РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.12.2021Справа № 910/13869/21

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Велланд ойл»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мозир Україна»

про стягнення 3337299,16 грн.

Суддя Сташків Р.Б.

Секретар судового засідання Гарашко Т.В.

Представники сторін:

від позивача - Глущенко А.М. (адвокат),

від відповідача - не з`явився.

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указану позовну заяву про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мозир Україна» (далі - відповідач) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Велланд ойл» (далі - позивач) заборгованості та санкцій за договором №ВО-МУ/ДП/01-Х поставки нафтопродуктів від 02.09.2020 (далі - Договір) разом у сумі, що дорівнює вказаній вище ціні позову, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань вчасно оплатити поставлену йому продукцію.

Відповідач відзив на позов не подав, про розгляд судом справи щодо нього повідомлений в установленому законом порядку.

Суд вважає можливим розглянути справу відповідно до вимог частини 9 статті 165 та частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) за наявними матеріалами, що містять достатньо відомостей про права і взаємовідносини сторін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

02.09.2020 між позивачем (Постачальник) та відповідачем (Покупець) було укладено Договір, відповідно до якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Постачальник зобов`язується передавати нафтопродукти (далі - товар) у власність Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти товар та повністю оплатити його вартість (пункт 1.1 Договору).

Пунктом 1.3 Договору передбачено, що загальна кількість товару, що передається за цим Договором у власність Покупця, сторонами не обмежується і визначається на підставі фактичного обсягу поставленого (переданого у власність) товару.

Відповідно до пункту 2.3 Договору товар передається Покупцеві окремими партіями (частинами) і приймається Покупцем, згідно вимог існуючих правил приймання. Кожна окрема партія товару передається в рамках цього Договору лише після попереднього узгодження Сторонами її асортименту, номенклатури, кількості, якості, ціни (вартості), умов та строків (термінів) її поставки (передачі у власність).

Факт поставки (передачі у власність) товару в рамках цього Договору підтверджується належним чином оформленими: товарно-транспортними накладними (форма 1-ТТН нафтопродукт) від Постачальника - Покупцю, видатковими накладними та/або актами приймання-передачі на переданий товар, підписаними уповноваженими представниками обох сторін, податковою накладною. Датою поставки (передачі у власність) товару вважається дата, що вказана у видатковій накладній або в акті приймання-передачі товару. Постачальник не несе відповідальності за пошкодження чи втрату товару з моменту поставки (передачі) його Покупцеві відповідно до умов цього пункту та пункту 2.1 цього Договору (пункт 2.5 Договору).

У пункті 2.6 Договору сторони погодили, що видаткова накладна та/або акт приймання-передачі на переданий товар є документом, який засвідчує факт передачі товару у власність Покупця.

Згідно з пунктом 2.7 Договору право власності на товар виникає у Покупця з моменту його передачі (поставки) та оформлення накладної та/або акта приймання-передачі, в порядку, передбаченому пунктом 2.5 цього Договору, та затверджується відтиском печатки, яким уповноважені особи завіряють особистий підпис при здобутті товарно-матеріальних цінностей в рамках цього Договору.

Ціна товару, що поставляється за цим Договором, визначається Сторонами для кожної партії товару окремо у відповідній додатковій угоді до даного Договору, в рахунку-фактурі та видатковій накладні (пункт 3.1 Договору).

Ціна (вартість) Товару є динамічною (рухомою) і може змінюватись Постачальником залежно від змін цін на ринку Товарів, індексу інфляції, зміни тарифів на залізничні перевезення, тощо. Ціна Товару, який був оплачений Покупцем згідно Додатку до цього Договору та/або виставленого Постачальником рахунку-фактури, залишається незмінною (пункт 3.2 Договору).

Пунктом 3.5 Договору передбачено, що терміни оплати товару визначається Сторонами для кожної партії товару окремо та зазначається у Додатковій угоді до цього Договору.

Оплата вважається виконаною з моменту надходження на поточний рахунок Постачальника грошових коштів від Покупця в повному обсязі за товар, що поставляється за цим Договором (пункт 3.7 Договору).

Остаточні розрахунки Сторін за цим Договором по кожній партії Товару здійснюються на підставі відповідного Акту приймання-передачі товару або видаткової накладної (пункт 3.8 Договору).

Відповідно до пункту 4.4 Договору Покупець зобов`язаний:

- повністю здійснювати оплату усіх товарів відповідно до умов цього Договору, а також реально та належним чином виконувати усі інші свої зобов`язання по оплаті за поставлений товар;

- повністю розрахуватися (провести повну оплату) з Постачальником за передані товари;

- нести відповідальність за невиконання та/або несвоєчасне виконання своїх грошових зобов`язань відповідно до умов цього Договору.

19.10.2020 між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду №9, що є невід`ємною частиною Договору (далі - Додаткова угода № 9), згідно із якою між сторонами були погоджені номенклатура, обсяг та попередня ціна на нафтопродукти, що постачаються.

Пунктом 5 Додаткової угоди № 9 передбачено, що Покупець здійснює 100% передплату визначеного у заявці Товару на підставі рахунку-фактури Постачальника протягом банківського дня, в якому Постачальник виставив рахунок-фактуру. Рахунки-фактури виставляються Постачальником після отримання підписаної Заявки Покупця, яка має бути подана з урахуванням часу необхідно для сплати рахунку-фактури.

З пояснень позивача вбачається, що ним 19.10.2020 у межах Додаткової угоди № 9 було виставлено рахунок № 103 на передплату попередньої вартості товару, що підлягав поставці згідно з цією додатковою угодою, на загальну суму 3105360 грн. (у т.ч. ПДВ 517560 грн.).

Проте, відповідачем зазначений рахунок своєчасно не був оплачений.

Відповідно до частини 1 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частинами 1, 4 статті 538 ЦК України передбачено, що виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. Якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок.

З матеріалів справи слідує, що позивач, не зважаючи на відсутність попередньої оплати, 19.10.2020 здійснив поставку відповідачу узгодженого товару (Hydropurified Diesel Fuel (ДП-Л-Євро5-ВО) на загальну суму 3098493,69 грн., що підтверджується залученими до матеріалів справи копіями видаткових накладних від 19.10.2020 №№ 335-339, у яких міститься посилання на Договір та вказаний вище рахунок на оплату № 103, а також вказана вартість поставленого товару, виходячи з погодженої між сторонами попередньої ціни.

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем були висловлені якісь претензії щодо кількості, якості чи вартості поставленого товару.

Натомість, відповідачем зазначений товар було прийнято без зауважень, що підтверджується двостороннім підписанням видаткових накладних, скріплення підпису відбитком печатки відповідача, а також фактом часткової оплати товару.

Так, 08.12.2020, 28.12.2020, 11.01.2021 відповідачем було здійснено оплату вищевказаного товару на суму 256541,33 грн. (у призначенні платежу зазначені реквізити рахунку на оплату № 103 від 19.10.2020), що підтверджується відповідними банківськими виписками з рахунку позивача. Зокрема, судом враховано, що згідно із банківською випискою за 08.12.2020 позивачем було зараховано в рахунок погашення оплати за рахунком на оплату № 103 від 19.10.2020 6541,33 грн., що відображено в картці по рахунку 361, інша частина цього платежу (143458,67 грн.) надійшла на погашення іншого рахунку на оплату № 102 від 15.10.2020 щодо поставки іншої партії товару в межах Договору.

Вказані обставини підтверджуються залученими до матеріалів справи копіями вищевказаних Договору, Додаткової угоди № 9, рахунку на оплату № 103 від 19.10.2020, видаткових накладних, банківських виписок з рахунку позивача, листа відповідача від 08.12.2020 за вих. № 08/12-1.

Відтак, загальна заборгованість відповідача з оплати вищевказаної партії товару, поставленого 19.10.2020, становить 2841952,36 грн. Протилежного матеріали справи не містять.

Таким чином, як свідчать матеріали справи, відповідачем у порушення умов Договору не здійснювалося своєчасної та повної оплати за отриманий ним товар.

Як убачається із залученої до матеріалів справи копії картки рахунку позивача 361 за період 01.09.2020 - 11.01.2021 по контрагенту ТОВ «Мозир Україна» за Договором, за вказаний період у межах Договору позивачем було поставлено відповідачу товару на загальну вартість 31584045,52 грн., а відповідачем було його частково оплачено на суму 28742093,16 грн., і за останнім обліковується заборгованість у сумі 2841952,36 грн., яка сформувалася в результаті неповної оплати поставленого 19.10.2020 товару.

Так, між позивачем та відповідачем був складений та підписаний акт звірки взаємних розрахунків за період 01.09.2020 - 29.07.2021 за Договором (копія міститься у матеріалах справи), відповідно до якого відповідач визнав, що станом на 29.07.2021 у нього існує заборгованість за Договором у сумі 2841952,36 грн.

Позивач стверджує, що станом на момент розгляду цієї справи відповідачем вказана сума заборгованості за Договором погашена не була.

Враховуючи наведені докази та положення статей 74, 79 ГПК України, суд вважає доведеною позивачем обставину наявності у відповідача заборгованості за Договором за неоплачений товар у сумі 2841952,36 грн.

За таких обставин позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з частиною 1, 2 статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтями 525, 526, 530 ЦК України, статтею 193 ГК України зобов`язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк відповідно до закону, інших правових актів, договору. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Факт отримання відповідачем товару за Договором на спірну суму коштів відповідачем не заперечується та підтверджується належними та допустимими доказами.

Доказів оплати вищевказаної суми боргу матеріали справи не містять, а тому позов у цій частині підлягає задоволенню.

Виходячи з положень статті 610, частини 1 статті 612, статті 611 ЦК України, частини 2 статті 193 ГК України, відповідач є порушником зобов`язання, що є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини 2 статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За прострочення строків оплати поставленого відповідачу товару, позивач на підставі частини 2 статті 625 ЦК України нарахував відповідачу 250548,95 грн. інфляційних втрат та 69561,78 грн. 3% річних. Нарахування здійсненні з дотриманням вимог статті 253 ЦК України з наступного дня після дати отримання відповідачам товару (з 20.10.2020) та до 13.08.2021.

Судом перевірено наданий позивачем розрахунок вищевказаних сум 3% річних та інфляційних втрат, і визнано його обґрунтованим та методологічно й арифметично правильним, а відтак, заявлені позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Позивач також просив стягнути з відповідача 175236,07 грн. пені нарахованої на підставі статей 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Відповідно до статей 546, 549 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, в тому числі неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі статтею 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами у справі не укладався якийсь письмовий правочин (договір) щодо встановлення неустойки у формі пені за несвоєчасну оплату товару.

Позивачем не наведено норму законодавства на підставі якої ним здійснено нарахування пені (якою встановлений конкретний розмір пені). Тому суд не визнає вимогу позивача щодо стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за законну та обґрунтовану, а відтак не вбачає підстав для її задоволення.

При цьому, судом враховано посилання позивача на положення статей 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», відповідно до яких платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Разом з тим, суд зауважує, що вказані норми не встановлюють законну неустойку в формі пені, позаяк для того, що неустойка вважалась законною необхідно, щоб законом або іншим актом цивільного законодавства було визначено її конкретний розмір. У даних ж нормах встановлено граничний розмір саме договірної неустойки.

Враховуючи те, що сторонами не було встановлено неустойку у вигляді пені за прострочення виконання грошового зобов`язання, суд не бере до уваги посилання позивача на вищевказані положення статей 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», як на підставу правомірності нарахування ним заявленої до стягнення суми пені.

Відтак, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині вимог про стягнення пені.

Згідно зі статтею 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин на які посилається позивач на обґрунтування своїх позовних вимог.

Судові витрати відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо заявленого позивачем розміру витрат на професійну правничу допомогу в сумі 12500 грн., то судом враховано наступне.

На підтвердження факту понесення цих витрат позивачем до матеріалів справи додані (у копіях) наступні належні та допустимі докази:

- договір № 25/21 про надання правової допомоги від 05.08.2021, укладений між позивачем та адвокатом Глущенко Ангеліною Миколаївною;

- ордер серії АІ № 1134032 на надання правничої (правової) допомоги та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЧК № 001180 на цього адвоката;

- акт здачі-приймання наданих послуг № 1 від 16.08.2021, із якого слідує про надання цим адвокатом позивачу послуг на загальну суму 12500 грн.;

- платіжне доручення № 357 від 16.08.2020 на 12500 грн. про оплату зазначених правничих послуг.

Таким чином, розмір заявлених витрат на професійну правничу допомогу підтверджений належними та допустимими доказами, є обґрунтованим та відповідає критеріям розумності, співмірності із ціною позову.

Частиною 6 статті 126 ГПК України передбачено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Однак, відповідачем не доведено суду, що понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу не мають характеру необхідності, що їх розмір є нерозумним та невиправданим. Відповідачем не доведено перед судом, що заявлений позивачем розмір таких витрат є необґрунтовано високим та не відповідає існуючим ринковим цінам на аналогічні послуги.

Виходячи із положень чинного законодавства, зокрема зі змісту положень ГПК України, позивач не зобов`язаний обґрунтовувати кількість часу витраченого адвокатом, а лише зобов`язаний підтвердити таку кількість витраченого часу.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 86, 129, частиною 9 статті 165, частиною 2 статті 178, статтями 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мозир Україна» (Україна, 04112, місто Київ, вул. Теліги Олени, будинок 6; ідентифікаційний код 41692853) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Велланд ойл» (Україна, 01042, місто Київ, бульвар Марії Приймаченко, будинок 1/27, офіс 304/5; ідентифікаційний код 40992,36 грн. (два мільйона вісімсот сорок одну тисячу дев`ятсот п`ятдесят дві гривні 36 копійок) боргу, 250548,95 грн. (двісті п`ятдесят тисяч п`ятсот сорок вісім гривень 95 копійок) інфляційних втрат, 69561,78 грн. (шістдесят дев`ять тисяч п`ятсот шістдесят одну гривню 78 копійок) 3% річних, а також 47430,95 грн. (сорок сім тисяч чотириста тридцять гривень 95 копійок) судового збору та 11843,65 грн. (одинадцять тисяч вісімсот сорок три гривні 65 копійок) витрат на професійну правничу допомогу.

У решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Повне рішення складено 07.12.2021.

Суддя Ростислав СТАШКІВ