ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" листопада 2021 р. Справа№ 927/573/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Тищенко А.І.

Куксова В.В.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Етнопродукт"

на рішення Господарського суду Чернігівської області

від 23.07.2021

у справі №927/573/21 (суддя Шморгун В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Етнопродукт"

до Фізичної особи-підприємця Колісника Дмитра Сидоровича

про стягнення 30 153,37 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Етнопродукт» звернулось до суду з позовом до Фізичної особи-підприємця Колісника Дмитра Сидоровича про стягнення 30 153,37 грн заборгованості, з яких 25 574,08 грн основного боргу, 1 806,70 грн інфляційних втрат, 532,41 грн 3% річних, 2 240,18 грн пені.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем умов Договору суборенди земельної ділянки б/н від 24.04.2020 в частині сплати орендної плати за землю.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 23.07.2021 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Етнопродукт» на користь Фізичної особи - підприємця Колісника Дмитра Сидоровича витрати відповідача на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 2000,00 грн.

Вказане рішення мотивоване наступним:

- оскільки сплата коштів відповідачем відбулась 15.05.2020 по спірному договору, позивачем жодних заперечень та письмових пояснень щодо сплаченої відповідачем суми не надано, суд прийшов до висновку, що позивачем не надано належних доказів наявності заборгованості відповідача за спірним договором у заявленому розмірі;

- у зв`язку з тим, що суд відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача основної заборгованості, за висновком суду не підлягають задоволенню і похідні вимоги про стягнення з відповідача 1806,70 грн інфляційних втрат, 532,41 грн 3% річних, 2240,18 грн пені, нарахованих на таку заборгованість.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Етнопродукт» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Чернігівської області від 23.07.2021 у справі №927/573/21 скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апелянт вважає, що оскаржуване рішення винесено з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

- 24.04.2020 між позивачем та відповідачем було укладено 66 договорів суборенди земельної ділянки, на підтвердження чого скаржником до апеляційної скарги долучено відповідні договори;

- за вказаними договорами у відповідача виник обов`язок зі сплати 1 914 741,36 грн, з яких відповідачем сплачено 960 000,00 грн, на підтвердження чого до апеляційної скарги позивач додає акт звіряння взаємних розрахунків за період квітень 2020 - червень 2021 за договорами суборенди від 24.04.2020, з якого вбачається яким чином було розподілено кошти отримані від відповідача;

- платіжне доручення №610 від 15.05.2020, надане відповідачем, не може бути сплатою по договору, оскільки його сума значно перевищує загальну суму платежів за договором;

- у наданому відповідачем платіжному дорученні №610 від 15.05.2020 зазначено лише посилання на договір суборенди від 24.04.2020, яких між сторонами було укладено 66, а в призначенні платежу не вказано кадастрового номеру чи власника земельної ділянки, а тому на підставі такого платіжного доручення неможливо дійти висновку, що ним було сплачено заборгованість за договором суборенди у даній справі.

Також скаржник просить долучити до матеріалів справи докази, долучені до апеляційної скарги, мотивуючи їх подання тим, що у провадженні Господарського суду Чернігівської області перебуває значна кількість справ, а тому велика кількість позовів також спричинила неможливість вчасно надати такі документи до суду першої інстанції, а тому такі докази надаються разом з апеляційною скаргою.

Згідно протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 16.08.2021 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Етнопродукт» на рішення Господарського суду Чернігівської області від 23.07.2021 у справі №927/573/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Шаптали Є.Ю., суддів Корсак В.А., Хрипуна О.О.

Розпорядженням В.о. керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 25.08.2021 у зв`язку перебуванням суддів Хрипуна О.О. та Корсака В.А. у відпустці, які не є головуючими суддями (суддею-доповідачем), призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №927/573/21.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.08.2021 для розгляду справи №927/573/21 сформовано судову колегією у складі головуючий суддя Шаптала Є.Ю., судді: Куксов В.В. та Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.08.2021 у справі №927/573/21 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Етнопродукт» на рішення Господарського суду Чернігівської області від 23.07.2021 у справі №927/573/21 прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Етнопродукт» на рішення Господарського суду Чернігівської області від 23.07.2021 у справі №927/573/21.

Роз`яснено учасникам апеляційного провадження, що апеляційна скарга буде розглянута без повідомлення учасників справи.

Учасникам справи повідомлено про право подати відзив на апеляційну скаргу, відповідь на відзив, заяви, клопотання, заперечення та встановлено строки на їх подання.

22.10.2020 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від апелянта надійшло клопотання, з яким останній надає детальний розрахунок судових витрат, та зазначає, що відповідно до нього, судові витрати, які поніс апелянт у зв`язку з розглядом справи в апеляційній інстанції буде складати 3 000,00 грн.

Відповідач у встановлений ухвалою суду про відкриття апеляційного провадження строк своїм правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

З метою ухвалення рішення складом суду визначеного ст. 32 ГПК України та у зв`язку з перебуванням членів колегії суддів у відпустках та лікарняних, постанова ухвалюється в «розумні строки» відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Так, згідно з ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Згідно з ч. 5 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.04.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Етнопродукт» (орендар) та Фізичною особою-підприємцем Колісником Дмитром Сидоровичем (суборендар) було укладено Договір суборенди земельної ділянки (далі- Договір) (а.с. 12-14).

Відповідно до п. 1.1.-1.4. Договору, орендар зобов`язується за плату передати суборендарю земельну ділянку у строкове платне користування без зміни цільового призначення, а суборендар зобов`язується прийняти і використовувати земельну ділянку відповідно до умов цього Договору та вимог земельного законодавства.

Земельна ділянка, що передається в суборенду, знаходиться у користуванні орендаря у відповідності до договору оренди від 01.04.2008 між орендарем і орендодавцем Долгошей Раїсою Юхимівною, надалі договір оренди, в якому передбачено право суборенди (п. 9.3 Договору).

Зазначена земельна ділянка розташована за межами с. Бутівка, Городнянського району, Чернігівської області.

Загальна площа земельної ділянки складає 4,5668 га, у тому числі ріллі - 4,5668 га, кадастровий номер земельної ділянки :04:000:0154.

Пунктом 2.1. Договору передбачено, що земельна ділянка передається в суборенду до 30.11.2020 з дати підписання цього Договору. Договір суборенди підлягає державній реєстрації.

Згідно з п. 3.1. Договору, суборендар сплачує орендарю орендну плату у розмірі 5 600,00 грн, за 1 гектар земельної ділянки за весь період чинності договору: до 15.05.2020 - 10 % від загальної суми договору; до 15.07.2020 - 40 % від загальної суми договору. Решту коштів, а саме 50%, суборендар сплачує орендарю не пізніше, ніж у третій день збирання врожаю з земельної ділянки, але не пізніше 15.11.2020.

У відповідності до п. 4.1., 5.1. Договору, підписанням цього Договору сторони підтверджують факт передачі земельної ділянки в суборенду.

Після закінчення строку дії цього Договору земельна ділянка вважається повернутою орендарю.

Пунктом 9.1. Договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання зобов`язань, передбачених Договором, сторони несуть відповідальність на умовах і в порядку, передбачених чинним законодавством та цим Договором.

У разі прострочення сплати орендної плати суборендарем відповідно до п. 3.1., останній зобов`язаний сплатити орендарю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої вчасно суми за кожен день прострочення платежу (п. 9.2. Договору).

За приписами п. 11.1. Договору, цей Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 30.11.2020.

15.05.2020 спірний Договір було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, номер запису про інше речове право 36548485, що підтверджується витягом із відповідного Державного реєстру (а.с. 15-16).

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що суборендар своїх зобов`язань щодо сплати орендної плати за землю по спірному Договору не виконав, у зв`язку з чим, відповідно до п. 3.1. Договору, у нього виникло зобов`язання перед позивачем, а саме: з 16.05.2020 - на суму 2 557,40 грн (10 % від загальної суми договору); з 16.07.2020 - 10 229,60 грн (40 % від загальної суми договору); з 16.11.2020 - 12 787,04 грн (решта 50 %).

30.11.2020 ТОВ «Етнопродукт» по Договору суборенди земельної ділянки від 24.04.2020 було складено для ФОП Колісника Д.С. рахунок на оплату № 122 на суму 25 574,08 грн, у якому зазначено: суборенда земельної ділянки :04:000:0154; площа 4,5668; ціна 5 600,00 грн (а.с. 17).

31.12.2020 ТОВ «Етнопродукт» складено податкову накладну № 32 від 31.12.2020, яка була прийнята та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних за № 25.02.2021 (а.с. 18-19).

Звернувшись з даним позовом, позивач стверджує, що на момент звернення з позовом до суду орендна плата за землю у розмірі 25 574,08 грн відповідачем не сплачена.

У свою чергу відповідач вказує про відсутність у нього заборгованості за спірним договором у розмірі 25 574,08 грн та як докази цього надав копію платіжного доручення № 610 від 15.05.2020 на суму 180 000,00 грн з призначенням платежу «за суборенду земельної ділянки згідно договору від 24.04.2020».

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, з чим погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частина 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 792 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 93 Земельного кодексу України, ст. 1 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

За змістом частини 1-3 та 5 ст. 8 Закону України «Про оренду землі» орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця (крім випадків, визначених законом). Якщо протягом одного місяця орендодавець не надішле письмового повідомлення щодо своєї згоди чи заперечення, орендована земельна ділянка або її частина може бути передана в суборенду.

Умови договору суборенди земельної ділянки повинні обмежуватися умовами договору оренди земельної ділянки і не суперечити йому.

Строк суборенди не може перевищувати строку, визначеного договором оренди землі.

Право суборенди земельної ділянки підлягає державній реєстрації.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як було зазначено вище, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 30 153,37 грн заборгованості, з яких: 25 574,08 грн основного боргу, 1 806,70 грн інфляційних втрат, 532,41 грн 3% річних, 2 240,18 грн пені.

Щодо стягнення суми основного боргу колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивачем було передано відповідачу в суборенду земельну ділянку загальною площею 4,5668 га, у тому числі ріллі - 4,5668 га, кадастровий номер :04:000:0154, за оренду якої відповідач відповідно до п. 3.1. Договору повинен був сплачувати орендну плату у розмірі 5 600,00 грн з ПДВ, за 1 гектар земельної ділянки за весь період чинності договору, а саме: до 15.05.2020 - 10 % від загальної суми договору. До 15.07.2020 суборендар сплачує орендарю ще 40 % від загальної суми договору. Решту коштів, а саме 50%, суборендар сплачує орендарю не пізніше, ніж у третій день збирання врожаю з земельної ділянки, але не пізніше 15.11.2020.

Позивач стверджував, що відповідачем не виконано свого обов`язку зі сплати орендної плати, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 25 574,08 грн.

У свою чергу відповідач заперечував про існування заборгованості та на підтвердження відсутності заборгованості надав копію платіжного доручення № 610 від 15.05.2020 на суму 180 000,00 грн з призначенням платежу «за суборенду земельної ділянки згідно договору від 24.04.2020» (а.с.91).

Суд першої інстанції наголосив, що позивачем не надано заперечень та доказів, що спростовують відповідні доводи і докази відповідача, а також пояснень щодо зарахування суми на іншу, ніж зазначено відповідачем, мету, у встановленому законом порядку.

У своїй апеляційній скарзі позивач наполягає на наявності заборгованості у відповідача, також посилається на те, що 24.04.2020 між позивачем та відповідачем було укладено 66 договорів суборенди земельної ділянки, на підтвердження чого скаржником до апеляційної скарги долучено відповідні договори.

Скаржник наполягає, що за вказаними договорами у відповідача виник обов`язок зі сплати 1 914 741,36 грн, з яких відповідачем сплачено 960 000,00 грн, на підтвердження чого до апеляційної скарги позивач додає акт звіряння взаємних розрахунків за період квітень 2020 - червень 2021 за договорами суборенди від 24.04.2020, з якого вбачається яким чином було розподілено кошти отримані від відповідача.

Разом з тим, скаржник просить долучити до матеріалів справи докази, а саме - копії договорів суборенди земельної ділянки від 24.04.2021 та витяги з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію цих договорів, а також звіряння взаємних розрахунків за період квітень 2020 - червень 2021 між позивачем та відповідачем за договорами суборенди від 24.04.2020.

Мотивуючи подання вказаних документів саме на стадії апеляційного перегляду позивач наголошує, що у провадженні Господарського суду Чернігівської області перебуває значна кількість аналогічних справ, а тому велика кількість позовів спричинила неможливість вчасно надати такі документи до суду першої інстанції разом з відповіддю на відзив, який судом першої інстанції не прийнято до розгляду з посиланням на те, що відповідь на відзив позивач подав не у встановлений судом строк, заяви про поновлення пропущеного процесуального строку для подання такої заяви по суті та пояснень щодо поважності причин несвоєчасного її подання позивач суду не надав.

З урахування наведеного та з огляду на обгрунтування скаржника, надані апелянтом докази колегія суддів приймає до розгляду та зазначає наступне.

Так, з наданих апелянтом документів вбачається, що 24.04.2020 між позивачем та відповідачем було укладено 66 договорів суборенди земельної ділянки.

При цьому, відповідач стверджує про відсутність заборгованості, на підтвердження чого надав копію платіжного доручення № 610 від 15.05.2020 на суму 180 000,00 грн з призначенням платежу «за суборенду земельної ділянки згідно договору від 24.04.2020» (а.с.91).

Заперечуючи проти погашення заборгованості відповідачем за договором у даній справі апелянт вказує, що таке платіжне доручення №610 від 15.05.2020 не може бути сплатою по договору, оскільки його сума значно перевищує загальну суму платежів за договором, а також посилається на те, що у такому платіжному дорученні №610 від 15.05.2020 зазначено лише посилання на договір суборенди від 24.04.2020, яких між сторонами було укладено 66 штук, а в призначенні платежу не вказано кадастрового номеру чи власника земельної ділянки, а тому на підставі такого платіжного доручення неможливо дійти висновку, що ним було сплачено заборгованість за договором суборенди у даній справі.

З приводу вказаного вище платіжного доручення колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами визначено законом «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Згідно з п. 1.30 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжне доручення -розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.

Відповідно до п. 1.35 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» розрахунковий документ - документ на переказ коштів, що використовується для ініціювання переказу з рахунка платника на рахунок отримувача.

Відповідно до п. 1.7. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22 кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Згідно з п. 3.8. вказаної Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті реквізит: «Призначення платежу» платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення: «Призначення платежу». Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками.

Отже, право визначати призначення платежу в платіжних документах та повноту інформації згідно вказаних норм належить виключно платнику (відповідачу).

Слід також зауважити, що у випадку, коли в графі платіжного доручення «призначення платежу» відсутні посилання на період, дату, номер договору, згідно якого здійснюється платіж, тощо, такий період має визначатись одержувачем відповідно до умов договору між платником та одержувачем коштів. Якщо відповідні застереження у договорі відсутні, то у разі наявності заборгованості платежі мають відноситись на погашення заборгованості в хронологічному порядку: починаючи з тієї, що виникла у найдавніший період, до повного її погашення.

Наведений вище алгоритм розподілу коштів урегульований в статті 534 Цивільного кодексу України, яка визначає правила виконання грошового зобов`язання, якщо наявна сума грошей є меншою за суму боргу, і вимоги кредитора в повному обсязі не можуть бути задоволені. У такому випадку вимоги кредитора погашаються у встановленій черговості:

- у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання. В даному випадку мова йдеться про судові витрати, витрати на сплату держмита та інших обов`язкових платежів, витрати на юридичну допомогу тощо. Такі витрати мають бути підтверджені кредитором (наприклад, підлягатиме стягненню за рішенням суду тощо);

- у другу чергу підлягають сплаті проценти та неустойка, в разі їх нарахування на підставі договору або закону;

- і лише в третю чергу сплачується основна сума боргу. Інший порядок погашення вимог кредитора може бути встановлений договором. Сторони можуть передбачити, наприклад, першочергове погашення основної суми боргу або інші правила тощо.

Можливість застосування положень статті 534 Цивільного кодексу України безпосередньо залежить від змісту реквізиту «призначення платежу» платіжного доручення, згідно з яким боржник здійснював платіж кредиторові на виконання грошового зобов`язання. Це означає, що якщо платник (боржник) здійснює переказ коштів, чітко зазначаючи призначення платежу - погашення основного боргу (оплата товару, робіт, послуг), черговість, встановлена статтею 534 цього Кодексу застосовуватися не може.

Розподіл коштів може здійснюватися кредитором відповідно до статті 534 Цивільного кодексу України у випадку, коли стягнення заборгованості здійснюється в порядку виконавчого провадження, або платіж буде отримано без реквізиту «Призначення платежу» чи як загальна підстава - на виконання договору або погашення кредиторської заборгованості тощо.

Відповідний порядок наведено у пункті 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку Україні від 21.01.2004 № 22 та пункті 1.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, згідно з якими отримувач коштів, якщо інше не передбачено договором, не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платник чітко визначив призначення платежу.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 904/12527/16, від 26.09.2019 у справі № 910/12934/18, від 26.12.2019 у справі 911/2630/18.

Як вбачається з наданої відповідачем копії платіжного доручення про сплату 180 000,00 грн, вказана сума сплачена за суборенду земельної ділянки згідно договору від 24.04.2020, тобто за договором тієї ж дати, що і спірний, та за тим самим предметом - суборенда земельної ділянки.

Апелянт наголошує, що у платіжному дорученні №610 від 15.05.2020 зазначено лише посилання на договір суборенди від 24.04.2020, яких між сторонами було укладено 66 штук, а в призначенні платежу не вказано кадастрового номеру чи власника земельної ділянки, а тому на підставі такого платіжного доручення неможливо дійти висновку, що ним було сплачено заборгованість за договором суборенди у даній справі.

На підтвердження заборгованості відповідача з огляду на наявність між сторонами 66 договорів суборенди земельної ділянки від 24.04.2020 позивач разом з апеляційної скаргою надає акт звіряння взаємних розрахунків за період квітень 2020 - червень 2021 між позивачем та відповідачем за договорами суборенди від 24.04.2020.

Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Вказана правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 21.12.2020 у справі №916/499/20.

Колегія суддів звертає увагу, що акт звіряння взаємних розрахунків за період квітень 2020 - червень 2021 між позивачем та відповідачем за договором суборенди земельної ділянки 24/04/2020 від 24.04.2020 від 30.06.2021 підписаний лише позивачем, датований 30.06.2021, у той час як позивач звернувся до суду з даним позовом 01.06.2021, а тому на переконання суду апеляційної інстанції не може бути належним та допустимим доказом на підтвердження тих обставин, на які посилається позивач, а саме - підтвердження розміру заборгованості.

Крім того, як укладений між сторонами договір, за який заявлено стягнення заборгованості у даній справі, так і надані скаржником інші договори суборенди земельної ділянки не мають номерів, а лише дату - 24.04.2020, а тому не можна стверджувати, що «акт звіряння взаємних розрахунків за період квітень 2020 - червень 2021 між позивачем та відповідачем за договором суборенди земельної ділянки 24/04/2020 від 24.04.2020 від 30.06.2021» складений щодо господарських правовідносин, які виникли між сторонами на підставі наданих позивачем договорів.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, з урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки сплата коштів відповідачем відбулась 15.05.2020, на підтвердження чого останнім надано платіжне доручення №610 від 15.05.2020, а позивачем у свою чергу вказаного не спростовано, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем наявності заборгованості відповідача саме за спірним договором у даній справі, предметом якого є земельна ділянка, що передається в суборенду, знаходиться у користуванні орендаря у відповідності до договору оренди від 01.04.2008 між орендарем і орендодавцем Долгошей Раїсою Юхимівною, розташована за межами с. Бутівка, Городнянського району, Чернігівської області, загальна площа якої складає 4,5668 га, у тому числі ріллі - 4,5668 га, кадастровий номер земельної ділянки :04:000:0154 у заявленому позивачем розмірі.

Тобто, з огляду на посилання скаржника на укладення між позивачем та відповідачем ряду договорів суборенди земельної ділянки, колегія суддів наголошує, що апелянтом не доведено належними та вірогідними доказами, що оплата відповідачем заборгованості згідно з платіжним дорученням №610 від 15.05.2020 відбулась не за тим договором, за яким у даній справі заявлено позовні вимоги про стягнення заборгованості.

Відтак, позовні вимоги про стягнення з відповідача заявленої суми основного боргу є недоведеними, а тому задоволенню не підлягають.

Також позивач просив стягнути з відповідача 1806,70 грн інфляційних втрат, 532,41 грн 3% річних, 2240,18 грн пені.

Однак, з огляду на наведені вище висновки суду про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача основної заборгованості, то не підлягають задоволенню і заявлені позивачем похідні вимоги про стягнення з відповідача 1806,70 грн інфляційних втрат, 532,41 грн 3% річних, 2240,18 грн пені, нарахованих на таку заборгованість.

Крім того, оскільки судом відмовлено позивачу в задоволенні позовних вимог, то судові витрати, понесені позивачем, стягненню з відповідача не підлягають.

Водночас, оскільки відповідачем було заявлено про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн, суд першої інстанції на підставі наданих відповідачем доказів та керуючись приписами Господарського процесуального кодексу України дійшов висновку, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню та вирішив покласти на позивача відшкодування фактично понесених відповідачем судових витрат на професійну правничу допомогу в межах наявного спору у розмірі 2000,00 грн за складання відзиву на позовну заяву, а вказане сторонами на стадії апеляційного перегляду не оспорюється.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в тому, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Колегія суддів наголошує, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши вищенаведені обставини, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду Чернігівської області від 23.07.2021 у справі №927/573/21.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду Чернігівської області від 23.07.2021 у справі №927/573/21 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Етнопродукт» на рішення Господарського суду Чернігівської області від 23.07.2021 у справі №927/573/21 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 86, 123, 126, 129, 269, 270, 275, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Етнопродукт» - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 23.07.2021 у справі №927/573/21 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за скаржником.

4. Матеріали справи № 927/573/21 повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді А.І. Тищенко

В.В. Куксов