ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2021 року м. ОдесаСправа № 915/317/21
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Принцевської Н.М., Ярош А.І.

секретар судового засідання, за дорученням головуючого судді: Іванов І.В.

за участю представників учасників справи:
від Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАН», с.Староолексіївка, Веселинівський район, Миколаївська обл. не з`явився;

від Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв, м. Миколаїв Онищенко Л.В., довіреність від 14.04.2021 року №1318;

від Миколаївської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері, м.Миколаїв Довбня В.Г., посвідчення №061726 від 25.03.2021 року;

від Міністерства оборони України, м. Київ Оксенчук С.С., витяг з реєстру;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАН», с. Староолексіївка, Веселинівський район, Миколаївська область та Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв, м.Миколаїв

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.09.2021 року, суддя Мавродієва М.В., повний текст рішення складено та підписано 05.10.2021 року

у справі № 915/317/21

за позовом Миколаївської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері, м.Миколаїв в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, м. Київ

до відповідача-1 Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв, м. Миколаїв

до відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАН" с. Староолексіївка, Веселинівський район, Миколаївська область

про визнання недійсним договору від 06.07.2016 року №542/8 про спільний обробіток землі на майбутнє та повернення земельної ділянки,-

В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

У березні 2021 року Заступник військового прокурора Миколаївського гарнізону звернувся в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв, м. Миколаїв та Товариства з обмеженою відповідальністю ЛАН, с.Староолексіївка, Веселинівський район, Миколаївська область про:

- визнання недійсним договору від 06.07.2016 року №542/8, укладеного між Квартирно-експлуатаційним відділом м.Миколаїв та Товариством з обмеженою відповідальністю ЛАН про спільний обробіток землі, та припинити його дію на майбутнє з моменту набрання рішенням суду законної сили;

- зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю ЛАН звільнити земельну ділянку площею 1010,52 га, розташовану на території Ставківської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області (територія полігону військової частини НОМЕР_1 ), яка використовується останнім на підставі договору від 06.07.2016 року №542/8 про спільний обробіток землі, укладеного між Квартирно-експлуатаційним відділом м.Миколаїв та Товариством з обмеженою відповідальністю ЛАН;

- відшкодування з відповідача на користь Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, м. Одеса сплачений судовий збір за подачу позовної заяви.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор, посилаючись на вимоги ст. 4, 10, 203, ч. 1, 3 ст.215, ст.216, 391 Цивільного кодексу України, ст. 207, 208 Господарського кодексу України, ст. 152, 153, 212 Земельного кодексу України, ст.23 Закону України Про прокуратуру зазначає про те, що спірний Договір №542/8 про спільний обробіток землі від 06.07.2016 року підлягає визнанню недійсним на підставі ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України, оскільки останній, як цивільно-правова угода, вчинена з порушенням норм чинного законодавства України, у зв`язку із тим, що його укладено з порушенням вимог діючого законодавства щодо укладання договорів спільної діяльності, порядку передачі земель оборони у користування, без погодження уповноваженими на це суб`єктами владних повноважень.

Крім того, позивач вказав, що відповідно до оспорюваного договору відповідач - 1 фактично передав відповідачу - 2 земельну ділянку, що відноситься до земель оборони, без рішення (погодження) відповідних посадових осіб Міністерства оборони України та органів місцевого самоврядування, органів виконавчої влади, відтак, на думку прокурора, спірний договір про спільний обробіток землі є таким, що також суперечить нормам діючого законодавства України та підлягає визнанню недійсним.

Звертаючи увагу суду на ту обставину, що зі змісту договору від 06.07.2016 року №542/8 випливає, що зобов`язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним та незважаючи на факт спричинення державі шкоди, внаслідок фактично самовільного захоплення земель оборони та протиправного її використання, прокурор зазначив, що Mіністерство оборони України тривалий час не вживає заходів із захисту порушених інтересів держави. При цьому, як вказує позивач, про факт протиправного використання земель оборони військового полігону Міністерство оборони України дізналося з листа Військової прокуратури Миколаївського гарнізону за вих.№5-2-136вих21 від 18.01.2021 року, однак, до цього часу на порушення вимог Інструкції з організації претензійної та позовної роботи, представництва інтересів у судах і виконання рішень судів у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України №744 від 30.12.2016, позов про визнання недійсним спірного договору не пред`являвся.

З приводу вказаного, прокурор зауважує, що приписи чинного законодавство України передбачають право прокурора здійснювати представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади без будь-яких застережень щодо причин, через які орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист законних інтересів держави. Відтак, на переконання прокурора, достатньою підставою для звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в ocoбі органу державної влади є, зокрема, факт нездійснення цим органом захисту державних iнтересів незалежно від причин такої бeздiяльнocтi, та такі обставини свідчать про усвідомлену пасивну поведінку органу, уповноваженого на звернення до суду за захистом інтересів держави, не здійснення ним захисту інтересів держави та є підставою для пред`явлення цього позову прокурором в інтересах держави в особі Міністерства оборони України.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 10.09.2021 року у справі №915/317/21 (суддя Мавродієва М.В.) позов задоволено частково; визнано недійсним на майбутнє договір від 06.07.2016 року №542/8 про спільний обробіток землі, укладений між Квартирно-експлуатаційним відділом міста Миколаїв, м.Миколаїв та Товариством з обмеженою відповідальністю ЛАН, Миколаївська обл., Веселинівський р-н, с.Староолексіївка; вирішено питання про розподіл судових витрат; в іншій частині позову відмовлено.

Зокрема, суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги та визнаючи підстави представництва прокурором інтересів Міністерства оборони України правомірними, зазначив про те, що з огляду на відсутність встановленого Кабінетом Міністрів України порядку надання дозволів фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури на землях оборони, а також на відсутність погодження відповідного органу виконавчої влади - Миколаївської обласної державної адміністрації, договір про спільний обробіток землі від 06.07.2016 року №542/8, укладений між Квартирно-експлуатаційним відділом міста Миколаїв, м. Миколаїв та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛАН" с.Староолексіївка, Веселинівський район, Миколаївська область є неправомірним, а тому, на думку місцевого господарського суду, наявні підстави для визнання такого договору недійсним.

Щодо вимог прокурора про звільнення земельної ділянки площею 1010,52 га, розташованої на території Ставківської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області (територія полігону військової частини НОМЕР_1 ), яка використовується відповідачем 2 на підставі договору від 06.07.2016 року №542/8 про спільний обробіток землі, Господарський суд Миколаївської області дійшов висновку про їх необґрунтованості, з огляду на те, що позивачем не обґрунтовано необхідності звільнення вищевказаної земельної ділянки та не надано доказів перебування на спірній земельній ділянці належного відповідачу 2 майна, а також не надано доказів передачі земельної ділянки останньому.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛАН», с. Староолексіївка, Веселинівський район, Миколаївська область з рішенням суду першої інстанції не погодилось, тому звернулось 08.11.2021 року до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (вх. №4203/21), у якій просило суд рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.09.2021 року у справі № 915/317/21 в частині задоволення позовних вимог скасувати та прийняти нове рішення в цій частині, яким у задоволенні позовних вимог Миколаївської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері, м.Миколаїв в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, м. Київ до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв, м.Миколаїв та Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАН" с. Староолексіївка, Веселинівський район, Миколаївська область про визнання недiйсним договору про спiльний обробiток землi вiд 06.07.2016 року №542/8, припинивши його дiю на майбутне відмовити; в іншій частині рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.09.2021 року у справі №915/317/21 залишити без змін; вирішити питання про стягнення з позивача на користь відповідача 2 судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи.

Зокрема, скаржник, посилаючись на вимоги ст.23 Закону України «Про прокуратуру», зазначив, що в ходi розгляду справи прокурором не надано доказiв порушення спiрним договором iнтересiв держави та не доведено завдання шкоди державі чи її уповноваженому органу - Мiнiстерству Оборони України, не наведено розрахунку такої шкоди.

Так, апелянт наголосив, що прокурором, окрiм посилання на формальне порушення процедури надання в користування земельної дiлянки, якого взагалi не вiдбулося, не зазначено якi саме iнтереси держави в особi Мiнiстерства оборони України порушено укладанням спiрного договору, не доведено анi негативного впливу на земельну дiлянку вiд спiльного обробiтку землi, анi економiчної доцiльності для держави та Мiнiстерства оборони розiрвання на майбутнс спiрного договору, анi можливостi Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв здiйснювати самостiйно обробiток земельної дiлянки з отриманням бiльшої матерiальної вигоди.

Також, Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛАН" с. Староолексіївка, Веселинівський район, Миколаївська область в апеляційній скарзі зазначило, що в мотивувальнiй частинi судового рiшення судом не зазначено конкретну норму права, яку порушено змiстом спiрного правочину та залишено поза увагою, що спiрний договiр визначає iншi правовiдносини мiж його сторонами, нiж зазначено у ч.1 ст. 4 Закону України "Про використання земель оборони". На думку скаржника, за своєю суттю та правовими наслiдками договiр про спiльний обробiток землi не передбачає вiдокремленого користування земельною дiлянкою, що перебуває у постiйному користуваннi відповідача - 1, iншою особою, зокрема відповідачем - 2. При цьому, Товариство зауважило, що земельна дiлянка, що залучена до спiльного обробiтку землi, продовжує використовуватися саме відповідачем - 1, оскiльки згiдно Постанови КМУ вiд 25.07.2000 року № 1177 «Про затвердження перелiку видiв господарської дiяльностi, здiйснення якої дозволяється вiйськовим частинам Збройних сил», вiйськовi частини та утворенi вiдповiдно до законiв України iншi вiйськовi формування мають право займатися сiльськогосподарською дiяльнiстю, у тому числi - вирощуванням зернових (крiм рису), бобових культур i насiння олiйних культур, допомiжною дiяльнiстю у рослинництвi та iнше, з огляду на що, дiючим законодавством вiйськовим частинам та iншим вiйськовим формуванням не заборонено залучати до такої сiльськогосподарської дiяльностi засоби виробництва та матерiально-технiчнi активи iнших осiб на пiдставi укладених цивiльних договорiв, у тому числi - договорiв про спiльну дiяльнiсть.

З огляду на зазначене вище, відповідач 2 зазначив, що змiст спiрного договору не порушує вимоги ч.1 ст.4 Закону України "Про використання земель оборони", оскiльки наслiдком його укладання є не передача земельної дiлянки у вiдокремлене використання відповідачу - 2 для вирощування сiльгоспкультур, а спiльний обробiток землi з відповідачем - 1, як постiйним користувачем землею.

Посилаючись на усталену практику Європейського Суду з прав людини, скаржник звертає увагу колегії Південно-західного апеляційного господарського суду на те, що висновок суду першої iнстанцiї про вiдсутнiсть у відповідача - 1 права на укладення договору про спiльний обробiток землi у зв`язку з вiдсутнiстю вiдповiдноi постанови Кабiнету Мiнiстрiв України, порушує право останнього на мирне володiння та використання наданої йому у постiйне користування земельної дiлянки, а також право відповідача - 2 на спiльну дiяльнiсть з користувачем такої землі не заборонену законом, що є порушенням ст.19 Конституцiї України та втручанням у права, гарантованi Першим протоколом до Конвенції.

Крім зазначеного вище, відповідач 2 наголошує на необґрунтованості висновку місцевого господарського суду щодо не застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, як окремої підстави для відмови у позові прокурора.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.11.2021 року судом було відкладено вирішення питання про можливість відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАН" на рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.09.2021 року у справі №915/317/21 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду та доручено Господарському суду Миколаївської області невідкладно надіслати матеріали справи №915/317/21 за позовом Миколаївської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв та Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАН" на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.

11.11.2021 року на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 915/317/21.

Квартирно-експлуатаційний відділ міста Миколаїв, м. Миколаїв також не погодився з рішенням Господарського суду Миколаївської області від 10.09.2021 року у справі №915/317/21 не погодився, тому звернувся 11.11.2021 року до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (вх. №4225/21), у якій просив суд рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.09.2021 року у справі №915/317/21 змiнити в частинi визнання недiйсним на майбутнє договору вiд 06.07.2016 року №542/8 про спiльний обробіток землі, укладеного між Квартирно-експлуатаційним відділом міста Миколаїв, м. Миколаїв та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛАН" с. Староолексіївка, Веселинівський район, Миколаївська область, відмовивши Миколаївській спеціалізованій прокуратурі у військовій та оборонній сфері, м.Миколаїв в задоволенні позову у вказаній вище частині та вирішити питання про стягнення з прокуратури на користь відповідача -1 суми судового збору за подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи.

Зокрема, скаржник, посилаючись на неправомірність представництва прокурором у даній справі інтересів Міністерства оборони України, зазначає, що Мiнiстерство оборони України в розумний строк вiдреагувало на повiдомлення Військової прокуратури Миколаївського гарнiзону та надало останній аргументоване повiдомлення про вiдсутнiсть порушення iнтересiв держави, в особi Мiнiстерства оборони України самим фактом укладення спiрного правочину. Тобто, на думку скаржника, Міністерство оборони України у даному випадку було обізнане про існування вказаних доrоворiв про спiльний обробіток землі та пiдстав та доцiльностi припинення iснуючих договорiв про спiльний обробіток землi Мiнiстерство оборони не вбачало через забезпечення надходження додаткових коштiв до Мiнiстерства оборони України.

Тобто, на думку скаржника, в порушення норм процесуального права, судом не зроблено належного висновку щодо відсутності підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави, не застосовано иаслідки, передбачені ч. 2 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України та не залишено позов прокурора без розгляду.

Крім того, щодо висновку суду першої інстанції про те, що порядок надання військовими частинами дозволiв фiзичним i юридичним особам на вирощування сiльськогосподарських культур, випасання худоби та заготiвлi сiна на землях, наданих їм у постiйне користування, за погодженнями з органами мiсцевого самоврядування або органами виконавчої влади, має бути встановлений Кабiнетом Мiнiстрiв України та на момент укладення спiрного договору такий порядок Кабiнетом Мiнiстрiв України не визначений, скаржник зазначив про те, що посилання в оскаржуваному рiшеннi суду на ст. 4 Закону України «Про використання земель оборони», а також необхiднiсть встановлення порядку Кабiнетом Мiнiстрiв України, а тим бiльше погодження такого договору із органами місцевого самоврядування є неправомірним, з огляду на те, що спірний правочин має зовсім іншу природу, відмінну від тієї, якою надається дозвіл третім особам на здійснення господарської діяльності на землях оборони, до яких, зокрема, можна віднести договір оренди.

Щодо висновку суду першої інстанції про незастосування у даному випадку строку позовної давності, Квартирно-експлуатаційний відділ міста Миколаїв, м. Миколаїв, посилаючись на Постанову Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивiльних справ про визнання правочинiв недійсними» зазначив, що Мiнiстерство оборони України було обiзнано про iснування договорiв про спільний обробіток землі з моменту їx укладення, про що свiдчить низка вказівних документів, датованих 2016 роком, а також отримання Мiнiстерством оборони України п`ятидесяти вiдсоткiв вiд грошових коштів від спільної діяльності, з огляду на що, прокурором пропущено строк позовної давності на звернення до суду зі вказаним позовом.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.11.2021 року за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАН», с.Староолексіївка, Веселинівський район, Миколаївська область та Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв, м. Миколаїв на рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.09.2021 року у справі № 915/317/21 відкрито апеляційне провадження, справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.12.2021 року прийнято апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАН», с. Староолексіївка, Веселинівський район, Миколаївська область та Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв, м. Миколаїв на рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.09.2021 року у справі № 915/317/21 до свого провадження колегією суддів у новому складі: головуючий суддя Діброва Г.І., судді Принцевська Н.М., Ярош А.І. у зв`язку із перебуванням судді, яка не є суддею-доповідачем Разюк Г.П. з 06.12.2021 року по 10.12.2021 року, відповідно до наказу голови суду Богацької Н.С. від 02.12.2021 року №307-в, у відпустці, на підставі розпорядження керівника апарату суду від 03.12.2021 року № 371.

Позивач своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу, в строк, визначений ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду про відкриття апеляційного провадження у справі, не надав, що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженого рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

В судовому засіданні, яке проводилося в режимі відеоконференції, представник Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв, м. Миколаїв підтримав доводи та вимоги своєї апеляційної скарги з мотивів, що викладені письмово, просив її задовольнити, а оскаржуване рішення Господарського суду Миколаївської області скасувати.

Представник прокуратури в судовому засіданні проти вимог апеляційних скарг заперечував, просив суд апеляційної інстанції залишити їх без задоволення, оскаржуване рішення без змін.

Представник Міністерства оборони України в судовому засіданні проти задоволення апеляційних скарг відповідача 1 та відповідача 2 не заперечував.

Представник відповідача - 2 в судове засідання не з`явився, про причини неявки в судове засідання не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань суду не надав, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, про що свідчать наявні у матеріалах справи відмітка про направлення ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду на його юридичну адресу, копія реєстру поштових відправлень від 01.12.2021 року.

Згідно із нормами ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

Разом із тим право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за свою природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 року у справі "Пелевін проти України").

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Також необхідно зазначити, що за змістом ст. 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Так, відносини щодо забезпечення доступу до судових рішень, ухвалених судами загальної юрисдикції, та ведення Єдиного державного реєстру судових рішень регулюються Законом України «Про доступ до судових рішень», у відповідності до ст. 2, 4 якого скаржник (інші учасники справи), проявивши належну обачність, оскільки є апелянтом по даній справі, міг дізнатись з Єдиного державного реєстру судових рішень, інформація якого є загальнодоступною, про рух справи, ініціатором перегляду якої в апеляційному порядку він є.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, явка учасників судового процесу ухвалою суду не визнана обов`язковою, а затягування строку розгляду скарги в даному випадку може призвести до порушення прав особи, яка з`явилася до суду апеляційної інстанції, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача 2.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАН», с. Староолексіївка, Веселинівський район, Миколаївська область та Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв, м. Миколаїв не потребують задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.09.2021 року у справі № 915/317/21 не потребує скасування, виходячи з наступного.

Господарським судом Миколаївської області, Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

Згідно із Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку площею 6977,5000 га, кадастровий номер :06:000:0002, остання належить до державної власності як землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Крім того, за Миколаївською державною адміністрацією на вказану вище земельну ділянку було зареєстроване право постійного користування на підставі Державного акту Б№062408 від 1978 року.

06.07.2016 року між Квартирно-експлуатаційним відділом м.Миколаїв (сторона-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю ЛАН (сторона-2) укладено договір №542/8 про спільний обробіток землі, за умовами п.1.1 якого, з метою відпрацювання співпраці з підприємствами і залучення додаткових джерел фінансування для підтримання на належному рівні бойової та мобілізаційної готовності та життєдіяльності КЕВ м.Миколаїв, сторони за договором домовилися про спільну діяльність і співробітництво без утворення юридичної особи з використанням земель, які надані стороні-1 в безстрокове користування та можливостей сторони-2 спільно діяти для досягнення загальних цілей, а саме: вирощування зернових, технічних та решти культур, не віднесених до інших класів рослинництва, збирання, зберігання та їх подальша реалізація.

За вимогами п.3.1 договору сторони погодили, що сторона-1 за цим договором зобов`язується залучити до спільної обробки, що буде проводитися разом зі стороною-2 земельні ділянки, що надані стороні-1 в безстрокове користування, площею 1010,52 га, терміном на 7 сільськогосподарських років тобто до 31.12.2023 року.

Відповідно п.6.1 договору внесок сторони-1 вартість права обробки земельних ділянок загальною площею 1010,52 га, згідно до Акту обміру земельної ділянки, який є невід`ємною частиною Договору, а також ділова репутація та ділові зв`язки та складає 1061046 грн.

Згідно із п. 7.1. договору, грошові та майнові внески сторін, а також майно, створене сторонами в результаті їх діяльності є їх спільною власністю. Земельна ділянка є власністю держави.

Відповідно до п.8.1 договору прибуток, що отримується сторонами від спільної обробки землі, підлягає розподілу пропорційно понесеним фактичним затратам на вирощування сільськогосподарської продукції, при цьому сторона-1 в будь якому випадку повинна отримати прибуток у розмірі не менше частки та внеску, визначеними у ст. 6 цього договору.

У відповідності до п.8.2 договору сторони дійшли згоди, в разі необхідності, тримати під паром не більше 20% земельної ділянки, як цього вимагає технологічний процес сільськогосподарського виробництва, проте дана домовленість не змінює умови виконання сторонами пунктів 8.1 та 8.4 даного договору.

Фактичний розподіл прибутку здійснюється шляхом перерахування відповідної частки прибутку стороні-1 та утримання відповідної частки прибутку стороною-2 (п.8.3 договору).

Згідно із п.8.4 договору, сторони погодились, що сторона-2 має право перераховувати стороні-1 щомісячно у рівних долях у строк до 01 червня поточного сільськогосподарського року грошові кошти на загальну суму, що дорівнює розміру внеску сторони-1 як достроково розподілений прибуток від спільної діяльності у сільськогосподарському році. В такому разі, сторона-2 самостійно на свій розсуд розпоряджається зібраним врожаєм, отриманим від результату діяльності. Кінцеві терміни етапів дострокового розподілу прибутку може змінюватися сторонами за взаємною згодою, але не перевищувати тримісячного терміну від дати зазначеної в договорі. Сплата усіх видів податків та зборів, що належать при здійснені такого виду діяльності здійснюється стороною-2 в порядку та у межах, передбаченому чинним законодавством та сутністю підприємства (фізичної особи-підприємця), окрім тих видів податків та зборів, які, згідно законодавства, покладаються виключно на сторону-1.

Пунктом 12.2. договору сторони погодили, що договір укладений строком на 7 сільськогосподарських років, тобто до 31.12.2023 року з обов`язковим щорічним узгодженням (індексацією) ціни внесків сторін за договором на кожний наступний сільськогосподарський рік впродовж строку дії договору.

Додатками до вказаного вище договору визначено схему земельних ділянок, акт обміру земель, бланки звітів, акт звірки розрахунків, список водіїв, які залучаються до спільної обробки земель (п. 13.1- 13.5 договору).

Вказаний договір підписано сторонами та скріплено їх печатками, а також погоджено Командиром військової частини НОМЕР_1 та сільським головою.

В подальшому, до договору від 06.07.2016 року №542/8 про спільний обробіток землі було укладено Додаткову угоду від 12.08.2016 року №1, Додаткову угоду від 07.04.2017 року №2 та Додаткову угоду від 21.03.2018 року №3, згідно умов яких строк дії договору продовжено до 31.12.2025 року, змінено вартість права обробки земельних ділянок та збільшено вартість ділової репутації та ділових зав`язків до 2314090 грн. 80 коп. Також сторони виклали п. 8.4. розділу 8 договору у новій редакції.

Всі наведені додаткові угоди підписані сторонами без заперечень та зауважень, та скріплені печатками сторін.

Крім того, у матеріалах справи наявне рішення Веселинівської районної ради Миколаївської області від 09.06.2016 року №30 щодо погодження військовій частині НОМЕР_1 та КЕВ м. Миколаїв надання дозволу фізичним та юридичним особам, зокрема Товариству з обмеженою відповідальністю «Лан» на вирощування сільськогосподарських культур на землях, розташованих на території полігону «Києво-Олександрівський», що знаходиться на території Ставківської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області.

Також, 09.06.2016 року Веселинівська районна державна адміністрація Миколаївської області на лист КЕВ м. Миколаїв від 03.06.2016 року, надала погодження щодо вирощування сільськогосподарських культур на вказаних вище землях.

12.09.2016 року за вих. №303/22/2/268 Південно-Східне територіальне квартирно експлуатаційне управління Збройних сил України на адресу відповідача 1 було надіслано листа, яким Південно-Східним ТКЕУ не заперечувалося щодо укладення КЕВ м. Миколаїв договорів, предметом яких є надання послуг з вирощування зернових та технічних культур на землях військових полігонів, з рекомендацією вартість наданих послуг за цінами, не нижче ринкових не менше 1850 грн. за 1 га; та повернуто оригінали договорів та додаткових угод до них, які було направлено КЕВ м. Миколаїв листом від 08.08.2016 року за вих. №2289.

01.09.2016 року КЕВ м. Миколаїв також повідомило Південно-Східне територіальне квартирно експлуатаційне управління Збройних сил України листом №2505 про приведення ціни низки договорів, укладених між відповідачем 1 та суб`єктами господарської діяльності, до ринкових, а саме 1850 грн. за 1 га.

Рішенням адміністративного департаменту Міністерства Оборони України від 18.03.2016 року, оформленого протоколом, було вирішено збільшити вартість внеску військової частини за договорами спільного обробітку землі.

Разом з тим, матеріали справи містять низку внутрішніх листів як КЕУ Збройних сил України, так і відповідальних осіб Міністерства Оборони України щодо організації роботи по надходженню коштів на спеціальні рахунки Міністерства Оборони України, раціонального використання земель Міністерства Оборони України, тощо; Методичні рекомендації щодо укладання договорів спільної обробки землі з вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках землекористувачів Міністерства оборони України, затверджені Заступником Міністра оборони України у 2016 року.

15.08.2016 року Квартирно-експлуатаційний відділ м. Миколаїв Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України листом №2352 повідомило Першого заступника військового прокурора Південного регіону України про те, що КЕВ м. Миколаїв 06.07.2016 року та 29.07.2016 року було дійсно укладено договори про спільний обробіток землі з суб`єктами господарювання на підставі ст. 4 Закону України «Про використання земель оборони» та Протоколу наради заступника Міністра оборони України з власниками фермерських господарств від 17.03.2016 року.

18.01.2021 року Військовою прокуратурою Миколаївського гарнізону на адресу Міністерства оборони України було направлено листа №5-2-136вих21, відповідно до якого прокурор, посилаючись на укладений між відповідачами по справі договір про спільний обробіток землі від 06.07.2016 року зазначив, що вказаний спірний договір КЕВ м. Миколаїв уклав з порушенням вимог діючого законодавства щодо укладення договорів спільної діяльності та порядку передачі земель оборони у користування, без погодження уповноваженими на це суб`єктами владних повноважень. Також, у цьому листі, прокурор, з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді, керуючись ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», просив Міністерство повідомити прокуратуру про те, чи вживалися Міністерством заходи щодо захисту порушених інтересів держави, та які саме.

У відповідь на вказаний вище лист, Міністерство оборони України листом від 12.02.2021 року вих. №370/2/1454 повідомило прокуратуру про те, що відповідно до рішень, прийнятих Міноборони у 2016 році, КЕВ організовано укладення договорів з вирощування сільськогосподарських культур на конкурсних засадах, при цьому, умовами таких договорів передача земельних ділянок та припинення права постійного користування не передбачено. На час надання відповіді, зобов`язання за договорами про спільний обробіток виконуються належним чином, строк дії договорів 31.12.2025 року.

Разом з тим, Міністерство зазначило, що Збройні Сили України заінтересовані у укладенні договорів вирощування сільськогосподарських культур, оскільки це зменшує ризик самовільного зайняття земельних ділянок сторонніми особами, надає можливість ефективного використання земель оборони та забезпечення надходження коштів до спеціального фонду Міноборони з метою одержання додаткових джерел фінансування життєдіяльності військ.

Відтак, Міністерство зазначило, що підстав та доцільності припинення договірних відносин з наведеними у листі суб`єктами господарювання не вбачається, та з огляду на відсутність порушених інтересів Міноборони заходи претензійної та позовної роботи не вживалися.

Предметом спору у даній справі є встановлення наявності або відсутності підстав для визнання недійсним договору від 06.07.2016 року №542/8, укладеного між Квартирно-експлуатаційним відділом м.Миколаїв та Товариством з обмеженою відповідальністю ЛАН про спільний обробіток землі, та припинення його дії на майбутнє з моменту набрання рішенням суду законної сили, а також зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю ЛАН звільнити земельну ділянку площею 1010,52 га, розташовану на території Ставківської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області (територія полігону військової частини НОМЕР_1 ), яка використовується останнім на підставі договору від 06.07.2016 року №542/8 про спільний обробіток землі, укладеного між Квартирно-експлуатаційним відділом м.Миколаїв та Товариством з обмеженою відповідальністю ЛАН.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви неприйняття аргументів, викладених скаржниками в апеляційних скаргах, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

Щодо підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі Міністерства оборони України у даній справі колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.

Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Законом України від 02.06.2016 року № 1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", який набрав чинності 30.09.2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено ст. 1311, п. 3 ч. 1 якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (п. 2 ч. 1 с. 2 Закону).

Відповідно до п. 2 Рекомендації Rec(2012)11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятій 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії»).

Стаття 53 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Частиною 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених ст. 174 цього Кодексу.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у ст. 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).

Аналіз зазначених норм дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави (наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою) у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.04.1999 року у справі № 1-1/99 встановлено, що прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтерес держави чи в чому існує загроза інтересам держави. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Крім того, Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005р., заява №61517/00, п. 27).

Європейський Суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

Враховуючи викладене, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 року у справі № 924/1256/17.

Разом з тим, участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу (ч. 3, 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України, ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру").

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі №587/430/16-ц зазначила, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

При цьому судова колегія звертає увагу, що за висновками Великої Палати Верховного Суду, наведеними у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, при вирішенні справ за позовами прокурора, який звертається до суду в інтересах держави в особі компетентного органу, необхідно враховувати таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Однак суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною сьомою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Таким чином, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Отже прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

З матеріалів справи вбачається, що обґрунтовуючи підстави для представництва прокурором держави в особі Міністерства оборони України у позовній заяві по справі №915/317/21, прокурор зазначає про те, що на виконання вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», військовою прокуратурою Миколаївського гарнізону повідомлено суб`єкт владних повноважень, у даному випадку Міністерство оборони України про необхідність представництва військовою прокуратурою інтересів держави в особі Міністерства оборони України у формі звернення до суду з відповідним позовом та участі у його розгляді. При цьому, на підтвердження своєї правової позиції у частині наявності підстав для такого представництва інтересів держави в особі Міністерства, прокурор посилається на лист військової прокуратури Миколаївського гарнізону від 18.01.2021 року вих. №5-2-136вих21.

Вказані доводи прокурора колегія суддів приймає як належні, з огляду на наступне.

За вимогами ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Тобто, зі вказаної статті профільного закону слідує, що прокурор, попередньо, до звернення до суду з відповідним позовом до суду в інтересах держави повідомляє відповідний суб`єкт владних повноважень про намір такого звернення з позовом.

Так, 18.01.2021 року Військовою прокуратурою Миколаївського гарнізону на адресу Міністерства оборони України було направлено листа №5-2-136вих21, відповідно до якого прокурор, посилаючись на укладений між відповідачами по справі договір про спільний обробіток землі від 06.07.2016 року зазначив, що вказаний спірний договір КЕВ м.Миколаїв уклав з порушенням вимог діючого законодавства щодо укладення договорів спільної діяльності та порядку передачі земель оборони у користування, без погодження уповноваженими на це суб`єктами владних повноважень. Також, у цьому листі, прокурор, з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді, керуючись ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», просив Міністерство повідомити прокуратуру про те, чи вживалися Міністерством заходи щодо захисту порушених інтересів держави, та які саме.

Таким чином, фактично прокурор, до звернення до суду з позовом, повідомив відповідного суб`єкта владних повноважень про його намір звернення до суду з відповідним позовом в інтересах держави щодо захисту прав.

Колегія суддів зазначає, що у даному випадку, лист №5-2-136вих21, направлений прокурором на адресу Міністерства оборони України є підтвердженням належного додержання прокурором вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо попереднього повідомлення позивача про намір представляти його інтереси під час захисту прав держави. Переглядаючи справу в порядку апеляційного провадження, судова колегія приходить до висновку, що доводи відповідача - 1 щодо відсутності у прокурора підстав для представництва Міністерства оборони України, у зв`язку із відсутністю порушення інтересів держави спірним договором, зокрема, тому, що відсутній факт заподіяння державі шкоди, отримання як КЕВом, так і Міністерством грошових коштів тощо, і відсутність в зв`язку з цим порушення прав Міністерства на користування спірною земельною ділянкою не приймаються до уваги, оскільки в даному випадку порушення порядку укладення спірного договору призвело до негативних наслідків у вигляді його недійсності саме на момент його укладення, і подальше виконання сторонами договору не може впливати на оцінку відповідності спірного договору нормам цивільного законодавства.

При цьому, колегія суддів наголошує, що отримання КЕВ, м. Миколаєва та Міністерством оборони України, матеріальної вигоди від спірного договору жодним чином не стосується питання додержання сторонами в момент його укладення норм чинного законодавства України.

Отже, доводи Квартирно-експлуатаційний відділ міста Миколаїв, м. Миколаїв в частині безпідставного представництва прокурором інтересів держави в особі Міністерства оборони України у даній справі не приймаються колегією суддів як належні, а висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для такого представництва є законним та обґрунтованим, виходячи з викладеного вище за текстом постанови в даному випадку доведено факт бездіяльності Міністерства щодо усунення порушень, допущених під час укладення спірного договору.

Щодо визнання недійсним договору від 06.07.2016 року №542/8, укладеного між Квартирно-експлуатаційним відділом м.Миколаїв та Товариством з обмеженою відповідальністю ЛАН про спільний обробіток землі, та припинення його дії на майбутнє, колегія суддів зазначає таке.

За положеннями ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою ст. 16 Цивільного кодексу України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес, яке у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Зазначені висновки висвітлені в абзаці 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року № 3-рп/2003.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. До господарського суду вправі звернутись кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, тобто має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права. Під способами захисту права слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб`єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення. Після з`ясування фактичних обставин суд може зробити висновок про відповідність заявленої матеріально правової вимоги способам захисту права і про порушення охоронюваного законом інтересу позивача. У разі встановлення, що заявлені вимоги за своїм змістом не відповідають матеріально-правовим способам захисту права суд приймає рішення про відмову у позові. Підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Реалізуючи право на судовий захист, передбачене ст. 55 Конституцією України, ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Таким чином, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відповідно до ст. 11 Цивільного Кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Він може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (ст. 202, 205 Цивільного кодексу України).

Статтею 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір набирає чинності з моменту його укладення (ч. 2 ст. 631 Цивільного кодексу України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 Цивільного кодексу України).

Предметом розгляду даної справи є позовні вимоги прокурора щодо визнання договору від 06.07.2016 року №542/8, укладеного між Квартирно-експлуатаційним відділом м.Миколаїв та Товариством з обмеженою відповідальністю ЛАН про спільний обробіток землі недійсним, та припинення його дії на майбутнє з моменту набрання рішенням суду законної сили, а також зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю ЛАН звільнити земельну ділянку площею 1010,52 га, розташовану на території Ставківської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області (територія полігону військової частини НОМЕР_1 ), яка використовується останнім на підставі договору від 06.07.2016 року №542/8 про спільний обробіток землі, укладеного між Квартирно-експлуатаційним відділом м.Миколаїв та Товариством з обмеженою відповідальністю ЛАН. При цьому, прокурор у позовній заяві обґрунтовує свою правову позицію тим, що спірний договір підлягає визнанню недійсним на підставі ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України, оскільки останній, як цивільно-правова угода, вчинена з порушенням норм чинного законодавства України, у зв`язку із тим, що його укладено з порушенням вимог діючого законодавства щодо укладання договорів спільної діяльності, порядку передачі земель оборони у користування, без погодження уповноваженими на це суб`єктами владних повноважень.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 Цивільного кодексу України).

Частиною 3 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Частиною 1, 3 ст. 207 Господарського кодексу України передбачено, що господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Виконання господарського зобов`язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов`язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов`язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені у ст. 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх і непрацездатних дітей.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

Відповідно до вимог ч.1 ст.1130 Цивільного кодексу України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові.

Згідно із ч.2 ст.1131 Цивільного кодексу України умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Глава 77 Цивільного кодексу України визначає умови спільної діяльності.

На відміну від будь-яких інших зобов`язань, в яких інтереси сторін є протилежними і відбувається перехід майна (права на майно) або результату роботи (послуги) від однієї сторони до іншої, при цьому, одна сторона має на меті продати (передати в користування) майно (результат роботи, послуги) та отримати за це певну грошову суму, а інша - набути майно (право на майно), отримати результат роботи, послугу тощо, в правовідносинах спільної діяльності взаємні права і обов`язки сторін опосередковані необхідністю досягнення загальної мети, тобто сторони мають загальний інтерес.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції під час розгляду справи вірно встановлено про те, що згідно умов договору, укладеного між сторонами у справі, правовідносини, які виникли між сторонами за своєю правовою природою підпадають під ознаки договору про спільну діяльність.

Так, відповідно до ч.1 ст.13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно із вимогами ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

У відповідності до вимог ч.1 ст.1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Згідно із ч.1 ст.3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

У відповідності до вимог ст.13 Земельного кодексу України, ст.ст.9, 14 Закону України Про Збройні Сили України землі, закріплені за військовими частинами та установами Збройних Сил України, є державною власністю та належать їм на праві оперативного управління, а вирішення питань щодо порядку надання Збройним Силам України в управління об`єктів державної власності, зокрема земельних ділянок, відносяться до повноважень Кабінету Miністрів України.

У відповідності до ч. 1, 4 ст.77 Земельного кодексу України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

У відповідності до ст. 2 Закону України Про використання земель оборони, військові частини та установи зобов`язані використовувати надані їм земельні ділянки відповідно до вимог земельного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України Про використання земель оборони визначено, що військові частини можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування, за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Статтею 117 Конституції України та ст. 49 Закону №794 встановлено, що Уряд в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання; акти Кабінету Міністрів України підписує Прем`єр-міністр України.

Системний аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що для цілей одержання додаткових джерел фінансування життєдіяльності військ (сил) для підтримання на належному рівні їх бойової та мобілізаційної готовності, військові частини вправі здійснювати господарську діяльність, у тому числі шляхом укладення з фізичними і юридичними особами відповідних договорів з вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках, наданих військовим частинам у постійне користування. При цьому, порядок укладення таких договорів та надання дозволів фізичним та юридичним особам на використання земель оборони у сільськогосподарських цілях має визначатися Кабінетом Міністрів України.

Як зазначив у своєму рішенні від 12 лютого 2002 року № 3-рп/2002 Конституційний Суд України, для реалізації закріпленого в Конституції України права власності потрібні галузеві закони, які встановлюють конкретні норми використання власником належного йому майна з урахуванням інтересів усіх суб`єктів правовідносин (третє речення абзацу четвертого підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини рішення).

Крім того, в абзаці третьому підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11 листопада 2008 року № 25-рп/2008 зазначено, що правовий режим власності, порядок і умови набуття та припинення права власності, а також права володіння, користування та розпорядження майном (землею) визначаються законом.

Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції вірно встановлено той факт, що на час укладання спірного договору про спільний обробіток земельної ділянки, Кабінетом Міністрів України не визначений порядок використання земель оборони в господарських цілях.

Збройні Сили України перебувають у підпорядкуванні Міністерства оборони України, яке згідно ст.10 Закону України Про Збройні Сили України забезпечує їх життєдіяльність, функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність, підготовку до виконання покладених на них завдань, застосування, комплектування особовим складом та його підготовку, постачання озброєння та військової техніки, підтримання справності, технічної придатності та модернізації зазначеного озброєння і техніки, матеріальних, фінансових, інших ресурсів та майна згідно з потребами, визначеними Генеральним штабом Збройних Сил України в межах коштів, передбачених Державним бюджетом України, і здійснює контроль за їх ефективним використанням, організовує виконання робіт і надання послуг в інтересах Збройних Сил України.

Відповідно до п. 1, 2 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №671 від 26.11.2014 року, Міністерство оборони України (Міноборони) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва.

Міноборони є органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили, у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Відповідно до п.п.3)-5) п.5 Положення, Міноборони з метою організації своєї діяльності, зокрема: організовує планово-фінансову роботу в апараті Міноборони, на підприємствах, в установах і організаціях, які належать до сфери його управління, здійснює контроль за використанням фінансових і матеріальних ресурсів, забезпечує організацію та вдосконалення бухгалтерського обліку; забезпечує ефективне і цільове використання бюджетних коштів, державних фінансових і матеріальних ресурсів, усунення недоліків і порушень, виявлених органами державного фінансового контролю та правоохоронними органами; здійснює в межах повноважень, передбачених законом, контроль за цільовим використанням державних коштів, які передбачено для реалізації проектів, виконання програм, зокрема міжнародних.

Так, судом першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 06.07.2016 року між Квартирно-експлуатаційним відділом м.Миколаїв (сторона-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю ЛАН (сторона-2) укладено договір №542/8 про спільний обробіток землі, за умовами п.1.1 якого, з метою відпрацювання співпраці з підприємствами і залучення додаткових джерел фінансування для підтримання на належному рівні бойової та мобілізаційної готовності та життєдіяльності КЕВ м.Миколаїв, сторони за договором домовилися про спільну діяльність і співробітництво без утворення юридичної особи з використанням земель, які надані стороні-1 в безстрокове користування та можливостей сторони-2 спільно діяти для досягнення загальних цілей, а саме: вирощування зернових, технічних та решти культур, не віднесених до інших класів рослинництва, збирання, зберігання та їх подальша реалізація.

Згідно із Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку площею 6977,5000 га, кадастровий номер :06:000:0002, остання належить до державної власності як землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Крім того, за Миколаївською державною адміністрацією на вказану вище земельну ділянку було зареєстроване право постійного користування на підставі Державного акту Б№062408 від 1978 року.

Отже, враховуючи те, що відповідно до ст.4 Закону України «Про використання земель оборони» порядок надання військовими частинами дозволів фізичним і юридичним особам на вирощування сільськогосподарських культур, випасання худоби та заготівлі сіна на землях, наданих їм у постійне користування, має бути визначений Кабінетом Міністрів України, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що саме на Кабінет Міністрів України як на вищий орган виконавчої влади Конституцією та законами України покладено повноваження, зокрема, стосовно підзаконного регулювання порядку використання земель оборони, тому заміна такого порядку нормативними документами Міністерства оборони України або іншими локальними актами не може вважатися належним врегулюванням даних правовідносин, з огляду на що, відсутність такого встановленого Кабінетом Міністрів України порядку щодо надання дозволів, зокрема, на вирощування сільськогосподарських культур, а також відсутність погодження особи, яка зазначена в якості постійного користувача спірної земельної ділянки Миколаївської обласної державної адміністрації на здійснення такої спільної діяльності під час укладення спірного договору про спільну діяльність є належними підставами для визнання такого договору недійсним.

Аналогічної позиції стосовно підзаконного регулювання порядку використання земель оборони дійшов Верховний Суд у постанові від 21.07.2020 року під час розгляду справи №815/1784/18.

Разом з тим, Господарським судом Миколаївської області під час ухвалення спірного рішення було вірно зроблено висновок щодо відмови прокурору у задоволенні його вимог про зобов`язання звільнення відповідачем 2 земельної ділянки, яка перебуває у користуванні відповідача - 2, оскільки дійсно, ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції прокурором не було надано належних та допустимих доказів щодо підтвердження факту передачі відповідачем 1 відповідачу 2 належної йому на праві користування земельної ділянки.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що доводи Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв, м. Миколаїв, викладені ним в апеляційній скарзі щодо того, що спірний правочин не потребував жодних погоджень ані органу місцевого самоврядування, ані встановлення порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України, у зв`язку із тим, що він має іншу правову природу на відміну від договору оренди, не приймаються колегією суддів, оскільки незалежно від виду правочину, дія якого спрямована, у даному випадку, на використання земельної ділянки, власником якої є держава, та яка знаходиться в оперативному управлінні Міністерства оборони України, без відмінностей на умовах оренди або спільного обробітку вона обробляється, вимоги щодо його недійсності можуть застосуватися третіми особами за наявності підстав, визначених суто цивільним законодавством.

Також, судом апеляційної інстанції не приймаються доводи скаржників користувача спірною земельною ділянкою та Товариства, яке на умовах спірного правочину здійснює господарські операції на земельній ділянці, про те, що до спірних правовідносин необхідно застосувати строки позовної давності, оскільки у даному випадку, з огляду на позицію касаційного суду щодо встановлення початку перебігу позовної давності у постанові від 06.06.2018 року у справі №372/1387/13, фактично, про те, що право Міністерства оборони України порушено, останнє дізналось з листа прокурора від 18.01.2021 року №5-2-136вих21, при цьому обізнаність Міністерства щодо наявності спірного договору поряд з іншими договорами на отримання ним грошових коштів не ототожнюється з його обізнаністю про порушення прав укладеним правочином, а відтак, строк позовної давності у даному випадку не пропущений, з огляду на те, що ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції скаржниками по справі не було надано належного та допустимого доказу того, що Міністерство дізналось саме про порушення інтересів держави раніше, ніж йому про це повідомив прокурор.

Щодо доводів Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАН" с. Староолексіївка, Веселинівський район, Миколаївська область, викладених ним в апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає, що як вже було зазначено апеляційним судом раніше, відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 Цивільного кодексу України). Відтак, з огляду на наведене вище, під час вирішення судом питання щодо визнання правочину недійсним, судом не досліджується ані негативний вплив на предмет договору, ані економічна доцільність від провадження спільної діяльності, ані можливість відповідача 1 здійснювати самостійний обробіток землі, яка належить йому на праві користування. Оскільки, у даному випадку, суд під час розгляду справи має встановити лише обставини недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 Цивільного кодексу України, що і було виконано у даному випадку Господарським судом Миколаївської області.

При цьому, судова колегія зауважує, що прокурором під час розгляду справи належним чином доведено порушення інтересів держави, укладеним між відповідачами договором про спільну діяльність.

Щодо доводів відповідача 2 про порушення права КЕВ м. Миколаїв на мирне володіння та використання наданої йому у постійне користування земельної ділянки у зв`язку із відсутністю відповідної постанови Кабінету Міністрів України, колегія суддів зазначає, що у даному випадку правовідносини між відповідачем 2 та Кабінетом Міністрів України не є предметом спору справи, яка переглядається, а відтак, твердженням Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАН" с. Староолексіївка, Веселинівський район, Миколаївська область в цій частині колегією суддів з огляду на вимоги ст. 269 Господарського процесуального кодексу України оцінка не надається, оскільки можуть бути предметом розгляду в суді іншої справи.

Разом з тим, доводи Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАН" с.Староолексіївка, Веселинівський район, Миколаївська область, викладені ним в апеляційній скарзі щодо відсутності в мотивувальній частині судового рішення конкретної норми права, яку порушено змістом спірного правочину, також спростовуються наявним у оскаржуваному рішенні посиланням на порушення сторонами під час укладення спірного правочину вимог профільного законодавства, а саме Закону України «Про використання земель оборони».

Виходячи з вищевикладеного, доводи скаржників, викладені ними в апеляційних скаргах, судова колегія вважає непереконливими та такими, що спростовуються наявними матеріалами справи.

Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, рішення відповідає приписам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, а мотиви, з яких подані апеляційні скарги, не можуть бути підставами для скасування вірного по суті рішення.

За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАН», с. Староолексіївка, Веселинівський район, Миколаївська область та Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв, м. Миколаїв не потребують задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.09.2021 року у справі №915/317/21 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржників.

Керуючись ст. 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАН», с.Староолексіївка, Веселинівський район, Миколаївська область та Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв, м. Миколаїв на рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.09.2021 року у справі №915/317/21 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.09.2021 року у справі №915/317/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 06.12.2021 року.

Повний текст постанови складено 07 грудня 2021 року.

Головуючий суддя Г.І. Діброва
Судді Н.М. Принцевська
А.І. Ярош