ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2021 р. Справа№ 920/1176/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Чорногуза М.Г.

Козир Т.П.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Гумотехсервіс»

на рішення Господарського суду Сумської області від 18.05.2021

у справі №920/1176/20 (суддя Джепа Ю.А.)

за позовом Сумської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гумотехсервіс»

про стягнення 314 445,28 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Сумська міська рада (далі також - позивач) звернулася до Господарського суду Сумської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гумотехсервіс» (далі - ТОВ «Гумотехсервіс», відповідач) про стягнення 314 445,28 грн за використання без оформлення договору оренди земельної ділянки кадастровий номер :03:001:0022 площею 0,7742 га, розташованої за адресою: м. Суми, вул. Скрябіна, 7 (далі - земельна ділянка), за період з 17.08.2017 по 31.12.2019.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на використання відповідачем без достатньої правової підстави земельної ділянки, на якій розміщено нерухоме майно, що належить останньому на праві власності, у зв`язку з чим відповідно до положень статей 1212-1214 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) відповідач повинен відшкодувати позивачеві всі доходи, які останній міг би одержати від цього майна.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 18.05.2021 у справі №920/1176/20 позовні вимоги задоволено, стягнуто з ТОВ «Гумотехсервіс» на користь Сумської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати за використання без оформлення договору оренди земельної ділянки кадастровий номер :03:001:0022, площею 0,7742 га, розташованої за адресою: м. Суми, вул. Скрябіна, 7 за період з 17.08.2017 по 31.12.2019 в сумі 314 445,28 грн та відшкодування витрат по сплаті судового збору в сумі 4 716,68 грн.

Ухвалюючи вказане рішення, суд виходив з того, що відповідачем, яким не здійснювалась сплата орендної плати за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, збільшено вартість власного майна, а позивачем (потерпілим) втрачено належне йому майно (кошти від орендної плати), тобто має місце факт безпідставного збереження саме орендної плати відповідачем за рахунок позивача, у зв`язку з чим відповідно до положень статей 1212-1214 ЦК України та правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, відповідач зобов`язаний повернути позивачеві кошти, які збережено у вигляді несплаченої орендної плати.

При цьому, визнаючи обґрунтованим розрахунок позовних вимог, суд зауважив, що відповідач, не погоджуючись з розрахунком безпідставно збережених коштів позивача та вважаючи, що при такому розрахунку повинен застосовуватись інший показник нормативної грошової оцінки земельної ділянки, не скористався своїм правом надати суду контррозрахунок з відповідним обґрунтуванням; посилання відповідача на нормативну грошову оцінку земельної ділянки, зазначену у витязі з технічної документації станом на 10.12.2020 є безпідставними, оскільки збитки позивачем заявлені за період з 17.08.2017 по 31.12.2019, а тому належними доказами розміру нормативної грошової оцінки за вказаний період є витяги з технічної документації за 2017, 2018 та 2019 роки.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ТОВ «Гумотехсервіс» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач наголошував на тому, що на спірній земельній ділянці знаходиться ще один об`єкт нерухомого майна, який належить іншим особам, а тому суд повинен був врахувати цю обставину та визнати безпідставність позовних вимог саме в тому розмірі, який вказує позивач; судом не враховано правові позиції Верховного Суду стосовно того, що для вирішення спору щодо фактичного користування земельною ділянкою без укладення правовстановлюючих документів та без державної реєстрації прав на неї встановленню підлягають обставини, чи є земельна ділянка, за фактичне користування якою просить стягнути безпідставно збережені кошти, сформованим об`єктом цивільних прав протягом усього періоду, зазначеного у позові; враховуючи той факт, що на земельній ділянці знаходиться майно не лише відповідача, така підлягає поділу або виділу йому земельної ділянки кадастровий номер :03:001:0022 площею 0,7742 га, як сформованого цілісного об`єкта цивільних прав, з метою користування нею виключно у межах знаходження під нерухомим майном, власником якого є відповідач, тобто у меншій площі; позивач не вжив жодних заходів щодо передачі в оренду відповідачеві тієї частини земельної ділянки, якою він фактично користується; під час розрахунку позивачем використано розмір нормативно-грошової оцінки, який фактично є завищеним; витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки станом на 10.12.2020 є належним доказом у справі та підтверджує, що розмір нормативно-грошової оцінки становить 3 822 535,08 грн, а не 4 964 402,66 грн як зазначає позивач у своїх розрахунках; Верховним Судом неодноразово зазначалося, що при стягненні безпідставно збереженого майна (коштів) у розмірі орендної плати, нарахування мають здійснюватися позивачем не самостійно - шляхом арифметичного розрахунку без проведення нормативної грошової оцінки землі, а виключно на підставі витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 25.06.2021 справу №920/1176/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Дикунської С.Я., суддів Шаптали Є.Ю., Тищенко О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Гумотехсервіс» на рішення Господарського суду Сумської області від 18.05.2021 у справі №920/1176/20, встановлено учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Позивач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач вказував на те, що на земельній ділянці знаходиться лише один об`єкт нерухомості, який належить на праві власності відповідачеві, а відтак, саме останній несе обов`язок по сплаті позивачеві безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою; заперечуючи щодо користування відповідачем своєю площею земельної ділянки, відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження формування за адресою розташування свої нерухомості земельної ділянки меншої площі; впродовж періоду з 17.08.2017 по 31.12.2020 апелянт не висловлював бажання отримати в користування (оренду) земельну ділянку меншої площі ніж та, що вже сформована та на якій знаходиться його нерухоме майно, зокрема, не звертався до позивача із заявою про надання згоди на розробку технічної документації щодо поділу земельної ділянки.

Також позивач наголошував на тому, що визначений позивачем розмір безпідставно збережених коштів за період з 17.08.2017 по 31.12.2020 є обґрунтованим та відповідає положенням чинного законодавства, оскільки його розрахунок проведений на підставі нормативної грошової оцінки, зазначеної у витягах з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки на 2017, 2018 та 2019 роки; розмір позовних вимог розрахований як різниця між розміром, що мав сплатити відповідач за умови укладення договору оренди земельної ділянки, та розміром фактично сплачених сум плати за землю згідно з інформацією ГУ ДПС у Сумській області; контррозрахунку позовних вимог відповідачем не надано.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції склад суду змінювався, розгляд справи відкладався.

На підставі службової записки секретаря судової палати та розпорядження Північного апеляційного господарського суду № 09.1-07/628/21 від 28.10.2021 у зв`язку з прийняттям рішення Вищою радою правосуддя від 19.10.2021 про звільнення судді Дикунської С.Я., яка є головуючим суддею (суддею-доповідачем) у відставку, призначено повторний автоматизований розподіл справи №920/1176/20.

Відповідно до Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.10.2021 апеляційну скаргу у справі №920/1176/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Чорногуза М.Г., Козир Т.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.11.2021 апеляційну скаргу ТОВ «Гумотехсервіс» на рішення Господарського суду Сумської області від 18.05.2021 у справі №920/1176/20 прийнято до провадження вищевказаним складом суду, розгляд апеляційної скарги призначено на 01.12.2021.

05.11.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2021 задоволено клопотання Сумської міської ради про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, проведення судового засідання в режимі відеоконференції по справі №920/1176/20 призначено на 01.12.2020.

26.11.2021 на електронну пошту Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням системи відеоконференцзв`язку EASYCON.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2021 задоволено клопотання ТОВ «Гумотехсервіс» про участь у судовому засіданні 01.12.2021 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням системи відеоконференцзв`язку EASYCON.

У судовому засіданні представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги повністю, просив вимоги апеляційної скарги задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Представник позивача заперечив проти вимог апеляційної скарги з огляду на їх безпідставність та необґрунтованість, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а судове рішення залишити без змін.

01.12.2021 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, ТОВ «Гумотехсервіс» є власником нерухомого майна (нежитлові приміщення), загальною площею 500,3 кв.м (реєстраційний номер об`єкта 101), яке знаходиться за адресою: м. Суми, вул. Скрябіна, буд. 7, на підставі договору купівлі-продажу № 4441 від 17.08.2017, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №240399091 від 14.01.2021 (а.с. 54-55 т. 1), а також власником нерухомого майна (нежитлові приміщення), загальною площею 456,6 кв.м (реєстраційний номер об`єкта 101), яке знаходиться за адресою: м. Суми, вул. Скрябіна, буд. 7, на підставі договору про поділ № 1653 від 29.03.2017, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №240398847 від 14.01.2021 (а.с. 56-57 т. 1).

Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-018 від 06.06.2018 за вказаною адресою: м. Суми, вул. Скрябіна, буд. 7, знаходиться земельна ділянка кадастровий номер :03:001:0022 площею 0,7742 га, яка належить до комунальної власності Сумської міської ради (а.с. 26 т. 1).

Отже, як встановлено судом першої інстанції та не заперечується відповідачем, вищезазначене майно ТОВ «Гумотехсервіс» розташовується на земельній ділянці комунальної власності кадастровий номер :03:001:0022 площею 0,7742 га.

Як зазначає позивач, набувши право власності на нежитлові приміщення, відповідач набув право користування і земельною ділянкою, на якій розміщене його майно, однак, протягом періоду, за який заявлено позовні вимоги, останній не звертався до позивача з приводу поділу або виділу йому земельної ділянки, як сформованого цілісного об`єкта цивільних прав, з метою користування нею виключно у межах знаходження під нерухомим майном, власником якого є ТОВ «Гумотехсервіс», тобто у меншій площі.

Водночас, Департаментом забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради 15.01.2019 та 04.11.2019 на адресу відповідача надсилались листи щодо укладення договору оренди земельної ділянки, що перебуває у користуванні відповідача (а.с. 12-15 т. 1).

У відповідь на лист № 06.01-16/3699 від 04.11.2019 від відповідача надійшов лист № 367/1 від 04.12.2019, в якому останній повідомив про намір укласти договір оренди земельної ділянки та просив надати йому перелік необхідних документів (а.с. 16 т. 1).

Листом № 06.01-18/10030 від 16.12.2019 відповідача повідомлено про необхідність найближчим часом звернутись до управління «ЦНАП у м. Суми» із заявою про надання в оренду земельної ділянки для усунення процедури стягнення збитків за користування земельною ділянкою без зареєстрованого на неї права (а.с. 17 т. 1).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем відповіді на зазначений лист не надано та жодних дій, спрямованих на укладення договору оренди не вчинено.

Посилаючись на те, що з моменту придбання нерухомого майна та станом на час подання позову відповідач право користування земельною ділянкою не оформив, договору оренди з Сумською міською радою не уклав, орендну плату за користування земельною ділянкою не сплачує, внаслідок чого територіальна громада міста Суми не має змоги отримати кошти, які відповідач мав би сплатити за звичайних умов у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою комунальної власності, позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання без оформлення договору оренди земельної ділянки.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відносини, пов`язані з орендою земельних ділянок, розташованих на території України, регулюються Земельним кодексом України (далі - ЗК України), ЦК України, Законом України «Про оренду землі», іншими нормативно-правовими актами, а також договором оренди землі.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, земельна ділянка кадастровий номер :03:001:0022 площею 0,7742 га належить до комунальної власності.

Відповідно до ст. 287 ГК України орендодавцями щодо комунального майна є органи, уповноважені місцевими радами управляти майном, яке є у комунальній власності.

За приписами ч. 1 ст. 124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Правовий механізм переходу прав на землю, пов`язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, визначено у статті 120 ЗК України.

Так, частинами першою, другою статті 120 ЗК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

За змістом глави 15 ЗК України право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди.

Частина 1 ст. 93 ЗК України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 Земельного кодексу України).

Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно зі ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Пунктом є) ч. 1 ст. 141 ЗК України передбачено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Відповідно ч. 3 ст. 7 Закону України «Про оренду землі» до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.

Абзацом 7 частини першої статті 31 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі припиняється в разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці.

Згідно зі ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

У розумінні наведених положень законодавства при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду (відповідно до договору, який містить необхідні за законом істотні умови), право попереднього власника або користувача припиняється в силу прямої вказівки закону без припинення у цілому договору оренди земельної ділянки. Відповідно, новий власник об`єкта нерухомості, якому переходить право оренди, набуває права оренди за чинним договором оренди, а не у порядку повторного надання земельної ділянки, тобто має місце заміна сторони у зобов`язанні.

Отже, після відчуження об`єкта нерухомості, розташованого на орендованій земельній ділянці, договір оренди землі у відповідній частині припиняється щодо відчужувача, однак діє на тих самих умовах стосовно нового власника нерухомості, який з моменту набуття такого права набуває також права оренди земельної ділянки, на якій це майно розміщене, а отже й відповідні права та обов`язки орендаря, у тому числі зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою. Тобто, після відчуження об`єктів нерухомості позивач не повинен сплачувати орендну плату за земельну ділянку, користувачем якої він вже не є, а зобов`язання з такої сплати автоматично виникає у нового власника нерухомості.

Зазначена правова позиція щодо переходу прав і обов`язків землекористувача при відчуженні нерухомості у подібних правовідносинах викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, а також у постановах Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/3655/17, від 07.11.2018 у справі №910/20774/17, від 05.02.2020 у справі № 914/393/19.

При цьому, Верховний Суд у постанові від 05.02.2020 у справі № 914/393/19 наголошує, що у разі переходу права власності на нерухомість заміна орендаря земельної ділянки у відповідному чинному договорі оренди землі відбувається автоматично, в силу прямої норми закону, незалежно від того, чи відбулося документальне переоформлення орендних правовідносин шляхом внесення змін у договір стосовно орендаря, оскільки переоформлення лише формально відображає те, що прямо закріплено в законі.

У постанові від 01.12.2020 у справі №921/99/18 Верховний Суду також зазначив, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Водночас, за змістом указаних приписів законодавства виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте, з огляду на приписи частини другої статті 120 ЗК України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

Як було зазначено вище, відповідач є власником нерухомого майна, розміщеного на відповідній земельній ділянці, на підставі договору купівлі-продажу № 4441 від 17.08.2017 та договору про поділ № 1653 від 29.03.2017.

При цьому, матеріали справи не містять доказів належного оформлення права користування (оренди) вказаною земельною ділянкою ані попереднім землекористувачем, ані ТОВ «Гумотехсервіс», зокрема укладення відповідних договорів оренди з Сумською міською радою та державної реєстрації такого права.

Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції та не спростовано відповідачем, протягом тривалого часу останній продовжує використовувати вищезазначену земельну ділянку комунальної власності без достатніх правових підстав.

Доводи апелянта про існування на спірній земельній ділянці нерухомого майна, що перебуває у власності інших осіб, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

За твердженням відповідача, на земельній ділянці за адресою: м. Суми, вул. Скрябіна, 7, площа 0,7742 га, кадастровий номер :03:001:0022, окрім нерухомого майна, що належить йому на праві власності, знаходиться інша нерухомість, яка належить ФОП Сінецькому Ю.В.

При цьому, відповідач посилається на відомості з реєстру права власності на нерухоме майно про державну реєстрацію за останнім права власності на незавершений будівництвом об`єкт нерухомого майна - складу 8% готовності на підставі рішення Господарського суду Сумської області від 19.11.2007 у справі №17/612-07 за позовом ФОП Сінецького Ю.В. до Сумської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ФОП Стрижак Д.В., про визнання дійсним договору та визнання права власності.

Проте, зазначене рішення Господарського суду Сумської області від 19.11.2007 скасовано постановою Вищого Господарського Суду України від 24.06.2008 та за результатами нового розгляду справи Господарський суд Сумської області 13.10.2008 ухвалив нове рішення у справі №17/612-07, яким відмовлено ФОП Сінецькому Ю.В. в задоволенні позовних вимог, зокрема й в частині визнання за ним права власності на незавершений будівництвом об`єкт нерухомого майна - складу 8% готовності, розташованого за адресою: м. Суми, вул. Скрябіна, 7.

Ухвалюючи вказане рішення, судом встановлено, що ФОП Сінецький Ю.В. є власником матеріалів, з яких складається фундамент, розташований за адресою: м. Суми, вул. Скрябіна, 7, а не власником цього фундаменту, як об`єкту нерухомого майна.

Рішення Господарського суду Сумської області від 13.10.2008 у справі №17/612-07 в частині відмови ФОП Сінецькому Ю.В. у визнанні права власності залишено без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду 03.03.2009.

Колегія суддів звертає увагу, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Сама по собі державна реєстрація не є способом набуття речового права, а лише становить засіб підтвердження фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі визначених законом документів.

Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а вважається лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Досліджуючи обставини існування в особи права власності, суд має передусім встановлювати підставу, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності. Відповідна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 та від 05.06.2019 у справі № 392/1829/17).

Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

Аналогічні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц та від 07.04.2020 у справі № 916/2791713.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 20.02.2018 у справі №917/553/17, запис щодо реєстрації за особою права власності на нерухоме майно на підставі правовстановлюючого документа, який згодом скасовано, не свідчить про набуття ним права власності на зазначене майно.

Отже, з огляду на скасування рішення Господарського суду Сумської області від 19.11.2007 у справі №17/612-07, яке було підставою для виникнення права власності ФОП Сінецького Ю.В. на нерухоме майно, зважаючи на те, що суд у вказаній справі при новому розгляді встановив, що така особа є власником фундаменту як будівельних матеріалів, відсутні правові підстави для набуття ним права власності на цей фундамент саме як на об`єкт нерухомості.

Посилання відповідача на матеріали справи №17/135-08 за позовом ФОП Сінецького Ю.В. до Сумської міської ради, ФОП Стрижак Д.В. про визнання права та за зустрічним позовом ФОП Стрижака Д.В. до ФОП Сінецького Ю.В., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Сумська міська рада про зобов`язання вчинити дії, в якій наявний договір оренди земельної ділянки за адресою: м. Суми, вул. Скрябіна, 7, укладений 02.08.2005 між позивачем та ФОП Стрижаком Д.В., колегія суддів також відхиляє, оскільки Харківський апеляційний господарський суд постановою від 09.07.2009 скасував рішення Господарського суду Сумської області від 09.04.2009 у справі №17/135-08 та ухвалив нове рішення, яким відмовив ФОП Сінецькому Ю.В. в задоволенні позовних вимог про визнання за ним права користування та оформлення права користування земельною ділянкою під нерухомістю - складом літ «А» площею 2984,4 кв.м. за адресою м. Суми, вул. Скрябіна, 7.

Відповідно до постанови Харківського апеляційного господарського суду від 09.07.2009 у справі № 17/135-08 у ФОП Сінецького Ю.В. відсутні законні підстави для користування та оформлення права користування земельною ділянкою, оскільки він є власником фундаменту як будівельного матеріалу, який не може вважатися нерухомістю в розумінні статей 331 та 377 ЦК України, а також статті 120 ЗК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про недоведеність відповідачем факту знаходження на земельній ділянці об`єктів нерухомості інших осіб окрім об`єктів відповідача, а відтак, саме останній несе обов`язок по сплаті позивачеві безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою.

Так, згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до частини другої статті 1212 ЦК України набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави майно відшкодовується незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

За приписами ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідач міг дізнатися про володіння майном без достатньої правової підстави з моменту набуття права власності на об`єкти нерухомості, що розташовані на земельній ділянці за вищевказаною адресою.

З аналізу змісту норм статей 1212-1214 ЦК України, випливає, що зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (кондикційне зобов`язання) виникає за одночасної наявності трьох умов: 1) відбувається набуття чи збереження майна; 2) правові підстави для набуття чи збереження майна відсутні; 3) набуття чи збереження здійснюється за рахунок іншої особи.

Місцевий господарський суд правомірно зазначив про наявність у даному випадку усіх трьох вказаних ознак, оскільки відповідач за відсутності правових підстав зберіг (заощадив) у себе майно (кошти) у вигляді орендної плати, що мала бути сплачена за володіння і користування земельною ділянкою комунальної власності площею 0,7742 га, кадастровий номер :03:001:0022, за адресою: м. Суми, вул. Скрябіна, буд. 7.

При цьому, збереження (заощадження) цього майна почалося безвідносно до волі сторін в результаті бездіяльності відповідача щодо укладення договору оренди землі з моменту набуття ним права власності на нерухоме майно за адресою: м. Суми, вул. Скрябіна, буд. 7.

Вказане є проявом правової природи нерухомого майна. Набуте право власності відповідачем на нежитлову будівлю, тобто нерухоме майно (об`єктом, розташованим на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення), є органічно і нерозривно пов`язаним з цією земельною ділянкою, а тому набуття відповідачем права власності на будівлю автоматично призвело до фактичного набуття ним і майнових прав володіння і користування земельною ділянкою, на якій розташована ця будівля.

Відсутність укладеного договору оренди земельної ділянки має фактичним наслідком набуття відповідачем володіння і користування чужою земельною ділянкою без відповідної грошової компенсації. В результаті відбулося збереження (заощадження) відповідачем належних до сплати за таке володіння і користування коштів у вигляді орендної плати.

Так, статтею 206 ЗК України передбачено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Згідно зі статтею 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). При цьому чинне законодавство України не забороняє визначати розмір орендної плати шляхом встановлення відсоткового відношення до нормативної грошової оцінки земельної ділянки це відповідає, зокрема, приписам частини 1 статті 15, статті 21 Закону «Про оренду землі».

Плата за землю - це місцевий податок в складі податку на нерухоме майно, вона є обов`язковою до запровадження сільськими, селищними, міськими радами та радами об`єднаних територіальних громад і в повному обсязі зараховується до відповідних місцевих бюджетів.

Податковий кодекс України (далі - ПК України) регулює справляння плати за землю лише у двох її формах - земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Власники земельних ділянок, власники земельних часток (паїв) та постійні землекористувачі є платниками земельного податку, а орендарі земель державної та комунальної власності - орендної плати за такі земельні ділянки.

Орендодавцями земельних ділянок є їх власники (громадяни і юридичні особи або уповноважені ними особи), а також відповідні органи місцевого самоврядування та органи виконавчої влади в межах своїх повноважень (стаття 4 Закону України «Про оренду землі»).

Якщо орендодавцем земельної ділянки є юридична чи фізична особа - її власник, то він є платником земельного податку до бюджету. У такому випадку орендар сплачує орендну плату, встановлену договором оренди землі, на рахунок власника.

Коли орендодавцем земельної ділянки виступає відповідний орган виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування, то орендар самостійно сплачує орендну плату за землю до бюджету і граничний розмір такої плати (як нижня так і верхня межа) регламентується пунктом 288.5 статті 288 ПК України.

Отже, орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності згідно з нормами ПК України є однією із форм плати за землю в складі податку на майно, що належить до переліку місцевих податків, і справляється відповідно до статті 288 цього Кодексу.

Платником орендної плати є орендар земельної ділянки, а об`єктом оподаткування - земельна ділянка, надана в оренду.

Відповідно до ПК України плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Земельний податок - це обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (пп. 14.1.72 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - це обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (пп. 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

Плату за землю сплачують власники землі та землекористувачі з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою (п. 287.1 ст. 287 ПК України).

При переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку (п. 287.6 ст. 287 ПК України).

Власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно (п. 287.8 п. 287 ПК України).

З урахуванням зазначеного, платниками земельного податку є суб`єкти господарювання - власники земельних ділянок та постійні землекористувачі, які відповідно до чинного законодавства набули права власності та/або постійного користування земельною ділянкою.

При набутті права власності на будівлю, споруду (її частину) земельний податок за площі під таким майном, сплачує власник нерухомості з дати державної реєстрації права власності на земельну ділянку.

За земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний житловий будинок, частина якого перебуває у власності суб`єкта господарювання, земельний податок сплачує особа, яка набула право власності або користування такою земельною ділянкою.

Платниками орендної плати за землі державної та комунальної власності є суб`єкти господарювання, що уклали з відповідним органом місцевого самоврядування (сільською, селищною, міською радою) або органом виконавчої влади договір оренди земельної ділянки.

Відповідно до п. 288.5 ст. 288 ПК України її розмір встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу, зокрема, не може бути меншою розміру земельного податку, встановленого для відповідної категорії земельних ділянок на відповідній території.

Статтею 290 ПК України визначено, що плата за землю зараховується до відповідних місцевих бюджетів у порядку, визначеному Бюджетним кодексом України для плати за землю.

Податкове зобов`язання зі сплати відповідачем земельного податку або орендної плати не було визначено у відповідності до вищезазначених норм в силу відсутності укладеного та зареєстрованого з органом місцевого самоврядування договору оренди землі.

Згідно зі ст.ст. 1, 2 ЗК України, статей 13,14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави та є об`єктом права власності українського народу, від імені якого це право здійснюють органи влади і органи місцевого самоврядування, а земельні відносини це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.

Пунктом «б» частини першої статті 80 ЗК України визначено, що суб`єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування на землі комунальної власності.

Згідно зі статтею 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Як вбачається з матеріалів справи, листом № 247/9/18-28-54-04-34 від 09.12.2019 Управління у м. Сумах ГУ ДПС у Сумській області повідомило Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради про те, що ТОВ «Гумотехсервіс» є платником земельного податку та надало дані про суми сплаченого податку за період з 2017 по 2019 рік (а.с. 20 т.1).

У зв`язку з тим, що від відповідача не надійшла заява про надання в оренду земельної ділянки, 24.01.2020 листом № 06.01-16/232 (а.с. 18 т. 1) Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради запросив ТОВ «Гумотехсервіс» на засідання комісії з визначення збитків, що відбулось 28.01.2020.

27.01.2020 Департаментом забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради проведено розрахунок збитків за користування відповідачем земельною ділянкою кадастровий номер :03:001:0022 за адресою: м. Суми, вул. Скрябіна, 7, відповідно до якого загальна сума неодержаної орендної плати за період з 17.08.2017 по 31.12.2019 становить 314 445,28 грн (а.с. 19 т. 1).

Відповідно до пункту 2.2 рішення виконавчого комітету Сумської міської ради «Про створення комісії з визначення збитків, заподіяних територіальній громаді м. Суми внаслідок використання земельних ділянок з порушенням законодавства» від 26.01.2017 № 49 (далі - Рішення №49), результати роботи Комісії оформляються актами про визначення збитків, які підписуються всіма членами комісії, які присутні на засіданні та юридичною або фізичною особою (її представником), яка має відшкодувати збитки. У разі відмови від підпису про це робиться посилання у самому акті.

Згідно з пунктом 2.3 Рішення №49 до актів за результатами роботи Комісії додаються відповідні розрахунки, що стали підставою для визначення розмірів збитків, які подає структурний підрозділ Сумської міської ради, діяльність якого пов`язана із врегулюванням земельних відносин.

Відповідно до пункту 2.4 Рішення №49 акти за результатами роботи Комісії для затвердження на черговому засіданні виконавчого комітету Сумської міської ради вносяться головою Комісії.

Пунктом 2.6 Рішення №49 визначено, що після підписання акта про визначення збитків та затвердження його рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради, структурний підрозділ Сумської міської ради, діяльність якого пов`язана із врегулюванням земельних відносин готує та направляє юридичним або фізичним особам, які мають відшкодувати збитки, повідомлення про необхідність відшкодування збитків у місячний термін.

Відповідно до пункту 2.11 рішення виконавчого комітету у випадку недосягнення сторонами згоди або неотримання результатів розгляду повідомлення про необхідність відшкодування збитків у встановлений строк з урахуванням поштового обігу, структурний підрозділ Сумської міської ради, діяльність якого пов`язана із врегулюванням земельних відносин направляє інформацію про використання земельних ділянок з порушенням законодавства до органів прокуратури та готує позов про примусове відшкодування збитків в судовому порядку.

28.01.2020 Комісією з визначення збитків, заподіяних територіальній громаді м. Суми внаслідок використання земельних ділянок з порушенням законодавства складено Акт комісії про визначення збитків, заподіяних ТОВ «Гумотехсервіс» Сумській міській об`єднаній територіальній громаді внаслідок використання земельної ділянки по вул.. Скрябіна, 7, з порушенням законодавства (а.с. 21 т. 1), відповідно до якого визначено, що розмір збитків, тобто неодержаного доходу за користування земельною ділянкою ТОВ «Гумотехсервіс», за період 17.08.2017 по 31.12.2019 становить 314 445,28 грн. Розрахунок безпідставно збережених відповідачем коштів за використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів проведено, виходячи з розмірів нормативної грошової оцінки земельної ділянки на 2019 рік.

Зазначений акт затверджено рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради від 17.03.2020 № 139 (а.с. 22 т. 1), після прийняття якого Виконавчим комітетом Сумської міської ради на адресу відповідача рекомендованим листом надіслано повідомлення № 6520/03.02.02-08 від 13.04.2020 про проведене засідання Комісії, нараховані збитки та необхідність їх відшкодування (а.с. 23-24 т. 1). Проте, відповіді на цей лист відповідачем позивачеві не надано.

З огляду на викладене, судом першої інстанції правильно встановлено, що за період з 17.08.2017 по 31.12.2019 розмір недоотриманих місцевим бюджетом доходів склав 314 445,28 грн.

Разом з тим, не погоджуючись із розрахунком безпідставно збережених коштів позивача та вважаючи, що при такому розрахунку повинен застосовуватись інший показник нормативної грошової оцінки земельної ділянки, відповідач ані під час розгляду справи місцевим господарським судом, ані під час апеляційного провадження у справі не скористався своїм правом надати контррозрахунок заявленої до стягнення суми з відповідним обґрунтуванням.

При цьому, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції та вважає безпідставним посилання відповідача на нормативну грошову оцінку земельної ділянки, яка зазначена у наданому ним витязі з технічної документації, який міститься у листі Головного управління Держгеокадастру у Сумської області № 3117 від 10.12.2020 (а.с. 167 т. 1), оскільки позивачем заявлені до стягнення безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати за використання без оформлення договору за період з 17.08.2017 по 31.12.2019, а тому належними доказами розміру нормативної грошової оцінки за вказаний період є витяги з технічної документації за 2017, 2018 та 2019 роки, що містяться у листах Головного управління Держгеокадастру у Сумської області №1042 від 12.06.2018, № 1045 від 12.06.2018 та № 6338 від 18.11.2019 відповідно (а.с. 29-31 т. 1).

Як було зазначено вище, передача прав володіння і користування земельною ділянкою згідно зі ст. 206 ЗК України, пп. 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 ПК України здійснюється за плату, що має вноситися на користь позивача на підставі договору оренди земельної ділянки. Правові підстави для одержання відповідачем прав володіння і користування земельною ділянкою безоплатно в даному випадку відсутні, як і правові підстави для ненарахування, несплати орендної плати за землю.

Враховуючи, що земельна ділянка площею 0,7742 га, кадастровий номер :03:001:0022, за адресою: м. Суми, вул. Скрябіна, буд. 7, належить позивачеві на праві комунальної власності, тобто власником такої ділянки є територіальна громада в особі позивача, суд першої інстанції правильно вказав на те, що збереження (заощадження) відповідачем коштів у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою призвело до збільшення (накопичення) цих коштів у відповідача за рахунок їх неодержання позивачем.

Кваліфікація спірних правовідносин як зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави означає необхідність застосування норм передбачених статтями 1212-1214 ЦК України правових наслідків дій/бездіяльності відповідача у в вигляді збереження (заощадження) у себе відповідних сум орендної плати.

Враховуючи викладене, навіть за відсутності ознак делікту, тобто при умові правомірної поведінки відповідача у спірних правовідносинах, досягається відновлення справедливої рівноваги між правами та охоронюваними законом інтересами сторін спору, що випливають з принципу платності користування землею.

При цьому, при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS №005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Так, пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини «Федоренко проти України» від 03.06.2006 визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У даних правовідносинах неотримані позивачем - Сумською міською радою кошти від оренди землі підпадають під визначення Європейським судом з прав людини «виправданого очікування» щодо отримання можливості ефективного використання права комунальної власності територіальної громади.

Отже, до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними, тобто такими, що виникають з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Такий висновок суду першої інстанції повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, відповідно до якої фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України (п. 82 постанови).

Верховний Суд за результатами розгляду справи № 922/391/18 у постанові від 11.02.2019 сформував правову позицію, відповідно до якої стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав, земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розміщені повинне здійснюватися на підставі статей 1212, 1214 ЦК України.

Отже, відповідач (набувач), не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, збільшив вартість власного майна, а позивачем (потерпілим) втрачено належне йому майно (кошти від орендної плати), тобто, має місце факт безпідставного збереження саме орендної плати відповідачем за рахунок позивача.

З огляду на те, що відповідач користується вказаною земельною ділянкою без достатньої правової підстави, відповідно до положень статей 1212-1214 ЦК України та правової позиції Верховного Суду відповідач зобов`язаний повернути позивачеві кошти, які збережено ним у вигляді несплаченої орендної плати.

При цьому, незалежно від наявності вини в поведінці відповідача, сам факт несплати ним за користування земельною ділянкою свідчить про втрату позивачем майна, яке у спірних правовідносинах підпадає під визначення Європейського суду з прав людини «виправдане очікування» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Відновлення порушених прав позивача за таких обставин і в такий спосіб не створює для відповідача жодних необґрунтованих, додаткових або негативних наслідків, оскільки предметом позову є стягнення грошових коштів, які останній мав би сплатити за звичайних умов як і фактичний добросовісний землекористувач.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції, встановивши факт використання відповідачем земельної ділянки без достатніх правових підстав, а також безпідставне збереження відповідачем коштів у розмірі орендної плати за її використання, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин саме приписів статей 1212 - 1214 ЦК України, оскільки для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладені обставини справи та вимоги законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи, належними, достовірними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому ,Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи апелянта не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом Сумської області від 18.05.2021 у справі №920/1176/20 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга ТОВ «Гумотехсервіс» - без задоволення.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, з огляду на відмову в задоволенні апеляційної скарги, на підставі статті 129 ГПК України, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Гумотехсервіс» на рішення Господарського суду Сумської області від 18.05.2021 у справі №920/1176/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 18.05.2021 у справі №920/1176/20 залишити без змін.

3. Матеріали справи №920/1176/20 повернути до Господарського суду Сумської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 06.12.2021.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді М.Г. Чорногуз

Т.П. Козир