ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2021 року Справа № 918/587/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Бучинська Г.Б.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Прикарпатзахідтранс" на рішення Господарського суду Рівненської області від 23 вересня 2021 року в справі №918/587/21 (суддя - Качур А.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ТД "Електричні системи"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Прикарпатзахідтранс"

про стягнення в сумі 53 543 грн 04 коп.

Апеляційну скаргу розглянуто судом без повідомлення учасників справи, відповідно до частин 2, 10 статті 270, частини 13 статті 8 та частини 3 статті 252 ГПК України.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю ТД «Електричні системи» (надалі - Позивач) звернулось в Господарський суд Рівненської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Прикарпатзахідтранс» (надалі Відповідач) про стягнення з Відповідача заборгованості за поставлений товар в сумі 50658 грн 20 коп., пені в розмірі 1769 грн 74 коп., 3% річних в розмірі 353 грн 91 коп. та інфляційних втрат в розмірі 761 грн 19 коп..

В обгрунтування своїх позовних вимог Позивач посилається на те, що 22 січня 2021 року між Позивачем та Відповідачем укладено договір поставки №11/13-2021. Позивач вказує, що виконав умови договору здійснив Відповідачу поставку товар на суму 101 316 грн 40 коп. Водночас Позивач зазначає, що Відповідачем 2 лютого 2021 року сплачено аванс у розмірі 50% у відповідності до умов договору, а решта суми оплати Відповідачем сплачено не було. У зв`язку з простроченням Відповідачем оплати за товар, Позивачем нараховано 1769 грн 74 коп. пені, 353 грн 91 коп.. 3% річних та 761 грн 19 коп. інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 23 вересня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з Відповідача на користь Позивача 50 658 грн 20 коп. заборгованості, 1 769 грн 74 коп. пені, 353 грн 91 коп. трьох відсотків річних, та 761 грн 19 коп. інфляційних втрат. Також судовим рішенням покладено на Відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 270 грн 00 коп. та 10 000 грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції виходив, зокрема з того, що 22 січня 2021 року між Позивачем та Відповідачем укладено договір поставки №11/13-2021, при цьому встановлено сплату Відповідачем авансу, проте доказів оплати решти обумовлених коштів матеріали справи не містять, відтак місцевий господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги Позивача про стягнення з Відповідача 50 658 грн 20 коп. заборгованості є законними та обґрунтованими, а відтак такими що підлягають до задоволення, посилання Відповідача на скрутне матеріальне становище не позбавляє Відповідача від обов`язку виконання свого зобов`язання.

Згідно з умовами пункту 7.5 договору, у разі порушення Відповідачем строків остаточного розрахунку за отриманий товар, Позивач має право вимагати сплати Відповідачем пені у розмірі 0,2% від простроченої суми, за кожен день прострочення, за весь період прострочення.

Керуючись положеннями пункту 7.5 Договору Позивач за період з 22 квітня 2021 року по 15 липня 201 року Позивач нарахував Відповідачу 1 769 грн. 74 коп. пені. У зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання, Позивачем нараховано три відсотки річних в сумі 353 грн 91 коп. та 761 грн 19 коп. інфляційних втрат. Наданий Позивачем розрахунок місцевим господарським судом перевірено, визнано законним та обґрунтованим, а відтак вимоги про стягнення трьох відсотків річних в сумі 353 грн 91 коп. та 761 грн 19 коп. інфляційних втрат судом першої інстанції задоволено.

Що ж стосується заяви Позивача поданої 16 вересня 2021 року про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 грн, то місцевим судом в оскаржуваному рішенні зазначено, що даний спір є малозначним, ціна позову складає 53543 грн 04 коп., позов аргументований несплатою заборгованості за поставку товару за двома накладними, тому підготовка до юридичного супроводу цього спору в суді не потребувала значних витрат часових та робочих ресурсів адвоката. Даний спір не відрізняється складністю, значним обсягом доказів чи необхідністю дослідження великого обсягу судової практики, а тому місцевий господарський суд вирішив, що пропорційним та розумним розподілом витрат на надання правової допомоги буде покладення на Відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. Такий розмір на думку суду відповідає зазначеним вище критеріям та є співставним з ринковими цінами адвокатських послуг.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (а.с. 136-145), в якій, з підстав, висвітлених в ній, просив рішення місцевого господарського суду скасувати в частині стягнення річних, інфляційних втрат, судових витрат на правничої допомоги та прийняти нове в цій частині, яким відмовити в стягнення річних, інфляційних втрат та судових витрат.

Мотивуючи дану апеляційну скаргу Відповідач, зокрема виходив з того, що рішення місцевого господарського суду є необґрунтованим, таким, що прийнято не відповідно до обставин та матеріалів справи. Як зазначає Відповідач, судом при винесенні оспорюваного рішення не було враховано, що 23 лютого 2021 року Вищий антикорупційний суд України ухвалою наклав арешт на нафтопродуктопровід, виробниче обладнання та все нерухома майно Відповідача із забороною користуватися та передав на відповідальне зберігання АТ «Укртранснафта». Як наслідок таких дій Відповідач починаючи з лютого 2021 року опинився в скрутному матеріальному становищі, його господарська діяльність повністю зупинена, Відповідач не отримує доходів та має заборгованість по іншим конрагентам.

Що ж стосується стягнення судових витрат, то апелянт зазначає про те, що дана справа є простою, що свідчить про не співмірність заявлених судових витрат із витраченим часом та засобами для підготовки до розгляду даної справи, а також Відповідач звертає увагу, що визнає заборгованість.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 18 жовтня 2021 року справу №918/587/21 прийнято до провадження суду в складі колегії суддів: головуючий суддя Василишин А.Р., судді Філіпова Т.Л., суддя Бучинська Г.Б.. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача та запропоновано Позивачу в строк протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали надати до відділу канцелярії та документообігу суду відзив на апеляційну скаргу з доказами його надсилання Відповідачу.

Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до частини 1 статті 270 ГПК України: у суду апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження, з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Згідно частини 2 статті 270 ГПК України: розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Частиною 3 статті 270 ГПК України передбачено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

В силу дії частини 10 статті 270 ГПК України: апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно частини 13 статті 8 ГПК України: розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Разом з тим, суд констатує, що види справ, що не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження визначені в частині 4 статті 247 ГПК України.

Суд констатує, що дана справа № 918/587/21 не підпадає під дані винятки.

Водночас, суд констатує, що згідно статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік", з 1 січня 2021 року встановлено прожитковий мінімуму на одну працездатну особу в розмірі 2270 грн Відтак, максимальна ціна позову, що підлягає під дію частини 10 статті 270 ГПК України складає 227000 грн 00 коп. (що є більшою сумою, ніж сума позовних вимог в даній справі).

З огляду на вищевказане, колегія апеляційного господарського суду дослідивши матеріали справи на предмет їх підставності та предметності в розрізі вимог частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, ухвалила рішення здійснювати розгляд даної скарги без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, в такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно, ухвалою суду від 18 жовтня 2021 року було повідомлено сторін про те, що розгляд справи №918/587/21 буде проводитися в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи, постанова по даній справі буде виготовлена до 17 грудня 2021 року включно.

Відтак, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, суд прийшов до висновку, що в задоволенні апеляційну скаргу слід задоволити частково, а рішення суду першої інстанції змінити в частині розподілу судових витрат (в тому числі витрат на професійну правничу допомогу).

При цьому, суд виходив з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 22 січня 2021 року між Позивачем та Відповідачем укладено договір поставки №11/13-2021 (надалі Договір; а.с 14-17).

Відповідно до пункту 1.1 Договору, Відповідач зобов`язався передати у власність Позивачу товар у строк, в кількості, асортименті та за ціною, визначених у договорі та специфікаціях (додатки №1, №2), які є невід`ємною частиною даного договору, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар на умовах даного договору та специфікації до нього.

Пунктом 2.1 Договору встановлено, що загальна сума Договору визначається виходячи із ціни і кількості поставленого товару по даному Договору, і становить 101 316 грн 40 коп..

В силу дії пункту 3.5 Договору, отримання товару вважається дата його фактичного отримання уповноваженим представником Відповідача з оформленими видатковими накладними. Перехід права власності на товар виникає в момент отримання його Відповідачем.

Як видно з видаткової накладної №781 від 14 квітня 2021 року на суму 82 491 грн 44 коп. та видаткової накладної №782 від 14 квітня 2021 року на суму 18 824 грн 96 коп., -Позивач поставив Відповідачу товар на суму 101 316 грн 40 коп..

Пунктами 5.1-5.2 Договору передбачено, що розрахунки за товар здійснюються в національній валюті України; оплата товару проводиться шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Позивача в наступному порядку:

· 50% аванс;

· 25% протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати отримання товару Відповідачем та підписання видаткової накладної;

· 25% протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати отримання товару Відповідачем, підписання видаткової накладної та реєстрації Позивачем всіх податкових накладних/розрахунків коригування по даному договору в Єдиному реєстрі.

Згідно з умовами пункту 5.3 Договору датою здійснення оплати вважається дата зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Позивача.

Як видно з виписки по особовому рахунку Позивача, 2 лютого 2021 року Відповідачем оплачено аванс в розмірі 50% вартості товару в сумі 50 658 грн 20 коп.. Доказів оплати решти товару матеріали справи не містять.

Видаткові накладні підписано Відповідачем. Водночас, 14 квітня 2021 року Позивачем сформовано податкові накладні в Єдиному реєстрі.

Доказів оплати отриманого товару на суму 50 658 грн 20 коп. Відповідач суду не надав.

Згідно з умовами пункту 7.5 Договору, у разі порушення Відповідачем строків остаточного розрахунку за отриманий товар, Позивач має право вимагати сплати Відповідачем пені у розмірі 0,2% від простроченої суми, за кожен день прострочення, за весь період прострочення.

Керуючись положеннями пункту 7.5 Договору Позивач за період з 22 квітня 2021 року по 15 липня 201 року нарахував Відповідачу 1 769 грн 74 коп. пені. Крім того керуючись положеннями статті 625 Цивільного кодексу України Позивач за період з 22 квітня 2021 року по 15 липня 2021 року нарахував Відповідачу 353 грн 91 коп. 3 % річних та 761 грн 19 коп. інфляційних втрат.

Позивач посилаючись на те, що на виконання умов Договору посталено товар для Відповідача, який частково залишився неоплаченим Відповідачем, звернувся до суду за захистом, порушеного на його думку, права з позовом до про стягнення заборгованості за поставлений товар в сумі 50658 грн 20 коп., пені в розмірі 1769 грн 74 коп., 3% річних в розмірі 353 грн 91 коп. та інфляційних втрат в розмірі 761 грн 19 коп..

Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Зважаючи на характер встановлених між сторонами правовідносин вбачається, що між сторонами виникли правовідносини, пов`язані із поставкою товару та відповідальністю за порушення строків оплати, регулювання яких здійснюється Господарським кодексом України, Цивільним кодексом України тощо.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено: що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 193 Господарського кодексу України: суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом; не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Водночас, відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України: зобов`язанням є правовідношенням, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу; зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

В силу дії статті 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Як передбачено частинами 1, 2 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару, а також покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

З положень статті 509 Цивільного кодексу України та статті 173 Господарського кодексу України вбачається, що: господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Нормами статті 627 Цивільного кодексу України встановлено свободу договору, тобто відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В силу дії частини 1 статті 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Зважаючи на доводи Позивача щодо того, що він виконав свої зобов`язання щодо поставки Товару, який своєчасно не оплачений Відповідачем, оскільки, як вказує Відповідач в своїй апеляційній скарзі ухвалою Вищого антикорупційного суду України арештовано все майно, що стало підставою скрутного матеріального становища Відповідача та відсутності можливості сплати здійснити оплату за отриманий товар, колегія суддів дослідивши дані заперечення в площинні доказів долучених до матеріалів справи, зазначає наступне.

Позивачем поданими доказами, а саме видатковими накладними (видаткова накладна №781 від 14 квітня 2021 року на суму 82 491 грн 44 коп., видаткова накладна №782 від 14 квітня 2021 року на суму 18 824 грн 96 коп.), які підписані та скріплені відтисками печаток сторін, підтверджено обставини поставки Товару.

В той же час, Відповідач в своїй апеляційній скарзі не заперечує поставки товару по вищезазначеним видатковим накладним та в цілому існування заборгованості в сумі 50658 грн 20 коп., а лише вказує про неможливість здійснити оплату за отриманий товар, скрутне фінансове становище, зумовлене ухвалою Вищого антикорупційного суду України від 23 лютого 2021 року.

При цьому апеляційний господарський суд ще раз констатує, що згідно визначення господарської операції, відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", вбачається, що: господарська операція це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно з дослідження вищеописаних видаткових накладних, вбачається, що вони містить всі необхідні відомості та реквізити, а саме: підпис сторін, відтиск печаток сторін, підставу, адресу поставки, назву товару, кількість та суму, котрі свідчать про фіксування господарської операції.

Як визначено умовами Договору, оплата за поставлену продукцію здійснюється в наступному порядку: 50% аванс; 25% протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати отримання товару Відповідачем та підписання видаткової накладної; 25% протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати отримання товару Відповідачем, підписання видаткової накладної та реєстрації Позивачем всіх податкових накладних/розрахунків коригування по даному договору в Єдиному реєстрі.

З доказів долучених до матеріалів справи вбачається сплата Відповідачем авансу, однак доказів сплати решти обумовлених коштів матеріали справи не містять.

При цьому колегією суддів враховується визнання та не заперечення зі сторони Відповідача заборгованості за отриманий товар в сумі 50685 грн 20 коп..

В той же час не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо неможливості сплати суми заборгованості за отриманий товар з огляду на накладення арешту на нафтопродуктопровід, виробниче обладнання та все нерухоме майно, внаслідок чого Відповідач опинився в скрутному фінансовому становищі. Адже окрім твердження як в апеляційній скарзі, так і у відзиві на позовну заяву щодо скрутного фінансового становища, матеріали справи не містять будь-яких доказів щодо фінансового звіту, банківських рахунків Відповідача, довідки про рух коштів та активів. При цьому такі доводи є лише підставою для можливого зменшення штрафних санкції (у разі наявності Відповідної заяви), а не для звільнення від сплати суми заборгованості. Крім того, зважаючи на такі твердження Відповідача, в матеріалах справи відсутні докази, щодо звернення Відповідача з відповідним листом до Позивача (щодо відстрочки/розстрочки, та інше) зважаючи, як вказує апелянт, на відсутність можливості сплати за отриманий товар.

Суд апеляційної інстанції ще раз наголошує апелянту, що його доводи під час розгляду судом відповідної справи, жодним чином не спростовують підставності позову Позивача. А обумовлені Відповідачем обставини не дають суду права самостійно відмовити в задоволенні такого позову із-за неможливості стороною сплатити таку заборгованість.

Отже, враховуючи все вищеописане в даній судовій постанові в площинні існування первинних доказів та доказів фінансової, податкової звітності, колегія суддів прийшла до висновку, що залишок боргу становить 50658 грн 20 коп. (дану заборгованість також не заперечує Відповідач).

Відтак, враховуючи усе вищеописане судова колегія задовольняє позов в частинні стягнення 50658 грн 20 коп. боргу.

Дане було вчинено місцевим господарським судом, відповідно, колегія суддів залишає судове рішення без змін в цій частині.

Що ж стосується позовних вимог про стягнення з Відповідача пені в сумі 1769 грн. 74 коп. за період з 22 квітня 2021 року по 15 липня 201 року, колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. При цьому штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно частини 1 статті 550 Цивільного кодексу України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

В силу дії частинм 4 статті 231 Господарського кодексу України: розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі; при цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з умовами пункту 7.5 Договору, у разі порушення Відповідачем строків остаточного розрахунку за отриманий товар, Позивач має право вимагати сплати Відповідачем пені у розмірі 0,2% від простроченої суми, за кожен день прострочення, за весь період прострочення.

Керуючись положеннями пункту 7.5 Договору Позивач за період з 22 квітня 2021 року по 15 липня 201 року нарахував Відповідачу 1 769 грн 74 коп. пені.

Згідно частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Колегія суддів, дослідивши розрахунок, поданий Позивачем (а.с. 10-11), здійснив власний розрахунок за допомогою Системи комплексного інформаційного забезпечення ЛІГА:ЗАКОН ENTERPRISE встановила, що розрахунок пені, поданий Позивачем є вірним та арифметично правильним.

При цьому будь-яких заяв щодо зменшення розміру пені до суду не надходило.

Відповідно Північно-західний апеляційний господарський суд задоволює позовні вимоги в частині стягнення пені та стягує з Відповідача 1769 грн 74 коп. пені.

Дане рішення в цій частині й було прийняте місцевим господарським судом.

Відповідно приймаючи таке рішенні Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду в цій частині без змін.

Що ж стосується позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних в сумі 353 грн 91 коп. та інфляційних втрат в розмірі 761 грн 19 коп., то колегія суддів зазначає наступне.

За змістом статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, зважаючи на положення частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, колегія суддів констатує, нарахування інфляційних втрат на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки становлять способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому, вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яким кредитор наділений з огляду на нормативне закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Що ж стосується заперечень Відповідача, наведених в апеляційній скарзі, щодо неможливості своєчасного проведення розрахунків, з огляду на накладення арешту на все майно, що стало підставою скрутного фінансового становища, то колегія суддів окрім вищеописаного вважає за необхідне зазначити, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Сплата 3 % річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Колегія суддів, дослідивши розрахунок, поданий Позивачем (а.с. 6-12), здійснив власний розрахунок за допомогою Системи комплексного інформаційного забезпечення ЛІГА:ЗАКОН ENTERPRISE встановила, що розрахунок річних та інфляційних втрат, поданий Позивачем є арифметично вірним та обгрунтованим.

Відповідно Північно-західний апеляційний господарський суд задоволює позовні вимоги в частині стягнення трьох відсотків річних в сумі 353 грн 91 коп. та інфляційних втрат в розмірі 761 грн 19 коп..

Дане рішення в цій частині й було прийняте місцевим господарським судом.

Відповідно приймаючи таке рішенні Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду в цій частині без змін.

Що ж стосується порядку розподілу судового збору за результатами розгляду позовної заяви, колегія суддів зауважує таке.

В силу дії частини 1 статті 130 Господарського процесуального кодексу України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Відповідно до частини 2 статті 7 Закону України "Про судовий збір", у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Відтак, колегія суддів зважаючи на визнання Позивачем позову в частині стягнення боргу в сумі 50658 грн, діючи в правову полі частини 1 статті 130 Господарського процесуального кодексу України, статті 7 Закону України "Про судовий збір" приходить до висновку про те, що судом першої інстанції не враховано вимог процесуального права в цій частині, внаслідок чого не вчинено дій щодо повернення Позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме 1135 грн.

Суд апеляційної інстанції враховуючи все вищевказане приходить до висновку про те, що з огляду на визнання Відповідачем позову суд має повернути з Державного бюджету Позивачу 50 % судового збору, а не стягувати зі сторони, котра вчинила таке визнання

Відповідно приймаючи таке рішення апеляційний господарський суд задоволює апеляційну скаргу Позивача частково (з огляду розподіл судових витрат), змінюючи судове рішення в частині розподілу судового збору.

За змістом пункту 2 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право повністю або частково скасувати судове рішення і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Відповідно до статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Приймаючи таке рішення, колегія суддів змінює судове рішення в частині розподілу судових витрат.

Що ж стосується заяви Позивача поданої 16 вересня 2021 року про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 грн, зважаючи на заперечення апеляційної скарги Відповідача щодо не співмірності розміру судових витрат, то колегія суддів розглянувши дану заяву, докази на підтвердження судових витрат зауважує наступне.

Приписами статті 126 Господарського процесуального кодексу України унормовано, зокрема, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд, оцінивши докази, надані у підтвердження судових витрат, вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Договором про надання правової допомоги є домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність").

За приписами статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд має виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суд, залежно від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково (аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 6 березня 2019 року у справі № 922/1163/18).

Відповідно до статті 126 Господарського процесуального України, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З доказів долучених до матеріалів справи вбачається, що Позивач надав договір про надання правової допомоги від 05 липня 2021 року №05-07/21-1, за предметом якого адвокатське об`єднання зобов`язується надавати позивачу правову допомогу (а.с. 33-35).

Згідно з умовами пункту 5.1 договору від 05 липня 2021 року №05-07/21-1, вартість правової допомоги складає 15 000 грн в суді першої інстанції, протягом 10 банківських днів з моменту укладення договору клієнт сплачує об`єднанню аванс в розмірі 7000 грн на підставі виставленого рахунку.

В силу дії пункту 5.2 договору від 05 липня 2021 року №05-07/21-1, при розрахунку вартості правової допомоги, що надається згідно даного договору враховується час, затрачений адвокатами адвокатського об`єднання, складність справи та/або правового питання клієнта тощо.

Позивачем надано суду підписаний акт надання послуг №1 від 15 вересня 2021 року, за яким сторони договору погодили вартість наданих послуг в сумі 15 000 грн (а.с. 117).

Згідно з платіжним дорученням №490 від 15 вересня 2021 року Позивачем перераховано на рахунок адвокатського об`єднання 15 000 грн, відповідно до акту послуг №1 від 15 вересня 2021 року (а.с. 37).

У своєму відзиві на позов Відповідач зазначив, що дана судова справа є простою, а Відповідач визнав заборгованість за основною вимогою, розмір витрат є неспівмірним, оскільки становить третину від ціни позову (а.с. 47-52).

Згідно з положеннями статті 126 Господарського процесуального кодексу України, розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

У розумінні положень частини п`ятої статті 126 Господарського процесуального кодексу України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Відповідач заявлявив клопотання про зменшення суми судових витрат на правничу допомогу, зазначивши у ньому про те, що судові витрати становлять третину ціни позову, а тому є неспівмірними.

Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару можливе лише за умови обґрунтованості на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Колегія суддів враховуючи клопотання Відповідача щодо зменшення судових витрат та визнання Позивачем позову в частині стягнення боргу, що зумовило повернення Позивачу з Державного бюджету Позивачу 50 % судового збору, зазначає наступне.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Отже, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має зокрема враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору.

При визначенні суми відшкодування суд має також виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Водночас для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що його позов підлягає задоволенню, а у разі наявності заперечень відповідача щодо співрозмірності заявленої суми компенсації також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними та навіть неминучими, стосувалися саме цієї справи, а їх розмір є розумний та виправданий. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

За наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

В даному випадку колегією суддів враховується, що даний спір є малозначним, ціна позову складає 53 543 грн 04 коп. Позов аргументований несплатою заборгованості за поставку товару за двома накладними, а тому підготовка до юридичного супроводу цього спору в суді не потребувала значних витрат часових та робочих ресурсів адвоката. Даний спір не відрізняється складністю, значним обсягом доказів чи необхідністю дослідження великого обсягу судової практики. Крім того, враховується та обставина, що Відповідач не заперечував та визнавав заборгованість в розмірі 50658 грн 20 коп., що стало підставою повернення Позивачу з Державного бюджету 50 % судового збору.

З урахуванням всіх аспектів і складності цієї справи, а також часу, який міг би витратити адвокат на підготовку позову та участь в двох засіданнях в режимі відеоконференції (16 вересня та 23 вересня 2021 року), витрачений час на які становить менше двох годин, вбачається, що сукупні часові витрати адвоката на правову допомогу Позивачу не перевищили восьмигодинного робочого дня.

Разом з тим подаючи заяву про стягнення витрат на професійну правову допомогу подав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, колегія суддів зауважує, що в даному описі наданих послуг не зазначено витрачений адвокатом час, однак вказано, що правова допомога включала в себе: підготовка та надсилання Відповідачу листа-претензії; підготовка та подача позовної заяви з розрахунками штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних; участь в 1 судовому засіданні.

Відтак для оцінки судових витрат Позивача слід виходити зі змісту договору про надання правової допомоги № 05-07/21-1 від 05 липня 2021 року, укладеного між адвокатським об`єднанням "Дефенсус" та Позивачем.

Відповідно до умов пункту 5.1 Договору № 05-07/21-1 від 05 липня 2021 року, вартість правової допомоги згідно з даним договором складає 15 000 грн без ПДВ в суді першої інстанції.

Згідно з умовами пункту 5.2 Договору № 05-07/21-1 від 05 липня 2021 року, при розрахунку вартості правової допомоги, що надається згідно з даним договором, враховується час затрачений адвокатом, складність справи та/або правового питання клієнта тощо.

Водночас, відповідно до умов пункту 2.1 Договору № 05-07/21-1 від 05 липня 2021 року правова допомога, що надається на умовах даного договору є: захист прав та інтересів Позивача в суді першої інстанції у спірних правовідносинах з Відповідачем.

В даному випадку суд зауважує, що відповідно до статей 14 та 19 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Господарського процесуального кодексу України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. При цьому сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору лише за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.

Таким чином захист порушених прав та інтересів в господарському суді відбувається не через підготовку і подання претензії, а лише шляхом реалізації передбаченого нормами статті 4 Господарського процесуального кодексу України, права на звернення до господарського суду через подання відповідного позову.

А отже включення до детального опису робіт (наданих послуг) таких робіт як підготовка і подання претензії, як виконаних адвокатом за договором та необхідних для надання правничої допомоги, викликає у суду сумніви щодо їх обґрунтованості та неминучої необхідності у цьому спорі. В той же час суд наголошує, що такий вид правової допомоги як претензійна робота, підготовка та направлення претензії Відповідачу, не був передбачений умовами договору про надання правової допомоги № 05-07/21-1 від 05 липня 2021 року.

Крім того, судом також враховується, що заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу складає майже 1/3 ціни позову, при тому, що в процесі розгляду справи не відбулося будь-яких додаткових витрат. Також судова колегія враховує визнання Позивачам позовних вимог в частині стягнення заборгованості.

Також суд звертається до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у своїх рішеннях вказував, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. рішення ЄСПЛ у справі "East/West" проти України" від 23 січня 2014 року).

А отже, ураховуючи наведене вище не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату гонорару, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи судові витрати, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Відтак, враховуючи заяву Відповідача про не співмірність судових витрат, колегія суддів приходить до висновку, що заявлені до стягнення витрати на професійну правничу допомогу не в повній мірі відповідають критеріям співмірності із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг, виконаних робіт та ціною позову (не підтвердженими лишилися обставини щодо виконання адвокатом таких робіт у цьому спорі як підготовка і подання претензії до Відповідача, а також щодо обґрунтованості визначення цієї частини робіт, як передбачених договором про надання правової допомоги).

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що пропорційним та розумним розподілом витрат на надання правової допомоги, в правову полі дії статті 130 Господарського процесуального кодексу України, буде покладення на Відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7500 грн, саме такий розмір відповідає зазначеним вище критеріям та є співставним з предметом та обсягом наданої правничої допомоги.

Даний розподіл судових витрат є оптимальним та відповідає критерію необхідності та розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, що відповідає вимогам статей вимогам статті 126, 129 Господарського процесуального кодексу України та сталій практиці Європейського суду з прав людини. Решту витрат на оплату правової допомоги в розмірі 7500 грн судова колегія залишає за Позивачем.

Засадами (принципами) господарського судочинства зокрема є пропорційність та відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

До завдань господарського судочинства відноситься зокрема справедливе вирішення судом спорів. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання Відповідача, викладені в апеляційній скарзі (щодо не співмірності судових витрат), підставними, та такими, що підтверджуються вищевстановленим в даній постанові.

Відповідно приймаючи таке рішення апеляційний господарський суд задоволює апеляційну скаргу Позивача частково (з огляду на новий розподіл судових витрат), змінюючи судове рішення в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу, та в частині розподілу судового збору.

За змістом пункту 2 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право повністю або частково скасувати судове рішення і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Відповідно до статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Приймаючи таке рішення, колегія суддів змінює судове рішення в частині розподілу судових витрат (в тому числі в частині стягненні витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції).

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на сторони пропорційно розміру задоволення даної апеляційної скарги, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 270, 269-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Прикарпатзахідтранс" на рішення Господарського суду Рівненської області від 23 вересня 2021 року в справі №918/587/21 - задоволити частково.

2. Рішення Господарського суду Рівненської області від 23 вересня 2021 року в справі №918/587/21 - змінити в частині розподілу судового збору та судових витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката, прийнявши в цих частинах нове рішення, виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції:

"1. Позов задоволити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Прикарпатзахідтранс" (33028, м. Рівне, вул. Котляревського, 18, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ТД "Електричні системи" (79035, м. Львів, вул. Зелена 251, ) 50 658 грн 20 коп. заборгованості, 1769 грн 74 коп. пені, 353 грн 91 коп. трьох відсотків річних, 761 грн 19 коп. інфляційних втрат, 1135 грн судового збору, 7500 грн витрат на професійну правничу допомогу.

3. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю ТД "Електричні системи" (79035, м. Львів, вул. Зелена 251, ) з Державного бюджету 1135 грн судового збору за подання позовної заяви."

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Прикарпатзахідтранс" (33028, м. Рівне, вул. Котляревського, 18, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ТД "Електричні системи" (79035, м. Львів, вул. Зелена 251, ) 924 грн 70 коп. судових витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Господарському суду Рівненської області видати відповідні накази.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

6. Відповідно до частини 3 статті 287 ГПК України, дана справа не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.

7. Справу №918/587/21 повернути Господарському суду Рівненської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.