Сумською міською радою) незаконного, на його думку, рішення щодо розпорядження землею, яка є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави відповідно до 14 Конституції України, ст. 1 Земельного кодексу України, ст. 2 Закону України «Про охорону земель».

При цьому, як вбачається з позову, прокурор діє як самостійний позивач і не здійснює представництво інтересів держави в особі будь-якого з державних органів, що виконують функції контролю за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель, зазначаючи, що центральний орган виконавчої влади, уповноважений здійснювати державний нагляд (контроль) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, не наділений повноваженнями звертатися до суду з позовом про визнання незаконними та скасування рішень органів місцевого самоврядування щодо розпорядження землями комунальної власності, а волевиявлення органів місцевого самоврядування (Сумської міської ради) при виконанні своїх функцій, зокрема, щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, не відповідає чинному законодавству. Отже, самостійне звернення прокурора з даним позовом спрямовано виключно на захист та відновлення порушених інтересів держави.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що беручи до уваги предмет та підстави позову, звернення прокурора до господарського суду з даним позовом до Сумської міської ради та ФОП Яроша О.М. є правомірним, а вказані обставини сторонами не оспорюються.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 02.04.2007 між підприємцем Дудка Ю.М. та Сумською міської радою було укладено договір оренди земельної ділянки розміром 0,1006 га з кадастровим номером :11:006:0015 за адресою: м. Суми, вул. Чернігівська, 12 зі строком дії до 27.12.2011, що підтверджується копією договору оренди.

19.02.2016 між Дудкою Ю.М. та Ярошом О.М. укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення (магазин), за умовами якого Ярош О.М. придбав у приватну власність нежиле приміщення (магазин з прибудовою), загальною площею 436,4 кв.м, яке розташоване за адресою: Сумська область, м. Суми, вул. Чернігівська, 12, та знаходяться на земельній ділянці, загальною площею 0,1006 га, кадастровий номер :11:006:0015, що підтверджується копією договору купівлі-продажу.

26.05.2016 фізична особа-підприємець Ярош О.М. звернувся із заявою до Сумської міської ради про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1006 га по вул. Чернігівська, 12 у м. Суми у зв`язку з розміщенням на ній нежитлового приміщення (магазину), що перебуває у його приватній власності.

Рішенням Сумської міської ради від 02.11.2016 № 1365-МР підприємцю Ярошу О.М. без проведення земельних торгів надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

06.03.2018 другий відповідач звернувся до Сумської міської ради із заявою про внесення змін до рішення від 02.11.2016 № 1365-МР шляхом розширення площі земельної ділянки для відведення з 0,1006 га на 0,2000 га.

Рішенням Сумської міської ради від 19.12.2018 № 4348-МР внесено зміни до попереднього рішення та збільшено до 0,2000 га розмір ділянки, яка планувалась до передачі в користування.

Після розроблення на замовлення ФОП Яроша О.М. проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, рішенням Сумської міської ради від 19.06.2019 № 5243-МР його затверджено, а новостворену ділянку з кадастровим номером :11:006:0019 площею 0,2000 га надано в користування з подальшим укладенням щодо неї договору оренди землі від 09.07.2019.

Позивач зазначив, що вказаним рішенням ФОП Ярошу О.М. передано без проведення земельних торгів земельну ділянку на 0,0994 га більшу, ніж перебувала у користуванні у попереднього власника нерухомості та яка не була зайнята об`єктами нерухомості.

Тому на думку прокурора спірне рішення було прийнято першим відповідачем з порушенням вимог статей 120, 124, 134 Земельного Кодексу України, у зв`язку із чим підлягає визнанню незаконним.

За результатами нового розгляду справи Господарський суд Сумської області, дослідивши обставини справи з урахуванням вказівок Верховного Суду, дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами неправомірності дій першого відповідача щодо прийняття спірного рішення та передачі на підставі договору оренди земельної ділянки другому відповідачу, а тому вимоги прокурора є необґрунтованими та позов задоволенню не підлягає, з чим погоджується судова колегія Північного апеляційного господарського суду з огляду на наступне.

Щодо наявності чинного договору оренди спірної земельної ділянки на момент укладення договору купівлі-продажу від 19.02.2016.

Судом при дослідженні копії договору оренди земельної ділянки, укладеного 02.04.2007 між Сумською міською радою та підприємцем Дудка Ю.М., встановлено, що строк дії договору встановлений до 27.12.2011 (п.2.2 договору).

Відповідно до частини 8 статті 33 Закону України «Про оренду землі» договір оренди буде вважатися поновленим лише у разі укладення додаткової угоди.

У постанові палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.09.2018 у справі № 920/739/17 зазначено, що договір оренди землі вважатиметься поновленим лише у разі укладення додаткової угоди, про що безпосередньо зазначено у частині 8 статті 33 Закону України "Про оренду землі". При цьому відмову або зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено у суді. Тому у випадку наявності обставин, за яких договір оренди вважається поновленим, укладення у місячний строк додаткової угоди до цього договору, відповідно до вимог частини 8 статті 33 Закону України «Про оренду землі», має здійснюватися в обов`язковому порядку. За наявності обставин щодо поновлення договору, у сторін договору оренди виникає не тільки право на укладення додаткової угоди, але і обов`язок згідно з частиною 8 статті 33 цього Закону. Лише оформивши факт поновлення договору можна стверджувати про його пролонгацію.

Водночас, позивачем не подано суду доказів на підтвердження факту укладання між підприємцем Дудка Ю.М. та Сумською міською радою додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки від 02.04.2007.

У зв`язку з наведеним, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про припинення дії такого договору у зв`язку із закінченням строку його дії 27.12.2011 та відсутністю чинного договору оренди спірної земельної ділянки на момент укладення договору купівлі-продажу від 19.02.2016.

Також колегією суддів враховано, що прокурор у своїй апеляційній скарзі зазначає про неправомірне отримання відповідачем прав на земельну ділянку комунальної власності в поза конкурентний спосіб.

Щодо необхідності Сумській міській раді при прийнятті спірного рішення застосування приписів статті 124 Земельного кодексу України щодо передачі в оренду земельної ділянки виключно на конкурентних засадах за результатами земельних торгів, а також щодо застосування до правовідносин між відповідачами положення земельного законодавства щодо відведення земельної ділянки новому власнику нерухомого майна на загальних засадах судом встановлено наступне.

За змістом ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Частиною 2 статті 120 Земельного кодексу України передбачено: якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до статті 377 ЦК України в редакції станом на 19.02.2016, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно з частиною 3 статті 7 Закону України «Про оренду землі» до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.

Судом встановлений факт відсутності на момент укладання договору купівлі-продажу 19.02.2016 між Дудкою Ю.М. та Ярошом О.М. чинного договору оренди земельної ділянки у попереднього власника нерухомого майна.

Тому відсутність діючого договору оренди земельної ділянки у цьому випадку виключає набуття новим власником нерухомості (другим відповідачем) прав на земельну ділянку, на якій розташована придбана нерухомість, відповідно до положень частини 2 статті 120 Земельного кодексу України, статті 377 ЦК України, частини 3 статті 7 Закону України «Про оренду землі».

Відведення земельної ділянки новому власнику (другому відповідачу) повинно відбуватися на загальних засадах, однак із застосуванням особливостей, встановлених пунктом 1 частини 2 статті 134 Земельного кодексу України у редакції, що діяла станом на момент прийняття спірного рішення: не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі: розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

Наведеним спростовуються відповідні доводи апелянта щодо того, що земельна ділянка могла бути передана виключно за результатами земельних торгів.

Щодо доводів позивача стосовно розміру переданої в оренду земельної ділянки.

Позивач заперечує щодо передачі другому відповідачу земельної ділянки у розмірі 0,2000 га у зв`язку із необхідністю обслуговування придбаного ним нерухомого майна.

При цьому, чинне законодавство не містить норм, які б обґрунтовували надання земельних ділянок площею, необхідною для обслуговування майна.

Водночас, як правильно зауважив суд першої інстанції, позивачем не подано жодного належного та допустимого доказу в обґрунтування зазначеної позиції щодо розміру переданої в оренду земельної ділянки, а позиція позивача про неправомірність передачі земельної ділянки, яка у майже 5 разів перевищує площу будівель, розташованих на ній, ґрунтується на припущеннях.

Разом з цим, другим відповідачем в обґрунтування розміру переданої йому земельної ділянки надано суду оригінал листа управління архітектури та містобудування Сумської міської ради від 19.03.2020 (том 3, а.с. 15), відповідно до якого проектне обґрунтування площі обслуговування магазину по вул. Чернігівська,12, площею забудови 487 кв.м є таким, що відповідає нормативним вимогам та враховує червоні лінії магістральної вулиці, сформовані поруч земельної ділянки та охоронні межі існуючих інженерних комунікацій.

Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем належними та допустимим доказами обставин, на які він посилається як на підставу позовних вимог, а саме - неправомірності дій Сумської міської ради щодо прийняття спірного рішення та передачі на підставі договору оренди земельної ділянки Фізичній особі-підприємцю Ярошу Олександру Миколайовичу.

Апеляційний господарський суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи учасників справи, дійшов висновку, що скаржником в апеляційній скарзі вищенаведені висновки суду першої інстанції не спростовано.

Аналізуючи вищенаведене в сукупності, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог з огляду на їх необґрунтованість.

Таким чином, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду Сумської області від 07.07.2021 у справі №920/1222/19.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду Сумської області від 07.07.2021 у справі №920/1222/19 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду, наведені в оскаржуваному рішенні.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Заступника прокурора Сумської області на рішення Господарського суду Сумської області від 07.07.2021 у справі №920/1222/19 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника прокурора Сумської області - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 07.07.2021 у справі №920/1222/19 - залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Матеріали справи № 920/1222/19 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 22.11.2021 після виходу суддів з відпустки та лікарняних.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді В.В. Куксов

Б.М. Поляков