РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

30.11.2021Справа № 910/12171/21
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу

за позовом комунального підприємства "Вінницяоблтеплоенерго"

до акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про визнання недійсною додаткову угоду №1 від 19.10.2018 р. до договору постачання природного газу №3401/18-БО-1 від 01.10.2018р.

Представники сторін: не викликались.

встановив:

Комунальне підприємство "Вінницяоблтеплоенерго" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання недійсною додаткову угоду №1 від 19.10.2018 р. до договору постачання природного газу №3401/18-БО-1 від 01.10.2018р.

На думку позивача, додаткова угода №1 від 19.10.2018 р. до договору постачання природного газу №3401/18-БО-1 від 01.10.2018р. укладена з порушенням вимог ст. 631 ЦК України та ст. 180 ГК України, оскільки укладена сторонами після закінчення строку дії договору.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 02.08.2021 вищевказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу десятиденний строк для усунення її недоліків з дня вручення цієї ухвали.

16.08.2021 до канцелярії суду від позивача надійшов супровідний лист з доданими документами.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 07.11.2021 р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання), надано відповідачу строк у 15 днів з дати отримання ухвали на подання відзиву.

Вищезазначена ухвала суд отримана відповідачем 18.10.2021, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення за №01993.

05.10.2021 до канцелярії суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову.

18.10.2021 до канцелярії суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що заперечення відповідача щодо позову є необґрунтованими та не спростовують доводів позивача.

26.10.2021 до канцелярії суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких просив суд відмовити у задоволенні позову КП "Вінницяоблтеплоенерго" повністю.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Водночас, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010, «Смірнова проти України» від 08.11.2005, «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006, «Літоселітіс проти Греції» від 05.02.2004 та інші).

З огляду на зазначені вище обставини, для визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, а також виконання завдання розгляду справи по суті, розгляд справи здійснено за межами строків, встановлених Господарським процесуальним кодексом України, проте в розумні строки.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

01.10.2018 року між публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (постачальник) та комунальним підприємством "Вінницяоблтеплоенерго" (споживач) укладено договір №3401/18-БО-1 постачання природного газу.

Відповідно до п.1.1 договору постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2018 році природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору.

Згідно з п.2.1 договору постачальник передає споживачу з 01 жовтня 2018 р. по 17 жовтня 2018 р. (включно) природний газ орієнтовним обсягом до 200 тис. куб. метрів.

Пунктом 11.3 договору сторони погодили такий порядок внесення змін до цього договору:

1) усі зміни і доповнення до цього договору оформлюються письмово у формі додаткової угоди про внесення змін до цього договору та підписуються уповноваженими представниками сторін, крім випадків, зазначених у пунктах 2.3, 11.4 та 11.5 цього договору;

2) сторони погодили, що зміни до цього договору, викладені не у формі додаткового договору або додаткової угоди про внесення змін до цього договору, не можуть бути застосовані до відносин сторін за цим договором, крім випадків, зазначених у пунктах 2.3, 11.4 та 11.5 цього договору.

Згідно з п.12.1 договору договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01 жовтня 2018 року до 17 жовтня 2018 року (включно), а в частині проведених розрахунків - до їх повного здійснення.

19.10.2018 року між сторонами договору укладено додаткову угоду №1 до договору постачання природного газу від 01 жовтня 2018р. №3401/18-БО-1, відповідно до якої сторони погодили викласти пункти 2.1, 3.8, 3.9 та 12.1 договору в новій редакції. Зокрема:

- постачальник передає споживачу з 01 жовтня 2018 року по 26 жовтня 2018 року (включно) природний газ орієнтованим обсягом до 300 тис. куб. метрів (п.2.1 договору);

- договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01 жовтня 2018 року до 26 жовтня 2018 року (включно), а в частині проведених розрахунків - до їх повного здійснення (п.12.1 договору).

В подальшому, між АТ «НАК «Нафтогаз» та КП «Вінницяоблтеплоенерго» було укладено ряд додаткових угоду до договору постачання природного газу від 01.10.2018 №3401/18-БО-1, а саме додаткову угоду №2 від 27.10.2018, додаткову угоду №3 від 31.10.2018, додаткову угоду №4 від 26.11.2018, додаткову угоду №5 від 19.03.2019, додаткову угоду №6 від 20.03.2019, додаткову угоду №7 від 29.03.2019, додаткову угоду №8 від 25.04.2019, додаткову угоду №9 від 25.04.2019, додаткову угоду №10 від 21.05.2019, додаткову угоду №11 від 31.05.2019, додаткову угоду №12 від 27.06.2019, додаткову угоду №13 від 27.06.2019, додаткову угоду №14 від 23.07.2019, додаткову угоду №15 від 29.07.2019, додаткову угоду №16 від 28.08.2019, додаткову угоду №17 від 30.08.2019, додаткову угоду №18 від 12.09.2019, додаткову угоду №19 від 30.09.2019.

На думку позивача, строк дії договору №3401/18-БО-1 постачання природного газу від 01.10.2018р. укладений між АТ «НАК «Нафтогаз» та КП «Вінницяоблтеплоенерго», в частині реалізації природного газу, був чітко визначений та закінчився 17.10.2018 року.

Позивач стверджує, що додаткова угода №1 від 19.10.2018 до договору постачання природного газу від 01.10.2018 №3401/18-БО-1 укладена з порушенням вимог ст. 631 Цивільного кодексу України та ст. 180 Господарського кодексу України, оскільки укладена сторонами після закінчення строку дії договору, у зв`язку з чим вона не може змінювати умови основного договору, і як наслідок підлягає визнанню недійсною.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У силу норм статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Частинами 1-2 статті 4 ГПК України встановлено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, якими можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 Справа № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків. Аналогічна правова позиція міститься в пункті 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 № 11.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У силу приписів статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Згідно з п. 12.1 договору, договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01 жовтня 2018 року до 26 жовтня 2018 року (включно), а в частині проведених розрахунків - до їх повного здійснення.

Як зазначено позивачем, строк дії договору, в частині реалізації природного газу, був чітко визначений та закінчився 17.10.2018 року.

Відповідно до ч.1 статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч.4 статті 631 ЦК України).

Частиною 7 статті 180 ГК України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як "строк договору", так і "строк (термін) виконання зобов`язання" (статті 530, 631 ЦК України).

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, строк дії договору та строк виконання зобов`язання за договором не є тотожними поняттями (відповідна правова позиція викладена в постанові КГС ВС від 04.05.2018 у справі № 927/333/17 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22.02.2018 у справі №44/497-б).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання (пункти 29,32 - 35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12).

Згідно з частиною першою статті 7 ЦК України цивільні відносини можуть регулюватися звичаєм, зокрема звичаєм ділового обороту. Згідно зі звичаєм, що склався в діловому обороті, не зазначення в договорі строку дії договору свідчить про волю сторін на встановлення правила про те, що договір діє до припинення зобов`язання, що виникло з договору, виконанням або з інших підстав відповідно до закону.

Таким чином, сторони строк договору постачання природного газу №3401/18-БО-1 від 01.10.2018р. окремо не визначили, а погодили його строком (терміном) виконання зобов`язань за договором.

Враховуючи вищезазначене, на думку суду, на момент укладення додаткової угоди №1 - 19.10.2018, строк дії договору постачання природного газу №3401/18-БО-1 від 01.10.2018 не закінчився.

Таким чином, зміни у договір постачання природного газу №3401/18-БО-1 від 01.10.2018р, що вносились у нього 19.10.2018 року шляхом укладення додаткової угоди №1, не суперечили вимогам чинного законодавства, у тому числі ст. 631 ЦК України та ст. 180 ГК України.

У постанові Верховного Суду від 11.06.2020 року в справі № 281/129/17 та від 11.11.2020 по справі №591/3176/17 зроблено висновок по застосуванню частини першої статті 203 Цивільного кодексу України та вказано, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 Цивільного кодексу України. Втім, більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із цивільно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у цивільно- правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах.

Під імперативною нормою слід розуміти, норму яка не допускає відступлення від правил, передбачених нею.

Проте, всупереч викладеного, позивачем не наведено жодної імперативної правової норми, якій би дійсно суперечила додаткова угода №1 від 19.10.2018 до договору постачання природного газу від 01.10.2018 №3401/18-БО-1.

Також, суд зазначає, що позивачем не зазначено та не обґрунтовано, які цивільні права було порушено укладеною між сторонами додатковою угодою №1 від 19.10.2018 до договору постачання природного газу від 01.10.2018 №3401/18-БО-1.

Отже, зважаючи на встановлені обставини справи та враховуючи положення чинного законодавства, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання додаткової угоди №1 від 19.10.2018 до договору постачання природного газу від 01.10.2018 №3401/18-БО-1 укладеної між АТ «НАК «Нафтогаз» та КП «Вінницяоблтеплоенерго» недійсною, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 статті 76 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судовий збір згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 76, 77, 129, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С. М. Мудрий