ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"29" листопада 2021 р. м. Київ Справа № 911/3334/21

м. Київ, вул. С. Петлюри, буд. 16/108

Господарський суд Київської області

без виклику (повідомлення) сторін

Господарський суд Київської області, одноособово, у складі судді Саванчук С.О., розглянув матеріали

за позовом Акціонерного товариства «Сіті Інвест Банк»

191187, Російська Федерація, м. Санкт-Петербург, вул. Шпалерная, буд. 2/4, літ. А, ідентифікаційний код ;

представник позивача Омельченко Іван Володимирович

01001, м. Київ, БЦ Gulliver, Спортивна площа, буд. 1-А, 32 поверх, РНОКПП НОМЕР_1 ;

до 1) ОСОБА_1

АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2

2) Компанія "TXD FEDERATION INC."

0801, Distrito Panama , Provincia Panama, ідентифікаційний код 000655655

про визнання недійсним договору поруки від 30.11.2015.

Обставини справи:

До Господарського суду Київської області від Акціонерного товариства «Сіті Інвест Банк» надійшла позовна заява (вх. № 255/21 від 15.11.2021) до ОСОБА_1 та Компанії "TXD FEDERATION INC." про визнання недійсним договору поруки від 30.11.2015.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір поруки містить ознаки фіктивності, оскільки укладався без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим договором, а з метою штучного створення заборгованості ОСОБА_1 для визнання його банкрутом та заподіянню майнової шкоди незалежним кредиторам у межах справи про банкрутство шляхом формування фіктивної заборгованості у розмірі, співрозмірному з розміром зобов`язань перед незалежними кредиторами.

За результатами розгляду матеріалів позовної заяви, суд зазначає таке.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Господарського суду Київської області від 12.03.2021 у справі 911/424/21 (яке набрало законної сили 08.04.2021) встановлено таке: « 03.01.2013 між Фірмою «TXD FEDERATION INC» (далі - продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Альтер-Топ» (далі - покупець) було укладено контракт № 002/01/2013 відповідно до п. 1.1. якого продавець зобов`язується поставити покупцю, а покупець оплатити автомобілі легкові нові та бувші у використанні, вантажні автомобілі нові та бувші у використанні, мікроавтобуси та автобуси нові та бувші у використанні, причіпи, напівпричіпи нові та бувші у використанні, спеціальну будівельну техніку нову та бувшу у використанні, спеціальну сільськогосподарську техніку нову та бувшу у використанні, мотоцикли, квадра цикли та іншу фототехніку нову та бувшу у використанні, човни, яхти та інші плавзасоби нові та бувші у використанні (надалі товар). Асортимент, кількість та ціни товару вказуються у інвойсах, що формуються на кожну партію товару, і є невід`ємними частинами цього контракту.

30.11.2015 між Компанією «TXD FEDERATION INC» та ТОВ «Альтер-Топ» укладено додаткову угоду № 1 до контракту від 03.01.2013 № 002/01/2013.

Відповідно до пп. 1.1., 1.1.1., 1.1.2., 2.1. вказаної додаткової угоди сторони погодили, що на дату складання цієї угоди покупець має заборгованість перед продавцем за поставлений товар у сумі 43207470,25 євро (сорок три мільйони двісті сім тисяч чотириста сім євро 25 євроцентів); покупець підтверджує суму заборгованості довідками ПАТ «Діамантбанк» від 17.07.2015 р. № 9404/51.1-05, ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» від 29.10.2015 р. № 125-0/1571 та ПАТ «Кредобанк» від 26.11.2015 р. № 128-42136/15 та надає продавцю копії документів щодо митного оформлення товару, - сторони дійшли згоди внести наступні зміни і доповнення до контракту від 03.01.2013 № 002/01/2013 (в подальшому іменується контракт).

Пункт 4.1. контракту викласти в наступній редакції: « 4.1. Розрахунки за поставлений товар здійснюються на умовах післяплати. Покупець зобов`язаний розрахуватися за товар у термін не пізніше 31.12.2017 р. Зобов`язання покупця зі сплати грошових коштів забезпечується порукою громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 (паспорт виданий ТП №139 відділу УФМС Росії по Санкт-Петербургу та Ленінградської області в центральному районі м. Санкт-Петербургу, місце реєстрації: АДРЕСА_2 ».

Статтю 10 контракту викласти в наступній редакції: «Суперечки, що виникли при виконанні цього контракту, включаючи його трактування, змінення, доповнення чи скасування вирішуються шляхом переговорів обома сторонами і тільки при відсутності згоди можуть бути передані для розглядання в компетентний суд. Компетентним судом при розгляді суперечок, що виникають при виконанні цього контракту сторони визнають Господарський суд Київської області. Правом, яке регулює цей контракт та яке застосовується до його тлумачення, є матеріальне право України. Сторони погоджуються, що строк позовної давності за суперечками, що виникають із цього контракту, складає п`ять років. Зазначене застереження є угодою про збільшення строку позовної давності».

Ця додаткова угода є невід`ємною частиною контракту та вступає в силу з моменту її підписання.

30.11.2015 між Компанією «TXD FEDERATION INC.» та громадянином Російської Федерації ОСОБА_1 укладено договір поруки.

Згідно з пунктами 1.1., 1.2., 1.3., 1.4., 1.5., 2.1., 3.1., 5.1., 5.2., 6.1., 6.2. Договору відповідно до даного договору поручитель поручається перед кредитором і зобов`язується відповідати за виконання боргу Товариством з обмеженою відповідальністю «Альтер-Топ» (ідентифікаційний код: 36892436) (далі - боржник) по контракту від 03.01.2013 р. № 002/01/2013 (далі - основний договір).

Сторони домовились, що зобов`язання поручителя перед кредитором є безумовними та для їх виконання дотримання ніяких інших умов, крім передбачених цим договором та основним договором, не потрібно.

В разі порушення боржником зобов`язання за основним договором боржник та поручитель відповідають перед кредитором солідарно.

Поручитель відповідає перед кредитором в розмірі, визначеному в пункті 2.1. цього договору, в такому ж порядку та строки, що і боржник.

Кредитор вправі вимагати виконання зобов`язання за основним договором як від боржника і поручителя разом, так і від будь-кого з них окремо.

Поручительством за цим договором забезпечується виконання боржником перед кредитором наступних зобов`язань за основним договором: оплата грошових коштів за поставлений товар згідно основного договору в термін не пізніше 31 грудня 2017 року.

В будь-якому випадку розмір відповідальності поручителя не повинен перевищувати суму встановлену в пункті 2.1. цього договору.

Розмір відповідальності поручителя складає еквівалент 10000000 (десять мільйонів) євро 00 євроцентів.

У випадку порушення (невиконання чи неналежного виконання) боржником зобов`язання за основним договором, передбаченого пунктом 1.5. цього договору, кредитор вправі вимагати від поручителя виконання таких зобов`язань в межах суми, вказаній в пункті 2.1. цього договору.

Будь-які розбіжності або спори, виникаючі між сторонами за цим договором або у зв`язку з ним, належать вирішенню в Господарському суді Київської області.

Правом, яке регулює цей договір і застосовується для його тлумачення є матеріальне право України.

Цей договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами та діє до повного виконання поручителем зобов`язань за основним договором і цим договором».

Нормативно-правове обгрунтування

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Господарський процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах (стаття 1).

Відповідно до частини 1 статті 27 Господарського процесуального кодексу України позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Статтею 45 Господарського процесуального кодексу України визначено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу.

Згідно з приписами частини 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Відповідно до частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною 4 статті 4 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною.

Іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (стаття 365 Господарського процесуального кодексу України).

Разом з тим, у розгляді справ у спорах за участю іноземних підприємств і організацій господарським судам України слід виходити із встановленої статтею 11 Господарського процесуального кодексу України пріоритетності застосування правил міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо правил, передбачених законодавством України.

Згідно з частиною 1 статті 366 Господарського процесуального кодексу України підсудність справ за участю іноземних осіб визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно з роз`ясненням президії Вищого господарського суду України від 31 травня 2002 року № 04-5/608 "Про деякі питання практики розгляду справ за участю іноземних підприємств і організацій" правовідносини, пов`язані з усіма видами зовнішньоекономічної діяльності в Україні, регулюються положеннями Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність", а питання, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом (хоча б один учасник правовідносин є іноземцем, особою без громадянства або іноземною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який впливає на виникнення, зміну або припинення правовідносин, мав чи має місце на території іноземної держави), у тому числі й питання підсудності судам України справ за участю іноземного елемента, вирішуються згідно із Законом України "Про міжнародне приватне право".

Відповідно до приписів частини першої статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону.

Відповідно до статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону; якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача; у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України; якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні; якщо у справі про відшкодування шкоди позивач - фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа - відповідач - місцезнаходження в Україні; якщо у справі про спадщину спадкодавець у момент смерті був громадянином України або мав в Україні останнє місце проживання; дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України; якщо у справі про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим особа мала останнє відоме місце проживання на території України; якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України; якщо справа проти громадянина України, який за кордоном діє як дипломатичний агент або з інших підстав має імунітет від місцевої юрисдикції, відповідно до міжнародного договору не може бути порушена за кордоном; якщо у справі про банкрутство боржник має місце основних інтересів або основної підприємницької діяльності на території України; в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.

Статтею 77 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначені випадки виключної підсудності справ з іноземним елементом судам України, при цьому, статтею 78 вказаного Закону передбачено, що компетенція інших органів України щодо розгляду справ з іноземним елементом визначається законами України з урахуванням статей 75-77 цього Закону.

Згідно з статтею 3 Закону України «Про міжнародне приватне право», якщо міжнародним договором України передбачено інші правила, ніж встановлені цим Законом, застосовуються правила цього міжнародного договору.

Згідно з статтею 21 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, суди Договірних Сторін можуть розглядати справи й в інших випадках, якщо мається письмова угода сторін про передачу спору цим судам. При цьому, виключна компетенція, що випливає з пункту 3 статті 20 і інших норм, установлених частинами II-V цього розділу, а також із внутрішнього законодавства відповідної Договірної Сторони, не може бути змінена угодою сторін.

У постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 17 березня 2020 року у справі № 907/930/15 вказано, що «у міжнародному праві категорія «підсудність» застосовується для визначення розподілу як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду господарських справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності. Отже, на господарські справи з іноземним елементом поширюються як загальні, так і спеціальні правила територіальної підсудності.

Основним питанням при розгляді справи з іноземним елементом є з`ясування судом питання про те, чи поширюється його територіальна компетенція на розгляд даної справи. Вирішуючи питання підсудності справ з іноземним елементом, суди України відповідно до вимог ч. 3 ст. 366 ГПК України повинні керуватися як нормами ГПК України, так і нормами Закону України «Про міжнародне приватне право» та нормами відповідних міжнародних договорів. За загальним правилом, неарбітрабельними є спори, які віднесені до виключної підсудності державних судів та не можуть бути передані на розгляд до арбітражу. Оцінюючи, чи є спір арбітрабельним, необхідно враховувати суб`єктний склад учасників спору та предмет спору».

Суб`єктний склад сторін у даній справі:

Позивач: Акціонерне товариство «Сіті Інвест Банк» (191187, Російська Федерація, м. Санкт-Петербург, вул. Шпалерная, буд. 2/4, літ. А, ідентифікаційний код ) - не є стороною жодного з договорів у спірних правовідносинах.

Відповідачі: 1) ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) - поручитель у Договорі поруки від 30.11.2015;

2) Компанія "TXD FEDERATION INC." (0801, Distrito Panama, Provincia Panama, ідентифікаційний код 000655655) - продавець за контрактом № 002/01/2013 від 03.01.2013 та кредитор у договорі поруки від 30.11.2015.

Як вбачається з рішення Господарського суду Київської області від 12.03.2021 у справі 911/424/21 (яке набрало законної сили 08.04.2021) 30.11.2015 між Компанією «TXD FEDERATION INC» (кредитор) та громадянином Російської Федерації ОСОБА_1 (поручитель) укладено договір поруки, згідно з яким поручитель поручається перед кредитором і зобов`язується відповідати за виконання боргу Товариством з обмеженою відповідальністю «Альтер-Топ» (ідентифікаційний код: 36892436) (далі - боржник) по контракту від 03.01.2013 № 002/01/2013 (далі - основний договір).

Будь-які розбіжності або спори, виникаючі між сторонами за цим договором або у зв`язку з ним, належать вирішенню в Господарському суді Київської області.

Правом, яке регулює цей договір і застосовується для його тлумачення є матеріальне право України.

Тобто, договір поруки виникає з основного зобов`язання, а саме: контракту від 03.01.2013 № 002/01/2013 з поставки товару, укладеного з юридичною особою - Товариством з обмеженою відповідальністю «Альтер-Топ» (ідентифікаційний код: 36892436), яка зареєстрована в Україні.

Предметом спору в даній справі є визнання правочину недійсним не стороною правочину, а іншою заінтересованою особою, що відповідно до положень статті 16 Цивільного кодексу України є окремим видом захисту порушеного права чи інтересу.

Відтак, у даному випадку, формулювання, що вжите сторонами спірного договору поруки в угоді про підсудність справи з іноземним елементом суду України: "будь-які розбіжності або спори, виникаючі між сторонами за цим договором або у зв`язку з ним" охоплює лише спори між сторонами договору, отже, за змістом угоди сторін, сторони не передбачили розгляд інших категорій справ, зокрема, з іншими особами, судом України.

З урахуванням положень статей 77, 78 Закону України «Про міжнародне приватне право», статей 20, 21 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року, набрала чинності для України 14 квітня 1995 року, суд дійшов висновку, що може розглядати цю справу в межах своєї юрисдикції, тільки у тому випадку, коли виникає спір саме між сторонами договору, який містить угоду сторін відносно порядку вирішення спорів між ними в певних правовідносинах.

Вищенаведені вимоги законодавства не місять жодних положень відносно можливості особи, яка не є стороною договору з угодою про підсудність справи з іноземним елементом суду України, застосовувати його вимоги в частині вирішення спорів зі сторонами угоди у визначеному ними порядку компетентним судом, тобто, в цій частині, до осіб, які не є сторонами угоди, застосовуються загальні норми права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) від 20 липня 2006 року зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» (рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76). У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, який не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, що не мала регулювання законом.

Отже, висловлювання «судом, встановленим законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто, охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції закріплено «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто, правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70, пункт 36). Проте, такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутності цих прав (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) від 17 січня 2012 року, заява № 36760/06, пункт 230).

Оскільки позивач не є суб`єктом правовідносин сторін у межах зобов`язань за контрактом від 03.01.2013 № 002/01/2013 та договором поруки від 30.11.2015, укладеним на забезпечення виконання вказаного контракту, зважаючи на те, що жоден договір не містять арбітражного застереження відносно розгляду справ з третіми особами щодо спірних правовідносин, зокрема, Господарським судом Київської області, суд, з огляду на суб`єктний склад сторін, дійшов висновку про застосування до спірних правовідносин вимог статті 20 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, а саме: якщо в справі беруть участь кілька відповідачів, що мають місце проживання (місцезнаходження) на територіях різних Договірних Сторін, спір розглядається по місцю проживання (місцезнаходженню) будь-якого відповідача на вибір позивача.

Відтак, враховуючи місце проживання та місцезнаходження відповідачів: ОСОБА_1 - Російська Федерація, м. Москва; 2) Компанія "TXD FEDERATION INC." - 0801, Distrito Panama , Provincia Panama, позивач має звернутись з відповідним позовом до компетентного суду за місцезнаходженням одного з відповідачів.

Крім того, до матеріалів позову долучено Рішення Арбітражного суду міста Москви від 27.10.2021 № А40-242489/20-78-409 «Б», яким визнано ОСОБА_1 неплатоспроможним (банкрутом), введено по відношенню до нього процедуру реалізації майна громадянина строком на шість місяців.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Статтею 17 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах визначено, що виникнення і припинення цивільної правоздатності фізичної особи визначається її особистим законом. Іноземці та особи без громадянства мають цивільну правоздатність в Україні нарівні з громадянами України, крім випадків, передбачених законом або міжнародними договорами України.

Відповідно до статті 74 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах процесуальна правоздатність і дієздатність іноземних осіб в Україні визначаються відповідно до права України.

Частиною 4 Прикінцевих та Перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства установлено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Згідно з частиною 3 статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо майнових спорів з вимогами до боржника та його майна, провадження в якій відкрито до відкриття провадження у справі про банкрутство, надсилаються до господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, який розглядає спір по суті в межах цієї справи.

Отже, норми Кодексу України з процедур банкрутства передбачають концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство, що дозволяє здійснювати ефективний судовий контроль щодо повернення майнових активів боржника у його розпорядження з метою відновлення платоспроможності такого боржника або належного формування ліквідаційної маси банкрута.

Відповідно до статті 97 Кодексу України з процедур банкрутства іноземна процедура банкрутства - провадження у справі про банкрутство, що здійснюється в іноземній державі згідно із правом цієї держави; іноземний суд - державний або інший уповноважений орган іноземної держави, компетентний здійснювати провадження у справах про банкрутство; керуючий іноземною процедурою банкрутства - особа, призначена рішенням іноземного суду в межах іноземної процедури банкрутства на певний час та уповноважена керувати господарською діяльністю або реорганізацією чи ліквідацією боржника, вчиняти дії в інших державах.

Згідно з статтею 51 Конвенції «Про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах» кожна з Договірних Сторін на умовах, передбачених цією Конвенцією, визнає і виконує наступні рішення, винесені на території інших Договірних Сторін: а) рішення установ юстиції по цивільних і сімейних справах, включаючи затверджені судом мирові угоди по таких справах і нотаріальні акти у відношенні грошових зобов`язань (далі - рішень); б) рішення судів по кримінальних справах про відшкодування збитку.

Крім того, принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

У справі «Христов проти України» (рішення від 19 лютого 2009 року, заява № 24465/04) Європейський суд з прав людини наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії»). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок, що «доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Отже, з огляду на те, що відповідач-1, як фізична особа - іноземець перебуває у процедурі банкрутства, що регулюється законами Російської Федерації і те, що позивач у даній справі визнаний його кредитором, Господарський суд Київської області, з урахуванням вимог Закону України «Про міжнародне приватне право» та Конвенції «Про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах» у правовідносинах щодо відновлення платоспроможності боржника, позбавлений можливості втручатись у формування ліквідаційної маси банкрута, тобто, всі дії відносно фізичної особи - іноземця, що перебуває у процедурі банкрутства, здійснюються уповноваженою собою у справі № А40-242489/20-78-409 «Б», що перебуває на розгляді Арбітражного суду міста Москви, що, у свою чергу, також унеможливлює відкриття провадження у даній справі, згідно з вищевказаними положеннями Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, виключна компетенція, що випливає із внутрішнього законодавства відповідної Договірної Сторони, не може бути змінена угодою сторін.

Пунктом 1 частини 1 статті 175 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 175 Господарського процесуального кодексу.

Керуючись статтями 175, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

Відмовити у відкритті провадження за позовом (вх. № 255/21 від 15.11.2021) Акціонерного товариства «Сіті Інвест Банк» (191187, Російська Федерація, м. Санкт-Петербург, вул. Шпалерная, буд. 2/4, літ. А, ідентифікаційний код ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) та Компанії "TXD FEDERATION INC." (0801, Distrito Panama, Provincia Panama, ідентифікаційний код 000655655) про визнання недійсним договору поруки від 30.11.2015.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею - 29.11.2021 та може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом десяти днів.

Суддя С.О. Саванчук