РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.11.2021Справа № 910/19736/20
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді - Приходько І.В.,

при секретарі судового засідання - Жалобі С.Р.,

розглянувши у судовому засіданні матеріали

позовної заяви ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "УКРІНВЕСТ-ГРУП"

до відповідача-1: МІНІСТЕРСТВА ОБОРОНИ УКРАЇНИ

відповідача-2: ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА МІНІСТЕРСТВА ОБОРОНИ УКРАЇНИ "УКРВІЙСЬКБУД"

третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Кабінет Міністрів України

третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Фонд державного майна України

про визнання права власності за набувальною давністю,

за участю представників:

від позивача: не з`явився,

від відповідача-1: Бабко Ю.О.,

від відповідача-2: Івашін Є.В.,

від третьої особи-1: не з`явився,

від третьої особи-2: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "УКРІНВЕСТ-ГРУП" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до МІНІСТЕРСТВА ОБОРОНИ УКРАЇНИ та ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА МІНІСТЕРСТВА ОБОРОНИ УКРАЇНИ "УКРВІЙСЬКБУД" в якому просить суд: визнати за ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "УКРІНВЕСТ-ГРУП" право власності за набувальною давністю на нежитлові приміщення, які складають: в будинку літ. А-2: 1 поверх: 1-сходи пл. 17,6 кв.м.; II поверх: 1-сходи пл. 19,4 кв.м,, 2-кабінет пл. 7,3 кв.м., 3-кабінет пл. 9,1 кв.м., 6-кабінет пл. 17,9 кв.м., 7-кабінет пл. 15,0 кв.м., 8-коридор пл. 48,7 кв.м., 9-вбиральня пл. 2,7 кв.м., 10-коридор пл. 2,2 кв.м., 10а-вбиральня пл. 2,0 кв.м., 11- теплогенераторна пл. 7,6 кв.м., 13-кабінет пл. 17,7 кв.м., 14-кабінет пл. 15,9 кв.м., 15- кабінет пл. 15,6 кв.м., 16-кабінет пл. 5,8 кв.м., 17-кабінет пл. 21,1 кв.м., 18-кабінет пл. 18,6 кв.м., 20-кабінет пл. 30,4 кв.м., 21а-кабінет пл. 13,6 кв.м., 21-кабінет пл. 24,0 кв.м., 25-кабінет пл. 20,8 кв.м., 28-кабінет пл. 31,7 кв.м., загальною площею 364,7 метрів квадратних, які знаходяться за адресою: м. Полтава, по вул. Європейська, 6 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) та на нежитлові приміщення, які складають: в будинку літ. А-2: підвал: що знаходиться в підвальній частині будинку за адресою: м. Полтава, вул. Фрунзе 6, та складаються з частини будинку А-2, до складу яких входять: 8-сходи пл. 7,1 кв.м., 8А-підсобне приміщення пл. 5,1 кв.м., 9-коридор пл. 3,5 кв.м; 9А-роздягальня пл. 1,4 кв.м., 9Б-вбиральня пл. 1,8 кв.м., 14-приміщення пл. 40,8 кв.м; сходи пл. 6,8 кв.м., загальною площею 66,5 кв. м., які знаходяться за адресою: м. Полтава, по вул. Європейська, 6 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.12.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 18.01.2021.

18.01.2021 через електронний суд від ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА МІНІСТЕРСТВА ОБОРОНИ УКРАЇНИ "УКРВІЙСЬКБУД" надійшло клопотання про направлення справи за підсудністю.

18.01.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від МІНІСТЕРСТВА ОБОРОНИ УКРАЇНИ надійшли пояснення по справі.

У підготовчому засіданні 18.01.2021 судом на підставі ч.5 ст.183 ГПК України оголошено перерву на 17.02.2021.

17.02.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від МІНІСТЕРСТВА ОБОРОНИ УКРАЇНИ надійшов відзив на позовну заяву.

У підготовчому засіданні 17.02.2021 судом на підставі ч.5 ст.183 ГПК України оголошено перерву на 22.03.2021.

04.03.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "УКРІНВЕСТ-ГРУП" надійшла відповідь на відзив на позовну заяву.

12.03.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "УКРІНВЕСТ-ГРУП" надійшли письмові заперечення.

22.03.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від МІНІСТЕРСТВА ОБОРОНИ УКРАЇНИ надійшло клопотання про долучення відзиву на позовну заяву до матеріалів справи.

22.03.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА МІНІСТЕРСТВА ОБОРОНИ УКРАЇНИ "УКРВІЙСЬКБУД" надійшло клопотання про залишення клопотання без розгляду.

22.03.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від МІНІСТЕРСТВА ОБОРОНИ УКРАЇНИ надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

22.03.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від МІНІСТЕРСТВА ОБОРОНИ УКРАЇНИ надійшло клопотання про залишення позовної заяви без руху.

У підготовчому засіданні 22.03.2021 судом на підставі ч.5 ст.183 ГПК України оголошено перерву на 19.04.2021.

02.04.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА МІНІСТЕРСТВА ОБОРОНИ УКРАЇНИ "УКРВІЙСЬКБУД" надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

19.04.2021 через електронний суд від ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА МІНІСТЕРСТВА ОБОРОНИ УКРАЇНИ "УКРВІЙСЬКБУД" надійшов відзив на позовну заяву.

19.04.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА МІНІСТЕРСТВА ОБОРОНИ УКРАЇНИ "УКРВІЙСЬКБУД" надійшло клопотання про закриття провадження у справі.

19.04.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА МІНІСТЕРСТВА ОБОРОНИ УКРАЇНИ "УКРВІЙСЬКБУД" надійшло клопотання про залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.04.2021 відкладено підготовче засідання на 17.05.2021, на підставі статті 50 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі у справі третю особу 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Кабінет Міністрів України та третю особу 2, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - Фонд державного майна України.

11.05.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "УКРІНВЕСТ-ГРУП" надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

11.05.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "УКРІНВЕСТ-ГРУП" надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

11.05.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "УКРІНВЕСТ-ГРУП" надійшло клопотання про залишення без розгляду відзиву на позовну заяву відповідача 2.

12.05.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від Фонду державного майна України надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

17.05.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від Кабінету Міністрів України надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

17.05.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від Кабінету Міністрів України надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

17.05.2021 представник відповідача-2 подав через відділ автоматизованого документообігу суду заяву про відвід судді Приходько І.В. від розгляду справи №910/19736/20.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.05.2021 визнано необґрунтованим відвід судді Приходько І.В. від розгляду справи №910/19736/20 за заявою ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА МІНІСТЕРСТВА ОБОРОНИ УКРАЇНИ "УКРВІЙСЬКБУД".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.05.2021 відкладено підготовче засідання на 23.06.2021.

01.06.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від Кабінету Міністрів України надійшли письмові пояснення.

14.06.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від Фонду державного майна України надійшли письмові пояснення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2021 відкладено підготовче засідання на 04.08.2021.

26.07.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "УКРІНВЕСТ-ГРУП" надійшла відповідь на відзив.

26.07.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "УКРІНВЕСТ-ГРУП" надійшла відповідь на пояснення Кабінету Міністрів України.

26.07.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "УКРІНВЕСТ-ГРУП" надійшла відповідь на пояснення Фонду державного майна України.

02.08.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від Полтавської спеціалізованої Прокуратури у військовій та оборонній сфері центрального регіону надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.08.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 06.10.2021.

04.10.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "УКРІНВЕСТ-ГРУП" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

06.10.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА МІНІСТЕРСТВА ОБОРОНИ УКРАЇНИ "УКРВІЙСЬКБУД" надійшла заява про відвід судді Приходько І.В. від розгляду справи №910/19736/20.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.10.2021 визнано необґрунтованим відвід судді Приходько І.В. від розгляду справи №910/19736/20 за заявою ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА МІНІСТЕРСТВА ОБОРОНИ УКРАЇНИ "УКРВІЙСЬКБУД".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.10.2021 відкладено судове засідання на 27.10.2021.

27.10.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА МІНІСТЕРСТВА ОБОРОНИ УКРАЇНИ "УКРВІЙСЬКБУД" надійшли пояснення.

Судове засідання, призначене на 27.10.2021, не відбулося у зв`язку із перебуванням судді Приходько І.В. на лікарняному.

Враховуючи факт того, що судове засідання 27.10.2021 не відбулося, ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.11.2021 призначено судове засідання на 22.11.2021.

Представник відповідача-1 у судовому засіданні 22.11.2021 надав усні пояснення щодо предмету спору та просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник відповідача-2 у судовому засіданні 22.11.2021 надав усні пояснення щодо предмету спору та просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Просив залучити письмові пояснення до матеріалів справи.

У судове засідання 22.11.2021 представники позивача, третіх осіб-1,2 не з`явилися. Про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином. У свою чергу, судом враховані пояснення представників учасників справи, подані під час підготовчого провадження та розгляду справи по суті.

Частиною першою статті 202 ГПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомого майна від 29.01.1999 та дублікату відповідного свідоцтва від 11.06.2002 №220, об`єкт літ. "А-2" площею 860,5 кв.м., розташований у м.Полтава по вул. Фрунзе,6, належить державі на праві державної власності та перебуває в оперативному управлінні Міністерства оборони.

01.12.1998 двадцять другою госпрозрахунковою дільницею м. Полтави Міністерства оборони України на підставі акту приймання-передачі основних засобів вищевказане нерухоме майно було передано до Державного підприємства Міністерства оборони України "Укрвійськбуд".

06.11.2000 арбітражним судом м.Києва порушено провадження у справі №24/612-б-43/234 про банкрутство ДП МОУ "Укрвійськбуд".

В ході банкрутства ДП МОУ "Укрвійськбуд", у процедурі санації, було укладено біржову угоду від 28.08.2002 №28-02/12 купівлі-продажу нерухомого майна, а саме цегляного нежитлового будинку літ. "А-2" загальною площею 763,2 кв.м. по вул. Фрунзе,6 в м. Полтаві між продавцем - ДП МОУ "Укрвійськбуд" та покупцем - ТОВ "Імідж". Від імені продавця вказану угоду було підписано Дубовим О.Г., який діяв на підставі довіреності АВН №864155 від 20.09.2000.

Право власності ТОВ «Імідж» на нежитлову будівлю, розташовану у м.Полтава по вул. Фрунзе,6, на підставі Біржової угоди, зареєстроване Колективним підприємством Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» 14.10.2002 в реєстрову книгу №3.

12.11.2004 ТОВ «Імідж», як продавець, та Приватне підприємство «УКРБІЗНЕСКОНСАЛТІНГ» (надалі - ПП «УКРБІЗНЕСКОНСАЛТІНГ»), як покупець, уклали договір купівлі-продажу №Н-8, зареєстрований на Українській універсальній біржі, згідно якого ТОВ «Імідж» продало ПП «УКРБІЗНЕСКОНСАЛТІНГ» нежитлову будівлю, розташовану у м.Полтава по вул. Фрунзе,6, загальною площею 765,00 кв.м., що складало 39/50 частин об`єкту, яка належала ТОВ «Імідж» на підставі Біржової угоди.

Рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз» №2/2 від 22.11.2004 договір купівлі-продажу №Н-8 від 12.11.2004, зареєстрований на Українській універсальній біржі, визнано дійсним. Визнано за ПП «УКРБІЗНЕСКОНСАЛТІНГ» право власності на нерухоме майно, розташоване у м.Полтава по вул. Фрунзе,6, загальною площею 765,00 кв.м., що складало 39/50 частин об`єкту.

Право власності ПП «УКРБІЗНЕСКОНСАЛТІНГ» на нерухоме майно, розташоване у м.Полтава по вул. Фрунзе,6, загальною площею 765,00 кв.м., що складало 39/50 частин і об`єкту, було зареєстроване Колективним підприємством Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» 30.11.2004 в книгу №4, номер запису 471.

22.12.2006 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрінвест-Груп» (надалі - ТОВ «Укрінвест-Груп» або позивач) та ПП «УКРБІЗНЕСКОНСАЛТІНГ» було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого позивач придбав нежитлові приміщення загальною площею 364,7 метрів квадратних (згідно переліку, зазначеному в договорі), які знаходяться в будинку за адресою: м.Полтава, по вул. Фрунзе,6.

Рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз» №2/249 від 25.12.2006 договір купівлі-продажу нерухомого майна від 22.12.2006 визнано дійсним. Визнано за ТОВ «Укрінвест-Груп» право власності на нерухоме майно, розташоване у м.Полтава по вул. Фрунзе,6, загальною площею 364,7 кв.м.

29.12.2006 право власності позивача на вказані нежитлові приміщення було зареєстровано Колективним підприємством Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» в книгу №8, номер запису 1135, реєстраційний номер: 11591891, дата: 02.01.2007.

Вироком Подільського районного суду м. Києва від 03.03.2007 у кримінальній справі №1-175/07 по обвинуваченню ОСОБА_1 (заступника генерального директора по фінансово-економічній роботі ДП МОУ "Укрвійськбуд") у діях за ст. 218 Кримінального кодексу України, як завідомо неправдиву інформацію про фінансову неспроможність виконання вимог кредиторів і зобов`язань перед бюджетом на стадії санації боржника встановлено факт фіктивного банкрутства ДП МОУ "Укрвійськбуд".

В постанові Київського апеляційного господарського суду від 31.10.2007 по справі №24/612-б-43/234 про банкрутство ДП МОУ "Укрвійськбуд" зазначено, що факт наявності вказаного вироку має преюдиціальне значення для справи про банкрутство ДП МОУ "Укрвійськбуд".

А відповідно, спірне майно вибуло з володіння власника поза його волею внаслідок вчинення кримінального злочину, а саме під час фіктивного банкрутства ДП МОУ "Укрвійськбуд". Таким чином, спірне майно повинно бути повернуте його законному власнику.

Заступник військового прокурора Полтавського гарнізону звернувся до господарського суду Полтавської області з позовом (від 21.01.2015 №79-115 вих.15) до ТОВ "Укрінвест-груп" про визнання права власності на вказане нерухоме майно та його витребування.

10.04.2015 (тобто після подання позову та до прийняття рішення суду) між ПП "Укрбізнесконсалтінг" та ТОВ "Укрінвест-груп" було укладено договір купівлі-продажу 11/50 часток нежитлових приміщень в будинку по АДРЕСА_1 , загальною площею 66,5 кв.м.

18.12.2015 право власності ТОВ «Укрінвест-Груп» на нежитлові приміщення загальною площею 66,5 метрів квадратних, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , було зареєстровано, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 07.05.2018 у справі №917/154/15 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - ОСОБА_2 . Позов задоволено частково. Визнано за Державою Україна, в особі Міністерства оборони України право власності на нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення в будинку номер АДРЕСА_1 , загальною площею 708,8 кв.м. (згідно з переліком, наведеним у рішенні). Витребувано шляхом вилучення від Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрінвест-груп" нерухоме майно у вигляді нежитлових приміщень в будинку номер АДРЕСА_1 , загальною площею 66,5 кв.м., реєстраційний номер 01 (згідно з переліком, наведеним у рішенні), що складають 7/100 частки даного нежитлового будинку та передано державному підприємству Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" в експлуатацію. Витребувано шляхом вилучення від Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрінвест-груп" нерухоме майно у вигляді нежитлових приміщень в будинку номер АДРЕСА_1 , загальною площею 364,7 кв.м., реєстраційний номер 11591891, (згідно з переліком, наведеним у рішенні), що складають 37/100 частки даного нежитлового будинку та передано державному підприємству Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" в експлуатацію. Витребувано шляхом вилучення від Публічного акціонерного Товариства "Діамантбанк" нерухоме майно у вигляді нежитлових приміщень в будинку номер АДРЕСА_1 , загальною площею 277,6 кв.м., реєстраційний номер 28081417 (згідно з переліком, наведеним у рішенні), що складають 28/100 частки даного нежитлового будинку та передано державному підприємству Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" в експлуатацію. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрінвест-груп" судовий збір у розмірі 44458,37 грн. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк" до Державного бюджету України - судовий збір у розмірі 28621,63 грн. Провадження у справі в частині позовних вимог до приватного підприємства "УкрБізнесКонсалтінг" та Фізичної особи-підприємця Філь Ніни Сергіївни - закрито.

Рішення господарського суду Полтавської області від 07.05.2018 у справі №917/154/15 залишено без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 27.11.2019 та постановою Верховного Суду від 18.02.2020.

04.02.2020 на виконання рішення Господарського суду Полтавської області від 07.05.2018 у справі №917/154/15 право власності на нежитлові приміщення площею 364,7 метрів квадратних (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) та площею 66,5 метрів квадратних (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01), які знаходяться в будинку номер 6 (літ. А-2), по вул. Європейській (Фрунзе) у м. Полтаві, було зареєстровано за Державою в особі Міністерства оборони України.

Позивач зазначає, що з моменту вибуття спірних приміщень з володіння Держави 28.08.2002 року (дати укладення біржової угоди №28-02/12) Держава протягом 12,5 років (до дати звернення з позовом від 21.01.2015 у справі №917/154/15) ніяким чином не опікувалася долею цього майна.

У зв`язку з цим позивач вважає, що Держава Україна втратила право власності на спірні приміщення у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, а у позивача існують законні підстави для набуття права власності за набувальною давністю за рішенням суду на нежитлові приміщення (за наведеним у позові переліком).

Разом з цим, позивач зазначає, що обставини, встановлені судовими рішеннями у справі №917/154/15 мають преюдиційне значення для даної справи.

Таким чином, позивач звертає увагу суду на тому, що судовими рішеннями у справі №917/154/15 встановлено наступне: ТОВ «Укрінвест-Груп» є добросовісним набувачем спірного майна; права власності держави на спірне майно не припинялось протягом всього часу, тобто титул власника залишався у держави; ТОВ «Укрінвест-Груп» фактично володіло спірним майном, не маючи правової підстави (передбаченої законом, договором чи адміністративним актом), тобто було безтитульним володільцем; законодавчою підставою для втрати особою права власності у часі є положення Цивільного кодексу України про набувальну давність (стаття 344 Цивільного кодексу У країни).

Відповідач-1 у своєму відзиві та письмових поясненнях просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі та посилався на постанову Верховного Суду від 18.02.2020 у справі №917/154/15, де зазначено, що суди першої та апеляційної інстанцій на підставі наявних у справі матеріалів та з огляду на вказівки суду касаційної інстанції, дійшли правомірного висновку про те, що укладення біржової угоди від 28.09.2002 №28-02/12 у процедурі фіктивного банкрутства, поза волею власника, не призвело до припинення права власності держави на спірне майно, а відтак, оскільки на теперішній час наявність у держави відповідного права власності не визнається відповідачами, то воно потребує захисту шляхом задоволення позову про визнання права власності в порядку передбаченому статтею 392 Цивільного кодексу України. Відповідач-1 наголошує, що відчуження майна у процедурі банкрутства, яке в судовому порядку було визнано фіктивним, безумовно свідчить про відсутність волі власника на таке відчуження і про вибуття майна із володіння держави внаслідок скоєння кримінального правопорушення. Разом з цим, відповідач-1 зазначає, що будь-яких доказів, що свідчили б про наявність волі держави на відчуження спірного майна (у тому числі, судових рішень, якими було б встановлено відповідні обставини) позивачем не надано.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог в повному обсязі відповідач-2 у своєму відзиві та письмових поясненнях посилався на рішення господарського суду Полтавської області від 07.05.2018 у справі №917/154/15, в якому зазначено, що правовідносини, пов`язані з укладанням біржової угоди купівлі-продажу, що призвело до вибуття об`єктів, які є військовим майном, з державної власності не є законними та правомірними, оскільки останні пов`язані з фіктивним банкрутством та суперечать суспільним інтересам. Разом з цим, відповідач послався на постанову Верховного Суду від 18.02.2020 у справі №917/154/15, де зазначено про те, що відчуження майна у процедурі банкрутства, яке в судовому порядку було визнано фіктивним, безумовно свідчить про відсутність волі власника на таке відчуження і про вибуття майна із володіння держави внаслідок скоєння кримінального правопорушення. Відповідач-2 наголосив, що 22.12.2006 позивач незаконно заволодів нежитловими приміщеннями, загальною площею 364,7 кв.м. в будинку по вул. Європейській (Фрунзе), 6, у м. Полтаві на підставі договору-купівлі-продажу і за ним 29.12.2006 було незаконно зареєстровано право власності на вказані нежитлові приміщення. Разом з цим, відповідая-2 зазначив, що 10.04.2015 позивач незаконно заволодів нежитловими приміщеннями, загальною площею 66,5 кв.м. в будинку по вул. Європейській (Фрунзе), 6, у м. Полтаві на підставі договору-купівлі-продажу і за ним 18.12.2015 було незаконно зареєстровано право власності на вказані нежитлові приміщення. Відповідач-2 вказує, що ТОВ «Укрінвест-груп» було титульним, а не безтитульним володільцем вказаного нерухомого майна, так як придбало його на підставі договорів купівлі-продажу внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Разом з цим, відповідач-2 посилається на постанову Верховного Суду від 18.02.2020 у справі №917/154/15, де зазначено про те, що повернення у державну власність нерухомого майна, незаконно відчуженого в процедурі фіктивного банкрутства, що було наслідком вчинення кримінального правопорушення, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом цього майна як майна Збройних Сил України. В силу об`єктивного цільового призначення вказаного майна, набувач такого майна проявивши розумну обачність, міг та повинен був знати про те, що це майно належить до майна Збройних Сил України. Підсумовуючи вищенаведене, відповідач-2 зазначає, що ТОВ «Укрінвест-груп» не було добросовісним володільцем спірного майна, так як проявивши розумну обачність, могло та повинно було знати про те, що це майно належить до майна Збройних Сил України.

В своїх письмових поясненнях треті особи-1,2 просили відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями статті 344 Цивільного кодексу України: 1. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. 2. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. 3. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. 4. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Вищезазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16 січня 2020 року у справі №916/455/19.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Дана правова позиція підтримана в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі №910/17274/17, і, зокрема, вказано, що оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Звертаючись до суду з позовом позивач послався на отримання спірних нежитлових приміщень у власність 29.12.2006, загальною площею 364,7 кв.м. в будинку по вул. Європейській (Фрунзе), 6, у м. Полтаві на підставі договору-купівлі-продажу від 22.12.2006 та 18.12.2015, загальною площею 66,5 кв.м. в будинку по вул. Європейській (Фрунзе), 6, у м. Полтаві на підставі договору-купівлі-продажу від 10.04.2015.

Отже позивач отримав спірне майно у власність саме на підставі вказаних вище договорів купівлі-продажу, тобто у даному випадку наявні правові підстави володіння позивачем вищевказаними нежитловими приміщеннями, що виключає застосування у даній справі положень частини першої статті 344 ЦК України.

Відтак суд зазначає, що стаття 344 ЦК України виключає можливість застосування набувальної давності на підставне (титульне) заволодіння майном.

Вищезазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 16 січня 2020 року у справі №916/455/19 та від 17 червня 2020 року у справі №580/2004/14-ц.

При цьому, у постанові Верховного Суду від 18.02.2020 у справі №917/154/15, зазначено, що спірне нерухоме майно вибуло з державної власності незаконно та поза волею власника, оскільки державне підприємство, за яким майно було закріплено на праві господарського відання, не вправі було самостійно ним розпоряджатися. Повернення у державну власність нерухомого майна, незаконно відчуженого в процедурі фіктивного банкрутства, що було наслідком вчинення кримінального правопорушення, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом цього майна як майна Збройних Сил України.

В силу об`єктивного цільового призначення вказаного майна, набувач такого майна проявивши розумну обачність, міг та повинен був знати про те, що це майно належить до майна Збройних Сил України. З огляду на все викладене вище, в даному конкретному випадку, загальний інтерес всього суспільства на забезпечення суверенітету, незалежності, територіальної цілісності і недоторканності кордону держави Україна, захисту життя і здоров`я людей проживаючих на її території у цій справі переважає приватний інтерес Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрінвест-груп" та Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк" у збереженні права на вказане нерухоме майно.

Доводи позивача про те, що у період з 14.10.2002 по 27.11.2019 дійсний власник спірного майна був невідомий спростовуються викладеним у постанові Східного апеляційного господарського суду від 27.11.2019 у справі № 917/154/15 про те, що місцевий господарський суд на підставі наявних у справі матеріалів та з огляду на вказівки суду касаційної інстанції, дійшов правомірного висновку про те, що укладення біржової угоди від 28.08.2002 №28-02/12 у процедурі фіктивного банкрутства, поза волею власника, не призвело до припинення права власності держави на спірне майно.

Разом з цим, у рішення Господарського суду Полтавської області від 07.05.2018 у справі №917/154/15, залишеним без змін Східним апеляційним господарським судом у постанові від 27.11.2019 та Верховним Судом у постанові від 18.02.2020, встановлено, що правовідносини, пов`язані з укладанням біржової угоди купівлі-продажу, що призвело до вибуття об`єктів, які є військовим майном, з державної власності не є законними та правомірними, оскільки останні пов`язані з фіктивним банкрутством та суперечать суспільним інтересам.

Отже, позивач не може вважатися володільцем, який добросовісно заволодів спірним майном, а відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені ст.344 ЦК України. Водночас, з огляду на наявну державну реєстрацію за позивачем права власності на спірні приміщення на підставі договорів купівлі-продажу, є підстави вважати наявним титульне володіння, що також виключає можливість визнання права власності на об`єкт за набувальною давністю.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає заявлені позивачем позовні вимоги про визнання за ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "УКРІНВЕСТ-ГРУП" права власності за набувальною давністю на нежитлові приміщення загальною площею 364,7 метрів квадратних, які знаходяться за адресою: м. Полтава, по вул. Європейська, 6 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) та на нежитлові приміщення загальною площею 66,5 кв. м., які знаходяться за адресою: м. Полтава, по вул. Європейська, 6 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) за набувальною давністю необґрунтованими та недоведеними, у зв`язку з чим, відмовляє у їх задоволенні у повній мірі.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні обставини, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

За змістом статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 ГПК України).

Згідно зі статтею 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд зазначає, що позивач, заявляючи позов та обираючи спосіб захисту повинен дбати про те, щоб резолютивна частина рішення, в якій остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача, могла бути виконана в процесі виконавчого провадження у справі, адже у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

За приписами ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду спору має бути встановлено не лише наявність підстав на які позивач посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Суд відзначає, що позивачем не доведено, а судом не встановлено обставин, з якими застосування у даній справі положень частини першої статті 344 ЦК України пов`язують можливість визнати за ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "УКРІНВЕСТ-ГРУП" права власності за набувальною давністю на спірні нежитлові приміщення, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Враховуючи наведене, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку, що позов не є достатньо обґрунтованим, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено правомірності та законності позовних вимог, так само як і фактів порушення власних прав та інтересів відповідачами у справі.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів сторін була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно відсутності підстав для задоволення позову не спростовує.

Відповідно до положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судовий збір покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 01.12.2021.

Суддя І.В. Приходько