ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" листопада 2021 р. Справа№ 910/12047/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Барсук М.А.

суддів: Руденко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Овчинніковій Я.Д.

За участю представників сторін:

від позивача: Марушевський Д.Л., Зорін О.В.;

від відповідача: Король Д.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Етрекс-1"

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2021 року (повний текст складено 29.03.2021)

у справі № 910/12047/20 (суддя Головіна К.І.)

за позовом Компанії "Алтіум Лімітед"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Етрекс-1"

про стягнення 501 232,13 грн, -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

Компанія "Алтіум Лімітед" звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Етрекс-1" про повернення утримуваної частини гарантійного забезпечення у сумі 501 232,13 грн.

Позов мотивований тим, що відповідно до умов укладеного сторонами договору суборенди № 01/11/13 від 01.11.2013, за користування приміщенням площею 356 кв.м., розташованим за адресою: м. Київ, вул. Миколи Грінченка, 4В, позивач перерахував відповідачу грошове забезпечення (авансовий платіж), яким забезпечувалось зобов`язання суборендаря з орендної плати. У подальшому, зважаючи на закінчення терміну дії договору та відсутність згоди позивача (суборендаря) на продовження цього договору, у відповідача виник обов`язок повернути суборендарю частину депонованого грошового забезпечення.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.03.2021 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Етрекс-1" на користь Компанії "Алтіум Лімітед" гарантійний платіж у сумі 501 232 грн. 13 коп., судовий збір у сумі 7 518 грн. 48 коп.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до висновку, що порушень господарського зобов`язання з боку Компанії "Алтіум Лімітед", зокрема, в частині повної та своєчасної сплати орендних платежів за договором суборенди не було, при цьому відповідач таких доводів не навів, отже, позивач має право вимагати від орендаря повернення утримуваної частини грошового забезпечення в сумі 18 209,01 дол. США, еквівалент якої до гривні за курсом НБУ станом на дату подачі позову становить 501232,13 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Етрекс-1" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2021 року у справі №910/12047/20 та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву Компанії "Алтіум Лімітед" залишити без розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, а суд першої інстанції не вжив заходів щодо такого повідомлення. Апелянт зазначає, що позовна заява підписана особою, яка не має процесуальної дієздатності та від імені позивача підписана особою, яка не має права підписувати її, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-яки документи, якими надано повноваження Представництву «Алтіум Лімітед» діяти від імені позивача - Компанії «Алтіум Лімітед» та уповноважувати інших осіб підписувати позовну заяву від імені позивача. Апелянт також посилається на те, що долучені до матеріалів справи докази не засвідчені належним чином та в матеріалах справи відсутні докази сплати депонованого грошового забезпечення на суму 33 321,60 дол. США, доказів сплати послуг суборенди починаючи з 15.11.2013, платежу за оренду у сумі 24 616,80 дол. США а також доказів, що вказують закінчення строку дії договору 14.09.2019.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 910/12047/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Барсук М.А. - головуючий суддя; судді - Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.09.2021 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 26.10.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.10.2021 відкладено розгляд справи на 16.11.2021.

У судовому засіданні 16.11.2021 оголошено перерву до 23.11.2021.

Позиції представників сторін

27.10.2021 через відділ документального забезпечення суду від позивача було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечив проти доводів та вимог апеляційної скарги та просив оскаржуване рішення залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

01.11.2013 р. між ТОВ "Етрекс-1" (орендар) та Компанією "Алтіум Лімітед" (суборендар) був укладений договір суборенди (далі - договір суборенди), за умовами якого зважаючи на те, що 31.10.2013 між ПАТ "Укрсоцбанк" (орендодавець) та ТОВ "Етрекс-1" (орендар) був укладений договір оренди № 31-10.13, орендар надає суборендарю в суборенду приміщення площею 356 кв.м., розташоване на 1-му поверсі будинку за адресою: м. Київ, вул. М. Грінченка, буд. 4В. (п. 1.3).

Пунктом 2.1. договору встановлено, що цей договір суборенди укладається на 35 повних календарних місяців, який починається з дати початку суборенди, визначеної у п. 4.1. договору, і якщо його не буде припинено раніше згідно з умовами договору, закінчується в останній день 35 повного календарного місяця з дати початку суборенди.

Датою початку суборенди вважається 15.11.2013 (п. 4.1 договору).

Відповідно до п. 4.2. договору на дату початку суборенди суборендар та орендар мають оформити акт приймання-передачі.

Відповідно до п. 5.1.1 договору протягом строку суборенди суборендар сплачує орендарю основну орендну плату у сумі 11 107,20 дол. США з ПДВ. Основна орендна плата за 4 місяці строку суборенди має бути сплачена наперед, як аванс основної орендної плати, та депоновано грошове забезпечення в сумі, що дорівнює 44 428,80 дол. США з ПДВ. При цьому частина авансу у сумі 11 107,20 дол. США має зараховуватись в рахунок основної орендної плати за перший місяць першого строку року оренди, а в сумі 33 321,60 дол. США - в рахунок основної орендної плати за три останні місяці останнього року строку оренди і суборендар відповідає за підтримання належного балансу. Решта основної орендної плати, що належить за перший рік суборенди сплачується щомісяця наперед, починаючи не пізніше першого дня 2-го місяця строку суборенди (п. 5.1.2 договору).

Пунктом 5.1.3. договору передбачено, що депоноване грошове забезпечення (аванс орендної плати) має депонуватись на рахунок, встановлений орендарем для отримання таких платежів від суборендарів і зберігається до використання орендарем для сплати щомісячних орендних платежів орендарю та для забезпечення інших зобов`язань суборендаря (п. 5.1.3 договору).

Згідно з п. 5.2. договору суборендар депонує в орендаря утримувану частину як гарантію виконання усіх зобов`язань суборендарем. Орендар може використовувати все або будь-яку частину такого депонованого забезпечення для сплати орендної плати або інших сум у разі їх несплати суборендарем, або для покриття витрат орендаря з метою виправлення невиконання суборендарем своїх договірних зобов`язань чи внаслідок такого невиконання.

Усі суми основної орендної плати, депонованого грошового забезпечення (авансу), інші платежі сплачуються на рахунок орендаря. Усі суми після періоду депонування повинні сплачуватись на рахунок орендаря раз на календарний місяць авансом, не пізніше 5 робочого дня кожного календарного місяця (п. 5.5 договору).

19.12.2013 відповідач виставив позивачу рахунок № ЕТ-0000097 від 19.12.2013 на суму 33 321,60 дол. США, який був сплачений позивачем відповідно до наявного в матеріалах справи платіжного (swift) доручення від 03.01.2014 р.

У подальшому, додатковою угодою № 1 від 20.05.2014 р., сторони збільшили оренду площу на 263 кв.м., що загалом склала 619 кв.м., та встановили, що починаючи з дати збільшення площі суборендар сплачує орендарю щомісячну основну плату у сумі 19312,80 дол. США на місяць з ПДВ.

Також даною додатковою угодою сторони доповнили п. 5.1. п.п. 5.1.2., яким передбачили, що за розширену площу основна орендна плата за 4 місяці строку суборенди має бути сплачена наперед як аванс основної орендної плати та депоноване грошове зобов`язання у сумі, що дорівнює 32 822,40 дол. США. При цьому частина авансу основної орендної плати або депонованого грошового зобов`язання в сумі 8 205,60 дол. США має зараховуватись в рахунок основної орендної плати за перший місяць першого року строку оренди і в сумі 24 616,80 дол. США має (з урахуванням статті 5.2. договору) зараховуватись в рахунок основної орендної плати за три останні місяці останнього року строку оренди і суборендар відповідає за підтримання належного балансу.

19.06.2014 відповідач виставив позивачу рахунок № ЕТ-0000010 від 19.06.2014 на суму 24 616,80 дол. США, який був сплачений позивачем відповідно до наявного в матеріалах справи платіжного (swift) доручення від 09.07.2014.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання своїх зобов`язань за договором суборенди ТОВ "Етрекс-1" передало у користування Компанії "Алтіум Лімітед" приміщення, розташоване на 1-му поверсі будинку за адресою: м. Київ, вул. М. Грінченка, буд. 4В, що підтверджується актом приймання-передачі від 17.09.2014.

В подальшому, між сторонами неодноразово укладались додаткові угоди до договору суборенди.

Так, додатковою угодою № 4 від 10.11.2016 сторони домовились продовжити строк суборенди з 15.09.2017 по 14.09.2019.

17.07.2019 позивач попередив відповідача листом, що строк дії договору суборенди закінчується 14.09.2019 та про свій про намір не продовжувати строк дії договору суборенди. Крім того, у вказаному листі позивач просив зарахувати частину гарантійного забезпечення (авансового платежу) у рахунок оплати суборенди за останні місяці, тобто за період з 14.07.2019 по 14.09.2019.

Як зазначає позивач, на підставі виставлених відповідачем рахунків № 15 від 29.07.2019 на суму 23 245,88 дол. США, № 20 від 18.10.2019 р. на суму 5635,44 дол. США та актів виконаних робіт № 20 від 31.08.2019, № 23 від 14.09.2019, № 26 від 18.10.2019 ТОВ "Етрекс-1" вирахувало з гарантійного платежу позивача суму 39 729,39 дол. США у рахунок погашення орендної плати за період з 01.08.2019 р. по 31.08.2019 р., з 30.10.2018 р. по 31.12.2018 р., з 01.09.2019 р. по 14.09.2019 р.

14.05.2020 р. Компанія "Алтіум Лімітед" звернулось до ТОВ "Етрекс-1" із вимогою, у якій просило повернути залишок авансового платежу у сумі 18 209,01 дол. США.

Оскільки вказана вимога була залишена відповідачем без відповіді та задоволення, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України, яка кореспондується зі ст. 283 Господарського кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

У відповідності до ст. 760 Цивільного кодексу України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права.

Згідно з ст. 774 ЦК України передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. До договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, на виконання своїх зобов`язань за договором суборенди ТОВ "Етрекс-1" передало у користування Компанії "Алтіум Лімітед" приміщення, розташоване на 1-му поверсі будинку за адресою: м. Київ, вул. М. Грінченка, буд. 4В, що підтверджується актом приймання-передачі від 17.09.2014 р. Факту передачі приміщення в оренду позивачу відповідач не заперечує.

У відповідності до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно ст. 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Відповідно до ст. 286 ГК України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

Пунктом 5.1.1. договору (з подальшими змінами та доповненнями) встановлено ставку орендної плати та передбачено, що основна орендна плата за 4 місяці строку суборенди має бути сплачена наперед, як аванс основної орендної плати, та депоновано грошове забезпечення за орендна плата за останні три місяці. При цьому частина авансу зараховується в рахунок основної орендної плати за перший місяць першого строку року оренди, а решта суми - в рахунок основної орендної плати за три останні місяці останнього року строку оренди і суборендар відповідає за підтримання належного балансу.

Пунктом 5.1.3 договору передбачено, що депоноване грошове забезпечення (аванс орендної плати) має депонуватись на рахунок, встановлений орендарем для отримання таких платежів від суборендарів і зберігається до використання орендарем для сплати щомісячних орендних платежів орендарю та для забезпечення інших зобов`язань суборендаря (п. 5.1.3 договору).

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що позивачем до матеріалів справи не долучено доказів сплати послуг суборенди починаючи з 15.11.2013.

Так, 16.11.2021 позивачем було подано клопотання про долучення доказів оплати послуг суборенди та клопотання про поновлення пропущених строків на подання доказів.

Відповідно до ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Позивач, обґрунтовуючи неможливість подачі даних доказів до суду першої інстанції, зазначає, що оскільки відповідні доводи відповідача в частині не підтвердження факту оплати орендних платежів були викладені лише в апеляційній скарзі, а тому у позивача не було можливості подання таких доказів на спростування тверджень відповідача до суду першої інстанції.

Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства, зокрема є: змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Законом можуть бути визначені також інші засади судочинства.

Відповідно до частин 1, 2 статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини 3 статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема: верховенство права; змагальність сторін; пропорційність; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами тощо.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно із статтею 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до статті 236 ГПК України судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм процесуального законодавства, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, зобов`язаний забезпечувати дотримання принципу змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, доведенні перед судом їх переконливості, сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом задля прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, яке буде відповідати завданням господарського судочинства.

У рішенні від 03.01.2018 «Віктор Назаренко проти України» (Заява № 18656/13) ЄСПЛ наголосив, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції. Вони вимагають «справедливого балансу» між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони матимуть змогу висловити свої думки щодо кожного документа в матеріалах справи (див. рішення у справі «Беер проти Австрії» (Beer v. Austria), заява № 30428/96, пункти 17, 18, від 06 лютого 2001 року)

Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року).

Враховуючи, що відповідачем до суду першої інстанції відзиву на позовну заяву із своїми запереченнями проти позову не подано, а такі заперечення останній висловив лише у апеляційній скарзі, з огляду на принципи справедливості, пропорційності, рівності усіх учасників перед законом і судом, колегія суддів дійшла до висновку про поновлення пропущеного строку та прийняття до розгляду поданих позивачем разом з клопотанням від 16.11.2021 доказів для вірного вирішення спору у даній справі.

Так, з долучених позивачем до матеріалів справи копій платіжних доручень щодо перерахування грошових коштів вбачається, що позивач в порядку, передбаченому п. 5.1. договору (з подальшими змінами доповненнями на підставі додаткових угод), вчасно та у повному обсязі протягом строку дії договору здійснював розрахунки з відповідачем в частині оплати орендних платежів.

Твердження відповідача, що з поданих позивачем платіжних доручень не можливо встановити, що вказані кошти були перераховані саме на виконання договору суборенди, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідачем не доведено існування інших господарських відносин між сторонами, на підставі яких позивачем були перераховані дані кошти або того, що такі кошти відповідачем зараховані за інші надані послуги.

Посилання апелянта про відсутність в матеріалах справи доказів сплати депонованого грошового забезпечення спростовується долученими до матеріалів справи, а саме рахунками самого відповідача № ЕТ-0000097 від 19.12.2013 р., № ЕТ-0000010 від 19.06.2014 р., на підставі яких позивач сплатив авансовий (депонований) платіж у визначеному договором розмірі на загальну суму 57 938,40 дол. США, що підтверджується платіжними (swift) дорученнями від 03.01.2014 р., від 09.07.2014.

Так, додатковою угодою № 4 від 10.11.2016 сторони домовились продовжити строк суборенди з 15.09.2017 по 14.09.2019.

17.07.2019 позивач попередив відповідача листом, що строк дії договору суборенди закінчується 14.09.2019 та про свій про намір не продовжувати строк дії договору суборенди. У цьому ж листі позивач просив зарахувати частину гарантійного забезпечення (авансового платежу) у рахунок оплати суборенди за останні місяці, тобто за період з 14.07.2019 по 14.09.2019.

Відповідно до ч. 4 ст. 284 ГК України строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Оскільки позивач у встановленому законом порядку повідомив відповідача про відсутність намірів стосовно пролонгації строку дії договору оренди, а тому, як вірно встановлено судом першої інстанції, договір суборенди припинив свою дію 14.09.2019.

Посилання апелянта на те, що додаткові угоди № 3 від 08.08.2016 та № 4 від 10.11.2016, якими сторони продовжували строк дії договору оренди, є нікчемними в силу ст. 793 Цивільного кодексу України, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Статтею 793 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Пунктом 2.1. договору встановлено, що цей договір суборенди укладається на 35 повних календарних місяців, який починається з дати початку суборенди, визначеної у п. 4.1. договору.

Оскільки строк суборенди в момент укладення договору становив менше ніж три роки, а тому підстав для його нотаріального посвідчення не має.

Відповідно до статті 654 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Колегія суддів відзначає, що якщо із закінченням строку договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) його дію було продовжено і це призвело до збільшення загального строку користування орендованим майном, який становить понад три роки, це не може бути підставою для визнання такого договору або додаткових угод нікчемними у зв`язку з відсутністю його нотаріального посвідчення, оскільки на час укладення такого договору він відповідно до частини другої ст. 215 ЦК України відповідав вимогам частини другої ст. 793 та ст. 794 ЦК України.

А тому твердження апелянта в цій частині колегія суддів відхиляє.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент розірвання Договору, у Відповідача не було жодних скарг і претензій щодо розміру утримуваної частини депонованого (авансового) забезпечення.

Так, згідно п.5.2 Договору орендар може використовувати все або будь-яку частину такого депонованого забезпечення для сплати Орендної Плати або інших сум у разі їх несплати Суборендарем або для покриття витрат Орендаря з метою виправлення невиконання Суборендарем своїх договірних зобов`язань чи внаслідок такого невиконання.

На підставі виставлених відповідачем рахунків № 15 від 29.07.2019 р. на суму 23245,88 дол. США, № 20 від 18.10.2019 р. на суму 5635,44 дол. США та акту виконаних робіт № 23 від 14.09.2019 р. на суму 10848,07 дол. США, відбулось вирахування з гарантійного платежу позивача суми 39 729,39 дол. США у рахунок погашення орендної плати за період з 01.08.2019 р. по 31.08.2019 р., з 30.10.2018 р. по 31.12.2018 р., з 01.09.2019 р. по 14.09.2019.

Таким чином, як вірно зазначив суд першої інстанції, на рахунку відповідача залишилось гарантійне забезпечення Компанії "Алтіум Лімітед" у сумі 18 201,01 доларів США (57938,40 дол. США - 39729,39 дол. США), що в еквіваленті до гривні становить 501 232,13 грн. за курсом НБУ на час звернення до суду з позовом.

У п. 5.2 договору сторони погодили, що якщо суборендар виконує всі умови договору, утримувана частина в разі її наявності, повертається суборендарю після дати закінчення оренди та повернення приміщень.

Доказів повернення депонованого грошового забезпечення у вказаній вище сумі відповідач не надав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Оскільки порушень зобов`язань з боку Компанії "Алтіум Лімітед", зокрема, в частині повної та своєчасної сплати орендних платежів за договором суборенди не встановлено, а тому суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача утримуваної частини грошового забезпечення в розмірі 18 209,01 дол. США, еквівалент якої до гривні за курсом НБУ станом на дату подачі позову (13.08.2020 р.) становить 501232,13 грн.

Щодо поданої відповідачем заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності до пред`явлених позивачем вимог, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог статей 256 та 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності за змістом статті 261 Цивільного кодексу України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому, за приписами статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки в межах даної справи не було встановлено підстав нікчемності додаткових угод № 3 від 08.08.2016 та № 4 від 10.11.2016, а тому з 14.09.2019 (дата припинення дії договору суборенди) у позивача виникло право на повернення депонованого грошового забезпечення. Оскільки з даним позовом позивач звернувся 13.08.2020, а тому позивачем не було пропущено строку позовної давності, передбаченого приписами ст. 257 Цивільного кодексу України.

Твердження апелянта, що позовна заява підписана особою, яка не має процесуальної дієздатності та від імені позивача підписана особою, яка не має права підписувати її, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які документи, якими надано повноваження Представництву «Алтіум Лімітед» діяти від імені позивача - Компанії «Алтіум Лімітед», колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 95 Цивільного кодексу України, представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», суб`єктами зовнішньоекономічної діяльності в Україні є, зокрема, структурні одиниці іноземних суб`єктів господарської діяльності, які не є юридичними особами згідно з законами України (філії, відділення, тощо), але мають постійне місцезнаходження на території України.

Згідно з ст. 5 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність" іноземні суб`єкти господарської діяльності, що здійснюють зовнішньоекономічну діяльність на території України, мають право на відкриття своїх представництв на території України.

Відповідно до пункту 12 Інструкції про порядок реєстрації представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, яку було затверджено Наказом Міністерства зовнішніх економічних зв`язків і торгівлі України 18.01.96 № 30 (надалі - Інструкція № 30), представництво суб`єкта господарської діяльності не є юридичною особою і не здійснює самостійно господарської діяльності, у всіх випадках воно діє від імені і за дорученням іноземного суб`єкта господарської діяльності, зазначеного у свідоцтві про реєстрацію, і виконує свої функції згідно із законодавством України. Представництво іноземного суб`єкта господарської діяльності в Україні може здійснювати функції, пов`язані з виконанням представницьких послуг, тільки в інтересах іноземного суб`єкта господарської діяльності, зазначеного у Свідоцтві.

Тобто, представництво "АЛТІУМ ЛІМІТЕД" не є юридичною особою в розумінні законодавства України. При цьому, Представництво "АЛТІУМ ЛІМІТЕД" по своїй правовій природі є зареєстрованим в установленому порядку представництвом іноземного суб`єкту господарської діяльності - ALTIUM LIMITED.

Згідно з пунктом 13 Інструкції №30, у разі здійснення представництвом господарської діяльності на території України таке представництво повинно стати на облік у податковому органі за своїм місцезнаходженням у порядку, установленому центральним податковим органом України, та набути статусу постійного представництва.

Позивачем надано докази того, що 06.07.2011 року представництво "АЛТІУМ ЛІМІТЕД" було взято на облік як платника податків у якості постійного представництва іноземного суб`єкта господарської діяльності ALTIUM LIMITED (3 Minna Close, Belrose, NSW, 2085, Australia), що підтверджується роздруківкою з електронного кабінету платника податків Позивача.

Крім того, з пунктом 14 Інструкції № 30, Керівник представництва діє на підставі доручення від іноземного суб`єкта господарської діяльності, засвідченого з дотриманням вимог пункту 3 Інструкції та інших вимог, передбаченій законодавством України.

Позивачем також долучено до матеріалів справи нотаріальний переклад довіреності від 27.03.2018 року, виданої ALTIUM LIMITED на користь голови представництва "АЛТІУМ ЛІМІТЕД" - Костинського Сергія.

Згідно зі змістом Довіреності - Компанія ALTIUM LIMITED, окрім іншого, уповноважує Костинського Сергія представляти інтереси ALTIUM LIMITED на території України перед будь-якими органами державного управління та органами місцевого самоврядування, або іншими органами влади, а також перед будь-якою фізичною чи юридичною особою для виконання завдань, необхідних для здійснення керівництва Представництвом.

Тобто, представництво "АЛТІУМ ЛІМІТЕД" уповноважено представляти інтереси ALTIUM LIMITED, зокрема і в межах справи № 910/12047/20.

Колегія суддів також враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 18.09.2018 у справі № 911/2666/15, в якій було зроблено висновок, що вирішуючи питання щодо наявності або відсутності повноважень представника, суди мають спершу дати оцінку позиції позивача в особі його належного представника на час розгляду цього питання.

Позивачем надано лист ALTIUM LIMITED від 22.10.2021, яким підтверджено, що останній надав повноваження Сергію Костинському та, як наслідок, представництву "АЛТІУМ ЛІМІТЕД" на представництво інтересів компанії в межах справи № 910/12047/20.

Так, вказані вище документи були долучені позивачем разом із відзивом на апеляційну скаргу.

Відповідно до ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Враховуючи, що заперечення апелянта стосовно неналежного підписанта позовної заяви були висловлені лише в апеляційній скарзі, а відповідні докази подані позивачем до суду апеляційної інстанції в спростування позиції відповідача, колегія суддів, для забезпечення принципу верховенства права, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, доведенні перед судом їх переконливості, дійшла до висновку про поновлення пропущеного строку та прийняття таких доказів на підставі ст. 269 ГПК України для вірного вирішення спору.

Згідно з ч.1 ст.58 ГПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Відповідно до ч.4 ст.60 ГПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява підписана Зоріном О.В. на підставі ордеру № 1042256, виданого представництвом «АЛТІУМ ЛІМІТЕД», який долучений до позовної заяви, тобто уповноваженим представником.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.

Зокрема, у рішенні від 04 грудня 1995 року у справі "Беллет проти Франції" Європейський суд з прав людини зазначив, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні від 13 січня 2000 року у справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

Враховуючи вищевикладене, оскільки позовна заява була підписана уповноваженим представником, а тому підстав для залишення позову без розгляду на підставі п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України у суді першої інстанції не було.

Посилання відповідача, що долучені позивачем до позовної заяви документи засвідчені з порушенням п. 5.27 Національного стандарту України, затвердженого Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики № 55 від 07.04.2003 «ДСТУ 4163-2003», а саме останні не містять реквізитів прізвища та ініціалів особи, яка їх посвідчила, колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.

За приписами ст. 91 ГПК України:

- письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1);

- письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього (ч. 2);

- копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством (ч. 4);

- учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення (ч. 5).

З матеріалів справи слідує, що додані позивачем до позовної заяви копії доказів містять відмітку про посаду особи, яка посвідчила вказану копію, містять підпис та дату засвідчення таких документів. Не зазначення прізвища та ініціалів особи, яка посвідчила документи, не може бути підставою для неприйняття таких доказів судом.

Більше того, якщо у відповідача виникали сумніви стосовно поданих позивачем доказів, він не був позбавлений можливості заявити клопотання в порядку ч.6 ст.91 ГПК України про витребування оригіналів цих документів у позивача.

А тому твердження відповідача в цій частині колегія суддів відхиляє.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції, фактично було розглянуто справу та винесене оскаржуване рішення за відсутністю представника відповідача, не повідомленого належним чином, колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.

Порядок повідомлення учасника справи про судові засідання визначений ГПК України. Так, відповідно до ч. 3 ст. 120 ГПК України, виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Як вбачається з матеріалів справи, вся кореспонденція судом першої інстанції направлялась відповідачу за адресою: м. Київ, вул. Набережно-Хрещатицька, 9, літ. А, яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як місцезнаходження відповідача і визначена останнім в апеляційній скарзі, однак поверталась у зв`язку з тим, що адресат відсутній за вказаною адресою.

Апеляційним судом враховано позицію Верховного Суду (постанови від 13.01.2020 у справі № 910/22873/17 та від 14.08.2020 у справі № 904/2584/19), відповідно до якої касаційний господарський суд, здійснивши аналіз ст.ст. 120, 242 ГПК України, п.п.11, 17, 99, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, дійшов висновку, що у разі, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, за відсутності відомостей у суду про наявність у такої сторони інших засобів зв`язку та/або адреси електронної пошти, необхідність зазначення яких у процесуальних документах передбачена ст. ст. 162, 165, 258, 263, 290, 295 ГПК України, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі.

Сам лише факт не отримання адресатами кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу за належними адресами та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням сторонами, вказує на суб`єктивну поведінку цих осіб щодо отримання кореспонденції, яка надходила на їх адресу.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відносини щодо забезпечення доступу до судових рішень (рішень, судових наказів, постанов, вироків, ухвал), ухвалених судами загальної юрисдикції, та ведення Єдиного державного реєстру судових рішень регулюються Законом України "Про доступ до судових рішень" статтями 2, 4 якого встановлено, що кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом.

Це право забезпечується офіційним оприлюдненням судових рішень на офіційному веб-порталі судової влади України в порядку, встановленому цим Законом. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України. Причому, згідно з ст. 11 цього Закону, не пізніше 01.06.2006 року забезпечено постійне внесення до Єдиного державного реєстру судових рішень електронних копій судових рішень Верховного Суду України, вищих спеціалізованих судів, апеляційних та місцевих адміністративних судів, апеляційних та місцевих господарських судів, апеляційних загальних судів, а внесення судових рішень місцевих загальних судів - не пізніше 1 січня 2007 року.

А тому колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було вжито всіх необхідних дій для належного повідомлення відповідача про час та місце судових засідань у цій справі, у зв`язку з чим доводи апелянта в цій частині є необґрунтованими.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2021 у справі № 910/12047/20 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Етрекс-1" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2021 року у справі № 910/12047/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2021 у справі № 910/12047/20 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2021 у справі № 910/12047/20.

5. Матеріали справи № 910/12047/20 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 30.11.2021

Головуючий суддя М.А. Барсук

Судді М.А. Руденко

Є.Ю. Пономаренко