ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

23.11.2021м. СумиСправа № 920/1079/21

Господарський суд Сумської області у складі судді Котельницької В.Л., за участю секретаря судового засідання Чепульської Ю.В, розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Господарського суду Сумської області матеріали справи №920/1079/21

за позовом виконувача обов`язків керівника Охтирської окружної прокуратури Сумської області (вул. Сумська, 12, м. Охтирка, Сумська область, 42700)

в інтересах держави в особі позивача

Великописарівської селищної ради (вул. Незалежності, 10, смт. Велика Писарівка, Охтирський район, Сумська область, 42800, ),

до відповідача Фізичної особи-підприємця Коваля Петра Івановича ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ),

про визнання недійсним договору

за участю представників сторін:

прокурор: Карпенко Д.В. (службове посвідчення від 25.01.2021 №059489),

від позивача: не прибув,

від відповідача: не прибув,

справа розглядається у порядку загального позовного провадження

ВСТАНОВИВ:

29.09.2021 прокурор звернувся до суду з позовною заявою, відповідно до якої просить: визнати недійсним договір про закріплення майна на праві господарського відання від 21.12.2013 укладений між Великописарівською селищною радою та фізичною особою-підприємцем Коваль Петром Івановичем; стягнути з відповідача на користь Сумської обласної прокуратури судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2270,00 грн.

Ухвалою від 04.10.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №920/1079/21 в порядку загального позовного провадження; призначено підготовче судове засідання на 23.11.2021; встановлено учасникам справи строки для надання заяв по суті справи.

Відповідно до рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення учасники справи були належним чином повідомленні про місце, дату та час розгляду справи.

У підготовчому судовому засіданні 23.11.2021 судом встановлено:

Прокурор у підготовче судове засідання прибув, позов підтримав та просив задовольнити.

Позивач у підготовче судове засідання не прибув, електронною поштою надіслав заяву від 23.11.2021 №3267 (вх№9668/21 від 23.11.2021), відповідно до якої, у зв`язку із неможливістю прибути у судове засідання, просить провести підготовче судове засідання без участі його представника.

Представник відповідача у підготовче судове засідання не прибув, електронною поштою надіслав заяву від 22.11.2021 №б/н (вх№9658/21 від 22.11.2021), згідно з якої позовні вимоги визнає та просить позов задовольнити, здійснивши розгляд справи без його участі.

Відповідно до ч. 3 ст. 185 ГПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем.

Враховуючи подану відповідачем заяву про визнання позову до початку розгляду справи по суті, відповідно до ч. 3 ст. 185 ГПК України, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України, статтями 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам були створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами за результатами підготовчого провадження.

На виконання ч. 1 ст. 222 ГПК України судовий процес фіксувався за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

За результатами підготовчого провадження, відповідно до ч. 3 ст. 185 та ст. 233 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за наслідками оцінки доказів, поданих сторонами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлені наступні обставини:

Прокурор звернувся до суду з позовною заявою, відповідно до якої просить визнати недійсним договір про закріплення майна на праві господарського відання від 21.12.2013 укладений між Великописарівською селищною радою та фізичною особою-підприємцем Коваль Петром Івановичем.

Частиною 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Статтею 1311 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі №1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Із урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подасться позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Серков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.

У Рішенні «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 Європейський Суд з прав людини наголошує, що правильне застосування законодавства незаперечно становить „суспільний інтерес". Позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, „інтерес суспільства" та „умови, передбачені законом". Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав Суд, „справедливий баланс" має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини.

Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавленім власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 7 грудня 1976 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 січня 1986 року).

Як закріплено у ст. 50 Конституції України кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди.

Згідно ст. 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.

Суспільство, Український народ як сукупність окремих суб`єктів, індивідів, людей, має, з огляду на ст. ст. 1, 3, 8, 16, 50 Конституції України, конституційне право правомірно очікувати захисту своїх інтересів у вигляді адекватної реакції держави на випадки порушення законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища, правомірно очікувати і розраховувати на те, що держава вживатиме усіх можливих законних засобів і способів для відновлення стану законності та відшкодування спричинених збитків.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про відходи» основними принципами державної політики у сфері поводження з відходами є пріоритетний захист навколишнього природного середовища та здоров`я людини від негативного впливу відходів, забезпечення ощадливого використання матеріально- сировинних та енергетичних ресурсів, науково обґрунтоване узгодження екологічних, економічних та соціальних інтересів суспільства щодо утворення та використання відходів з метою забезпечення його сталого розвитку.

До основних напрямів державної політики щодо реалізації зазначених принципів належить, організація контролю за місцями чи об`єктами розміщення відходів для запобігання шкідливому впливу їх на навколишнє природне середовище та здоров`я людини.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» здійснення операцій у сфері поводження з відходами дозволяється лише за наявності дозволу на здійснення операцій у сфері поводження з відходами на визначених місцевими радами територіях із додержанням санітарних та екологічних норм у спосіб, що забезпечує можливість подальшого використання відходів як вторинної сировини і безпеку для навколишнього природного середовища та здоров`я людей.

Відповідно до інформації Департаменту захисту довкілля та енергетики Сумської обласної державної адміністрації (лист від 09.08.2021 №01-18/2224) дозвіл на здійснення операцій з відходами ФОП «Коваль П.І.» не надавався.

Зазначена обставина створює ризик ненадання достовірної звітності про поводження з твердими побутовими відходами, яка використовується при підготовці Національної доповіді про стан навколишнього природного середовища в Україні та Національної доповіді про стан техногенної та природної безпеки в Україні.

Факт незаконного надання фізичній особі - підприємцю Ковалю Петру Івановичу права користування нерухомим майном комунальної власності, а саме цілісним майновим комплексом полігоном твердих побутових відходів несе ризик невідворотності шкідливого впливу на здоров`я громадян України та довкілля.

Порушення інтересів держави у даному випадку полягає у неналежному виконанні Великописарівською селищною радою повноважень у сфері охорони навколишнього природного середовища, не вжитті необхідних заходів для забезпечення належного поводження з відходами, їх зберіганні та утилізації.

Наявність на території населеного пункту сміттєзвалища (полігону для зберігання відходів), яке фактично передане оренду негативно впливає на навколишнє природне середовище, санітарно - епідеміологічне благополуччя населення, може стати джерелом поширення інфекцій, забруднення підземних вод.

Ураховуючи вищенаведене, у зазначеному випадку має місце порушення інтересів держави, що є підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді.

Ще однією обов`язковою умовою для наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді є не здійснення або неналежним чином здійснення захисту інтересів держави органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або відсутність такого органу.

Пред`явлення прокурором цього позову не порушує принципу рівності сторін, адже його процесуальні права мають такий же обсяг як і відповідача по справі, оскільки ст. 55 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прокурор набуває статусу позивача і користується правами сторони. Окрім цього, відповідач не позбавлений можливості користуватись правовою допомогою інших осіб, яким законом надається таке право.

В законодавстві України не наведено переліку випадків, за яких прокурор здійснює представництво в суді, однак визначено критерії для оцінки орієнтирів та умов, коли таке представництво є можливим. Таке право виникає там і тоді, коли прокурор діє в інтересах держави, у разі відсутності в органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, повноважень щодо звернення до суду із заявленими позовними вимогами або уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює такі повноваження.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Незаконна передача комунального майна, яке є місцем видалення відходів у користування приватному суб`єкту господарювання для захоронення (зберігання) твердих побутових відходів порушують інтереси держави та права територіальної громади в особі Великописарівської селищної ради.

У пункті 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 суд навів висновок про застосування норми права, з якої вбачається, що бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Окружна прокуратура, відповідно до вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» листом №50-90-1252 вих.21 від 15.06.2021 проінформувала Великописарівську селищну раду про виявлений факт неправомірної передачі у користування приватному суб`єкту господарювання комунального майна.

Таким чином, прокуратура надала можливість Великописарівській селищній раді відреагувати на стверджуване у листі порушення.

Разом з тим, Великописарівська селищна рада, листом № 367 від 07.08.2021, на вищевказаний лист прокурора, повідомила, що у неї відсутня можливість звернутися з відповідним позовом до суду у зв`язку з відсутністю коштів на сплату судового збору.

Таким чином, прокурор дотримався порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», оскільки Великописарівська селищна рада заходів щодо усунення виявлених порушень інтересів держави не вжила, зокрема з позовом до суду не звернулись, про такий намір окружну прокуратуру не повідомили.

Згідно ст. 5 Конституції України носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Таким чином, з огляду на викладене, прокурор може заявити позов в інтересах держави, який виражається в інтересах частини Українського народу - членів територіальної громади, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює саме орган місцевого самоврядування, хоча останній, навпаки покликаний ці інтереси захищати.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Згідно зч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», одним із принципів місцевого самоврядування в Україні є судовий захист прав місцевого самоврядування.

Пункт 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» зазначає, що право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів.

Частиною 1 ст. 62 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що держава фінансово підтримує місцеве самоврядування, бере участь у формуванні доходів місцевих бюджетів, здійснює контроль за законним, доцільним, економним, ефективним витрачанням коштів та належним їх обліком. Вона гарантує органам місцевого самоврядування доходну базу, достатню для забезпечення населення послугами на рівні мінімальних соціальних потреб.

Таким чином, використання нерухомого комунального майна приватним суб`єктом господарювання призводить до невизначеності у правовідносинах щодо використання вказаного майна територіальної громади, зокрема, кола суб`єктів, які мають право використовувати останнє, а також зобов`язані забезпечувати схоронність останнього, дбати про належний стан майна, нести відповідальність за його пошкодження чи знищення, що неодмінно є порушенням інтересів держави, а тому мають місце підстави для звернення прокурора до суду в межах своєї компетенції.

Разом з тим, незважаючи на встановлені порушення та тривалість їх існування, Великописарівська селищна рада будь-яких заходів на усунення порушень до цього часу не вжила, а тому наявні підстави для представництва прокурором інтересів держави в суді.

Отже, з урахуванням тієї обставини, що Великописарівська селищна рада після надіслання відповідної інформації прокуратурою про виявлене порушення не повідомили про намір звертатися з вказаним позовом, у її діях вбачаються ознаки неналежного здійснення своїх повноважень з цього питання. Таким чином, наявні підстави, що визначені ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. 53 ГПК України для представництва прокурором інтересів держави в суді в особі Великописарівської селищної ради.

Прокурором позовні вимоги обґрунтовано тим, що Охтирською окружною прокуратурою під час встановлення підстав для здійснення представництва прокурором інтересів держави в суді встановлено порушення законодавства під час використання цілісного майнового комплексу полігону твердих побутових відходів.

18.12.2013 Великописарівською селищної ради прийнято рішення 39 сесії 6 скликання про передачу у господарське відання майна, що належить до комунальної власності, а саме цілісного майнового комплексу полігону твердих побутових відходів, металевих баків для збору відходів.

31.12.2013 на виконання вказаного рішення сесії між Великописарівською селищною радою (далі - власник, позивач) та фізичною-особою підприємцем Коваль Петром Івановичем (далі - користувач, відповідач) укладено договір про закріплення майна на праві господарського відання (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 - 1.2 договору власник передає користувачеві у господарське відання майно, що належить до комунальної власності територіальної громади Велика Писарівка, с. Радянське, а саме цілісний майновий комплекс полігон твердих побутових відходів, металевих баків по збору відходів для здійснення комерційної - господарської діяльності.

Майно передається згідно з актом приймання-передачі від 31.12.2013 (п. 1.3 договору).

Пунктами 4.2 - 4.3 договору передбачено, що користувач зобов`язаний утримувати майно та прилеглу територію у належному стані. Здійснювати обслуговування. Виконувати всі санітарні норми та правила. Проводити необхідний поточний та капітальний ремонт майна.

Згідно з п. 6.1 договору користувач має право здійснювати користування майном на праві господарського відання для забезпечення комерційної господарської діяльності.

Відповідно до п 8.1 Договору цей договір набуває чинності з 01.01.2014 після підписання акту приймання - передачі до прийняття рішення про ліквідацію, реорганізацію або зміну правового режиму використання майна.

31.12.2013 на виконання п. 3.1 договору між Великописарівською селищною радою та фізичною особою-підприємцем Коваль Петром Івановичем підписано акт приймання - передачі цілісного майнового комплексу полігону твердих побутових відходів, а саме: полігон твердих побутових відходів площею 2,48 м2 вартістю 51395 грн, сторожку площею 7,89 м2 вартістю 1550 грн, навіс для техніки площею 42 м2 вартістю 4130 грн, покриття з ЖБ плит площею 156,1 м2 вартістю 34630 грн, огорожу із сітки рабиці на ж/б стовпчиках із шлагбаумом площа сітки 270 м2 та 284 стовпчики вартістю 11085 грн, баки металеві для збору відходів 15 шт. вартістю 19500 грн (загальна вартість майна склала 70 895 грн).

Проте, вказаний договір від 31.12.2013 є удаваним правочином, з огляду на те, що основною ознакою даного договору є надання за плату (певного блага) полігону у користування на певний строк, що за своєю суттю є договором оренди спеціально відведеного місця (об`єкту), призначене для зберігання відходів.

Господарським кодексом України передбачено, що управління господарською діяльністю у комунальному секторі економіки здійснюється через систему організаційно - господарських повноважень територіальних громад та органів місцевого самоврядування щодо суб`єктів господарювання, які належать до комунального сектора економіки і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління ст. 24 Господарського кодексу України (далі - ГКУ).

Право господарського відання становлять основу правового режиму майна так званих «комунальних юридичних осіб».

Суб`єктами господарювання комунального сектора економіки є суб`єкти, що діють на основі лише комунальної власності, а також суб`єкти, у статутному капіталі яких частка комунальної власності перевищує п`ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує органам місцевого самоврядування право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб`єктів.

Наприклад суб`єктом господарювання, за яким майно закріплюється на праві господарського відання, є комунальне унітарне підприємство, що утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління ст.78 ГКУ.

Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство).

Право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених ГКУ та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства (ст. 136 ГКУ).

Із вказаних норм слідує, що передати майно комунальної власності на праві господарського відання можливо лише суб`єктам, що діють на основі лише комунальної власності або у статутному капіталі яких частка комунальної власності перевищує п`ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує органам місцевого самоврядування право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб`єктів.

Окрім того, закріплення майна на праві господарського відання є реалізація органами місцевого самоврядування організаційно - господарських функції шляхом закріплення майна за суб`єктами господарювання, які належать до комунального сектора економіки. Механізм управління об`єктами комунальної власності не може бути реалізований через укладення господарських договорів.

Отже, закріплення майна комунальної власності на праві господарського відання за фізичною - особою підприємцем є неможливим.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як передбачено ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Ураховуючи вищевикладене, оспорюваний договір оренди землі, відповідно до вимог ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, визнається судом недійсним, оскільки суперечить Конституції України, Господарського кодексу України, іншим актам цивільного законодавства України, порушуює інтереси суспільства і держави.

Окрім того, оспорюваний договір за своєю правовою природою та юридичними ознаками не є договором про закріплення комунального майна на праві господарського відання.

Згідно ст. 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Частиною 2 статті 235 ЦК України передбачено правові наслідки визнання правочину удаваним. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Прихований правочин завжди підлягає оцінці з точки зору відповідності його загальним умовам чинності правочину і сам факт прикриття його іншим правочином не може бути підставою його недійсності. Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої палати Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 522/14890/16-ц, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.06.2018 у справі № 916/933/17.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» оренда - речове право на майно, відповідно до якого орендодавець передає або зобов`язується передати орендарю майно у користування за плату на певний строк.

На виконання п. 3.1 договору між Великописарівською селищною радою та фізичною особою підприємцем Ковалем Петром Івановичем укладено акт приймання - передачі цілісного майнового комплексу полігону твердих побутових відходів. Відповідно до п 8.1 договору цей договір набуває чинності з 01.01.2014 після підписання акту приймання - передачі до прийняття рішення про ліквідацію, реорганізацію або зміну правового режиму використання майна.

Вищезазначені умови договору та акт передавання-приймання фактично корелюються із правовим визначенням «оренди», викладеним у п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», яким передбачено, що оренда це речове право на майно, відповідно до якого орендодавець передає або зобов`язується передати орендарю майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до умов Договору сторонами не передбачено плату за використання переданого майна.

У той же час, п 4.2 - 4.3 Договору передбачено, що Користувач зобов`язаний утримувати майно та прилеглу територію у належному стані. Здійснювати обслуговування. Виконувати всі санітарні норми та правила. Проводити необхідний поточний та капітальний ремонт майна.

Таким чином, Великописарівська селищна рада передаючи сміттєзвалище (полігон) твердих побутових відходів в користування фізичній особі підприємцю Ковалю Петру Івановичу зберігає кошти, які необхідно витратити на утримання вказаного сміттєзвалища (полігону).

Вказані кошти - є фактично орендною платою за використання юридичною особою полігону твердих побутових відходів, як цілісного об`єкту, який являє собою земельну ділянку та спеціально пристосовані для належного функціонування об`єкти, розміщені на ній (певне благо, яке зберігає Великописарівська селищна рада).

З аналізу положень цивільного законодавства та умов оспорюваного договору вбачається, що укладений договір від 31.12.2013 є договором оренди комунального майна, а саме цілісного майнового комплексу полігону твердих побутових відходів.

Встановивши, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), на підставі ч. 2 ст. 235 Цивільного кодексу України потрібно виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків.

Отже, з вищевказаного вбачається, що за оспорюваним договором відбувається платне користування фізичною особою підприємцем Ковалем Петром Івановичем майна, наданими Великописарівською селищною радою у користування, тому до спірного правочину необхідно застосовувати правила, передбачені для договору оренди державного та комунального майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» не можуть бути об`єктами оренди спеціально відведені місця чи об`єкти, призначені для захоронення відходів (місця розміщення відходів, сховища, полігони, комплекси, споруди, ділянки надр тощо).

З огляду на встановлену законом пряму заборону, вбачається наявність правових підстав для визнання недійсним договору господарського відання, а саме цілісного майнового комплексу полігону твердих побутових відходів, металевих баків для збору відходів, оскільки сторонами в момент вчинення правочину не були додержані вимоги частин 1,2,5 ст. 203 Цивільного кодексу України, правочин було вчинено з метою приховати договір оренди нерухомого майна комунальної власності (договір оренди полігону твердих побутових відходів).

Згідно із ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 216 Цивільного кодексу України визначені правові наслідки недійсності правочину, а саме: недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із вимогами п. п. 1, 4, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України, господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності) може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Частиною 3 статті 207 Господарського кодексу України передбачено, що виконання господарського зобов`язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов`язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов`язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Частиною 3 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як закріплено у ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно з ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється у тому числі шляхом визнання угоди недійсною.

Відповідно до частини першої статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої, третьої статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується правомірність і обґрунтованість звернення прокурора з даним позовом, а також невідповідність спірного договору вимогам чинного законодавства, що є підставою визнання договору недійсним відповідно до ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку , що позов прокурора підлягає задоволенню.

При ухваленні рішення в справі, суд, у тому числі, вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами.

Прокурором при зверненні до суду з позовною заявою відповідно до платіжного доручення №1980 від 09.09.2021 сплачено судовий збір в розмірі 2270,00 грн.

Нормою статті 129 ГПК України встановлено, що судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 1 статті 130 ГПК України встановлено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Відповідачем до початку розгляду справи по суті подана заява про визнання позову в повному обсязі, у зв`язку з чим в порядку ст. 130 ГПК України підлягає стягненню з відповідача на користь прокурора 50% судового збору.

Таким чином, відповідно п. 1 ч. 4 ст. 129 ГПК України, враховуючи положення ч.1 ст. 130 ГПК України, прокурору за рахунок відповідача підлягає відшкодуванню 1135,00 грн судового збору, що складає 50% судового збору, сплаченого прокурором за платіжним дорученням №1980 від 09.09.2021 в сумі 2270,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 123, 129, 130, 194-220, 233, 236-238, 240, 241, Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати недійсним договір про закріплення майна на праві господарського відання від 21.12.2013 укладений між Великописарівською селищною радою (вул. Незалежності, 10, смт. Велика Писарівка, Охтирський район, Сумська область, 42800, ) та Фізичною особою-підприємцем Ковалем Петром Івановичем ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ).

3. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Коваля Петра Івановича ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на користь Сумської обласної прокуратури (40000, м. Суми, вул. Герасима Кондратьєва, 33, ) 1135,00 грн (одна тисяча сто тридцять п`ять грн 00 коп.) судового збору.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст. 256 ГПК України).

Повний текст рішення складено та підписано 02.12.2021.

Суддя В.Л. Котельницька