ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" листопада 2021 р. Справа№ 910/1797/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кропивної Л.В.

суддів: Руденко М.А.

Сітайло Л.Г.

Секретар судового засідання Кудько О.О.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рентпроперті" на рішення господарського суду міста Києва від 30.06.2021 (повний текст складено 09.07.2021) у справі № 910/1797/21 (суддя - Підченко Ю.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рентпроперті"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "М.Консальт"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестхіллс Веста"

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Стар Реалті"

про стягнення 498 640, 00 грн, -

В С Т А Н О В И В:

До Господарського суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "РЕНТПРОПЕРТІ" з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "М.КОНСАЛЬТ" про стягнення заборгованості за договором суборенди № 13-РП від 01.04.2018 в розмірі 498 640, 00 грн.

Місцевим господарським судом залучено до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Стар Реалті" у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, оскільки рішення у даній справі може вплинути на їх права та обов`язки.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечив , посилаючись на ту обставину, що , на думку відповідача, позивач не має права на отримання плати за користування приміщенням, адже відповідач не користувався та не мав можливості користуватися орендованою частиною майнового комплексу відповідно до договору суборенди № 13-РП від 01.04.2018, починаючи з 15.10.2020, оскільки позивач фактично не забезпечив йому таку можливість, а допуск до орендованої частини майнового комплексу був обмежений невідомими особами , які назвалися новими власниками. При цьому відповідач уклав договір суборенди на це ж майно з ТОВ "Стар Реалті" .

Рішенням господарського суду міста Києва від 30.06.2021 року по справі №910/1797/21 у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕНТПРОПЕРТІ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "М.Консальт" відмовлено повністю.

Вирішуючи спір, місцевий господарський суд виходив з того,що за користування майном з наймодавця справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму .

Суд установив, що з 25.12.2007 майновий комплекс, загальною площею 28 223,10 кв.м., який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, 6, перебував в іпотеці ПАТ "УПБ" , тоді як передане позивачем в суборенду відповідачу майно є частиною вказаного майнового комплексу.

Установивши ці обставини, суд першої інстанції дійшов до висновку, позивач не має права на отримання орендної плати з відповідача за укладеним із ним договором суборенди, адже не довів, що передача позивачем у суборенду нерухомої речі відбувалося за згодою іпотекодавця.

При цьому суд першої інстанції послався на наступне.

Згідно з рішенням Господарського суду міста Києва від 15.11.2017 у справі № 910/14751/17, яке набрало законної сили 22.02.2018 і залишене силі постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.02.2018 та постановою Верховного Суду від 27.06.2018), визнано за ПАТ "УПБ" наявність права майнової вимоги до ТОВ "ІТ Інвест" за:

- договором про надання кредиту від 03.12.2007 № 888 з усіма додатковими договорами, договорами про внесення змін та угодами до нього;

- договором поруки від 25.12.2007 № 888-1 з додатковими договорами, договорами про внесення змін та угодами до нього;

- іпотечним договором, посвідченим 25.12.2007 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лавренюк С.М. за реєстровим № 949, з усіма додатковими договорами, договорами про внесення змін та угодами до нього.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України "Про іпотеку", правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Позивачем чи іншими пов`язаними особами не надано доказів отримання згоди від первісного іпотекодержателя (ПАТ "УПБ") під час укладання договорів оренди № 01/15003 від 15.03.2018, договору суборенди № 1-АРТ від 01.04.2018 та договору суборенди № 13-РП від 01.04.2018.

Суд також установив, що з 27.04.2020 до ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" перейшли права іпотекодержателя за іпотечним договором № 949 від 25.12.2007, а тому після 27.04.2020 передача майна в оренду, яке перебуває в іпотеці ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста", потребувала також згоди і ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" .

Відсутність згоди особи, яка має права вимоги, що засновані на договорі іпотеки, за правовою позицію суду першої інстанції, зумовлює нікчемність договорів оренди та суборенди та не створює інших юридичних наслідків, крім тих, що пов`язаних з його нікчемністю.

З висновками та мотивами прийнятого судом першої інстанції рішення не погодився Позивач у справі , який звернувся з апеляційною скаргою до суду апеляційної інстанції .

У доводах апеляційної скарги позивач вважав хибними висновки суду першої інстанції з приводу того, що до предмету доказування у даному спорі входить доведення обставин , за яких позивач набув прав на оренду .

Разом з тим, на думку апелянта, у справі наявні договори оренди майнового комплексу № ІП-28 від 11.06.2020 між ТОВ "Гансо Компані" та ТОВ "Сервіс-Тех" та договір суборенди № РП-28/2 від 11.06.2020, укладений між ТОВ "Сервіс Тех" та ТОВ "Рентпроперті".

Позивач зауважив , що ТОВ "Гансо Компані" є власником майнового комплексу , розташованого в м. Києві по вул..Будіндустрії , 6 , з 17.05.2018 р., і на момент державної реєстрації прав власності за вказаною особою в Єдиному державному реєстрі прав на нерухоме майно та їх обтяжень були відсутні записи про іпотеку та особу іпотекодержателя , тоді як відповідно до частини 2 статті 3 Закону України "Про іпотеку" взаємні прав і обов`язки виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Запис про іпотеку за ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" , вказував апелянт, був зареєстрований лише 15.10.2020 року , тобто після укладення договору суборенди між позивачем та відповідачем.

До того ж, зазначав апелянт, всі реєстраційні дії відносно іпотеки щодо вказаного майна були скасовані Міністерством Юстиції України , проте не вилучені з реєстру через наявність тимчасових судових арештів.

Наводячи вказані обставини , позивач просив суд апеляційної інстанції врахувати, що ані ТОВ ТОВ "Гансо Компані" , ані ТОВ ТОВ "Сервіс Тех", ані позивач у справі не зобов`язані були отримувати дозвіл від ПАТ "УПБ" та ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" на укладення договорів оренди , а тому такі договори є дійсними в силу презумпції правочину .

Апелянт при розгляді апеляційної скарги просив врахувати правові позиції Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 15.06.2021 по справі № 922/2416/17.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" , погоджуючись із висновками та мотивами суду першої інстанції при вирішенні спору, просило у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити в силі .

Відповідач , який у правовідносинах, в яких виник спір, є суборендарем , проти задоволення апеляційної скарги заперечував , вказував, що позивач у справі мав довести суду , що за згодою із ПАТ "УПБ" набув прав орендаря , а при відсутності такої згоди - не вправі передавати в суборенду нерухому річ і отримувати за неї орендну плату.

Відповідач також просив не враховувати доводи апелянта , засновані на правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 15.06.2021 по справі № 922/2416/17 , вказуючи , що такі правові позиції оприлюднені Великою Палатою Верховного Суду після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення .

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.08.2021 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Кропивна Л.В. (головуючий), Сітайло Л.Г., Пашкіна С.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.08.2021 поновлено апелянту пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення та відкрито апеляційне провадження. Призначено справу до розгляду на 06.10.2021. Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 30.06.2021 у справі № 910/1797/21 до прийняття апеляційним господарським судом кінцевого рішення. Витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/1797/21.

30.08.2021 матеріли справи №910/1797/21 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

07.09.2021 відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, у якому він просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі.

13.09.2021 Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестхіллс Веста" подано відзив на апеляційну скаргу, у якому воно просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги, залишивши оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справ від 05.10.2021, у зв`язку із перебуванням судді Пашкіної С.А. у відпустці, справу № 910/1797/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Кропивна Л.В. (головуючий), Руденко М.А., Сітайло Л.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.10.2021 прийнято апеляційну скаргу до провадження у визначеному складі суддів.

Згідно зі ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши представників сторін, проаналізувавши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні спору, колегія суддів дійшла до висновку, що оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з таких мотивів.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 01.04.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Рентпроперті" (як орендарем) та Товариством з обмеженою відповідальністю "М.Консальт" (як суборендарем) був укладений договір суборенди № 13-РП, на строк до 31.03.2019 р.

За умовами договору орендар передає суборендареві за плату ( 50 гр. за 1 кв м. площі ) у користування частину майнового комплексу за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, 6, для здійснення суборендарем своєї господарської діяльності. У користування за договором передається індивідуально визначене майно, що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Відповідно до пунктів 1.2.1. та 1.2.2. за договором суборендар вступає у користування нежитловим приміщенням, що належить орендареві на праві користування.

Невід`ємними частинами Договору були Додаток № 1 - схематичне зображення місця знаходження об`єкта оренди із застереженням про відсутність претензій сторін щодо технічного та санітарного стану приміщення та Додаток № 2 - акт приймання-передачі об`єкту оренди між орендарем та суборендарем.

За взаємною згодою сторони збільшували розмір плати за квадратний метр площі, змінювали площу об`єкта оренди, яким користується суборендар, шляхом підписання додаткових угод 09 жовтня 2018 р., 25 лютого 2019р., 01 серпня 2019 року, 29 листопада 2019 року та 31 січня 2020 року.

При цьому кожна додаткова угода супроводжувалася складення між суборендарем та орендарем у вигляді додатків № 1 та 2 схематичним зображенням місця знаходження об`єкта оренди ( із застереженням про відсутність претензій сторін щодо технічного та санітарного стану приміщення) та актом приймання-передачі об`єкту оренди між орендарем та суборендарем

З матеріалів справи випливає, що суборендар користувався нерухомим приміщенням, площею 1 100,00 кв.м. (в редакції договору від 01.04.2018); згодом площа приміщення зменшилася і становила площу 668, 00 кв.м. (в редакції додаткової угоди № 2 від 25.02.2019) та додатково - частиною майнового комплексу - відкритим майданчиком, площею 300, 00 кв.м. (з урахуванням змін, внесених додатковою угодою № 4 від 29.11.2019).

За останньою додатковою угодою, укладеною між орендарем та суборендарем об`єктами оренди були :

- частина складського приміщення 668, 00 м.кв.;

- відкритий майданчик - 300, 00 м.кв.

Строк оренди до 31.01.2021 з моменту підписання цього договору (п. 2.1. договору в редакції додаткової угоди № 5 від 31.01.2020).

Вартість оренди складається з розміру орендної плати та експлуатаційних витрат, згідно наданих рахунків орендарем. Розмір орендної плати разом з ПДВ складає 70 960,00 грн (п. п. 4.1. - 4.2. договору в редакції додаткової угоди № 5 від 31.01.2020).

Відповідно до п. 4.4. договору (в редакції додаткової угоди № 5 від 31.01.2020), орендна плата та експлуатаційні витрати сплачуються суборендарем у безготівковому порядку на поточний рахунок орендаря наперед до 10 числа кожного поточного місяця на підставі рахунку наданого орендарем. Орендар надає суборендарю акт наданих послуг/ виконаних робіт за календарний/розрахунковий місяць виключно після повної оплати суборендарем орендної плати/плати за експлуатаційні витрати.

Як стверджував позивач, до червня 2020 відповідач дотримувався свого обов`язку і вчасно перераховував позивачу орендну плату, але починаючи з червня 2020, відповідач припинив вносити плату, проте продовжує користуватися приміщенням.

На переконання колегії суддів, орендар, якому передано майно у користування на умовах оренди, не вправі посилатися на недійсність договору як на підставу, яка звільняє його від виконання основного обов`язку орендаря.

Більше того, при вирішенні спорів між орендодавцем та орендарем, пов`язаних із стягненням плати за користування переданим в орендну майном, до предмету доказування не входить питання законності набуття орендодавцем речових прав на річ, що передана ним у користування на умовах суборенди іншій особі.

Право користування об`єктом оренди не є речовим правом . Воно має зобов`язальну природу, адже належне орендарю право користування чужим майном є правом, наданим йому на певний час.

За користування майном у відповідності до умов договору та зобов`язального права орендар має сплачувати оренду плату.

Тому орендар, який отримав у користування майно , зобов`язаний сплачувати плату за таке користування та інші, узгоджені у договорі оренди платежі у строки , порядку та у розмірі, що установлені договором.

За чинним українським правопорядком лише власник майна при витребуванні майна із чужого незаконного володіння, чи від добросовісного набувача, вправі вимагати від них передання йому усіх доходів від майна, які одержані або могли бути ними одержані за весь час володіння майном ( стаття ст. 390 ЦК України ).

Місцевий господарський суд при вирішенні спору невірно застосував норми матеріального права, помилково відніс оренду до речових прав, не з`ясував дійної правової природи права оренди, не установив прав та обов`язків, які мають сторони у правовідносинах найму (оренди ), тож прийняв рішення , яке не можна визнати законним.

Незастосування при вирішенні спору норм матеріального права ,які підлягали застосуванню, потягло і порушення норм процесуального права .

Так місцевому господарському суду на стадії підготовчого засідання слід було залучити в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача власника майна .

Між тим без будь-яких мотивів для вчинення такої процесуальної дії місцевий господарський суд залучив в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестхіллс Веста" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Стар Реалті" .

При цьому суд першої інстанції не навів мотивів, які, на його переконання, рішення суду матиме на прав чи обов`язки залучених ним третіх осіб у відносинах з відповідачем у справі .

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно з приписами ст.ст. 6, 627, 628, 638 Цивільного кодексу України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як встановлено ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч. 6 ст. 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Статтею 774 Цивільного кодексу України передбачено, що передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. Строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму. До договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

За користування майном з наймодавця справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України).

Отже внесення орендарем плати за строкове користування чужим майном є обовязком , що конституює ознаки правовідносин з оренди.

Статтею 286 Господарського кодексу України встановлено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Звертаючись до суду, позивач стверджував, що відповідач зобов`язаний сплати заборгованість за договором суборенди за період з червня 2020 по січень 2021 в загальному розмірі 498 640, 00 грн.

Перевіривши нарахування позивачем орендної плати , колегія суддів дійшла до висновку , що заявлений позивачем розмір грошового зобов`язання відповідача здійснений з урахуванням розміру орендної плати, узгодженої сторонами у договорі, та періодам , указаним позивачем.

Заперечуючи проти позову, суборендар посилався на складені ним в односторонньому порядку акти, за змістом яких створена відповідачем комісія з його власних представників підтверджувала, що з 15.10.20 по 01.11.2020 р. заборону у проході до орендованих приміщень чинили відповідачу невідомі особі, які стверджували, що є власниками приміщень (а.с 22-42 , т.2).

Водночас, відповідач стверджував, що саме позивач не забезпечив орендарю безперешкодного доступу до орендованого приміщення при тому , що відповідач з 05.11.2020 р. користується приміщенням на умовах договору суборенди з ТОВ «СТАР РЕАЛТІ» , а останнє орендує приміщення у власника майна - Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестхіллс Веста" .

Такі доводи відповідача колегією суддів відхиляються за неспроможністю з наступних мотивів.

Обов`язок орендаря (позивача) з передачі суборендарю відповідачу) приміщень у користування підтверджено двосторонніми актами, які є додатками до укладених між позивачем та відповідачем договорів оренди у редакції додаткових угод до нього.

Складеного між сторонами акту про повернення орендарю із суборенди майна позивач не надав .

Та обставина, що він продовжує користуватися майном, але за договором з іншою особою, не має ефекту правоприпиняючого факту для відносин суборенди з позивачем, тож не звільняє відповідача від виконання зобов`язань по сплаті передбачених договором платежів за користування майном орендарю - позивачу у справі.

Відхиляючи наведені Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестхіллс Веста" у відзиві на апеляційну скаргу доводи , колегія суддів зауважує , що правові наслідки недійсності правочину у вигляді реституції застосовуються між сторонами правочину. Особи, які не є сторонами правочину, не мають суб`єктивного інтересу від застосування правових наслідків недійсності правочину .

Що стосується можливості застосування до правовідносин, які виникли між сторонами, правових позицій Великої Палати Верховного Суду , на які посилався апелянт , і які Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестхіллс Веста" просило апеляційний господарський суд не застосовувати , то колегія суддів зауважує на таке.

Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 15.06.2021 р. по справі № 922/2416/17 був сформульований висновок, за яким «за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень, особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень . За таких умов право іпотеки припиняється , відомості про іпотеку поновленню не підлягають».

Цей висновок позивач просив застосувати при відхиленні доводів відповідача та Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестхіллс Веста" щодо питання необхідності доказування позивачем законності виникнення у нього позивача права на оренду майнового комплексу та на передачу ним орендованого майна у суборенду відповідачу у справі.

Однак, колегія суддів у цій постанові раніше вже висловила свою правову позицію у даній справі, вказавши , що до предмету доказування не входить питання законності набуття орендодавцем речових прав на річ, що передана ним у користування на умовах суборенди іншій особі .

Таким чином , сформульований Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 15.06.2021 р. по справі № 922/2416/17 висновок не є релевантним до справи, рішення з якої переглядається наразі апеляційним господарським судом .

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідач у справі разом із відзивом на позов доказів виконання ним грошових зобов`язань за договором суборенди не надав, тож позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕНТПРОПЕРТІ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "М.Консальт" підлягали задоволенню повністю.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕНТПРОПЕРТІ" на рішення суду першої інстанції підлягає задоволенню , прийняте 30.06.2021року місцевим господарським судом рішення по справі № 910 /1797/21 - скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕНТПРОПЕРТІ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "М.Консальт" і стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "М.Консальт" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕНТПРОПЕРТІ" заборгованості, яка виникла за договором суборенди № 13-РП від 01.04.2018 р. у розмірі 498 640 грн.

У зв`язку із скасуванням судового рішення і задоволення позову здійснюється новий розподіл судових витрат. Колегія суддів покладає 7479,61 грн. судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції та 111 220 грн. судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції на відповідача по справі. Вказані суми стягуються з відповідача на користь позивача у справі відповідно до ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд , -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕНТПРОПЕРТІ" задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 30 .2021 у справі №910/1797/21 скасувати.

3. Прийняти у справі нове рішення .

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕНТПРОПЕРТІ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "М.Консальт" задовольнити .

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "М.Консальт" (01133, м. Київ, вул. Євгена Коновальця , 31 , ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕНТПРОПЕРТІ" (01133 , м. Київ, вул.. Німанська , 10 , ) 498 640 грн заборгованості , яка виникла за Господарським договором суборенди № 13-РП від 01.04.2018 р.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "М.Консальт" (01133, м. Київ, вул. Євгена Коновальця , 31 , ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕНТПРОПЕРТІ" (01133 , м. Київ, вул.. Німанська , 10 , ) 74907, 61 грн. судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "М.Консальт" (01133, м. Київ, вул. Євгена Коновальця , 31 , ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕНТПРОПЕРТІ" (01133 , м. Київ, вул.. Німанська , 10 , ) 111 220 грн судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

Справу повернути до Господарського суду міста Києва.

Повний текст постанови складено 03.12.2021.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Л.В. Кропивна

Судді М.А. Руденко

Л.Г. Сітайло