ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2021 р.м. Одеса Справа № 916/2011/21

Господарський суд Одеської області

У складі судді Желєзної С.П.

Секретаря судових засідань Ловга В.М.

За участю представників сторін:

Від позивача: Дідуренко С.В. на підставі ордеру;

Від відповідача: Майорова Н.М. на підставі ордеру;

Від третіх осіб: Дідуренко С.В. на підставі ордеру;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства „Одеський автоскладальний завод", за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: товариства з обмеженою відповідальністю „Транспорт Лоджістік", ОСОБА_2 , про визнання законним набуття права власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 ) звернулась до господарського суду із позовною заявою до приватного акціонерного товариства „Одеський автоскладальний завод" (далі по тексту - ПрАТ „ОАЗ") про визнання законним набуття права власності на 99% статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю „Транспорт Лоджістік" (далі по тексту - ТОВ „Транспорт Лоджістік") у розмірі 1 600 553,90 грн., який складається з нежитлових будівель загальною площею 1 388,9 кв. м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101; нежитлових будівель загальною площею 1 069,1 кв. м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101; 12/100 часток нежитлових будівель загальною площею 13 005,4 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 було наголошено, що до статутного капіталу ТОВ „Транспорт Лоджістік", учасником якого виступає позивач, було передано нерухоме майно, яке належало на праві власності відповідачу. Проте, після передачі майна до статутного капіталу товариства ПрАТ „ОАЗ" було прийнято рішення про визнання раніше прийнятих рішень та правочинів щодо формування статутного капіталу ТОВ „Транспорт Лоджістік" такими, що порушують права відповідача. Наведене і стало підставою для звернення ОСОБА_1 до господарського суду із даними позовними вимогами.

Ухвалою від 13.08.2021р. судом було залучено до участі у дану справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, ТОВ „Транспорт Лоджістік".

Ухвалою від 09.09.2021р. судом було залучено до участі у дану справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, ОСОБА_2 (далі по тексту - ОСОБА_2 ).

ПрАТ „ОАЗ" заперечувало проти задоволення заявлених позивачем вимог, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Так, відповідачем було зазначено, що згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивачу належить 99% статутного капіталу ТОВ „Транспорт Лоджістік". Наведене, з урахуванням відсутності судових рішень про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі, на підставі яких позивачем набуто у власність 99% статутного капіталу товариства, свідчить про недоведеність позивачем факту порушення її прав з боку відповідача, що є підставою для відмови у задоволенні заявлених позовних вимог. Крім того, відповідачем було наголошено, що обраний позивачем спосіб захисту є неналежним, оскільки не передбачений приписами чинного законодавства, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

ТОВ „Транспорт Лоджістік" та ОСОБА_2 було підтримано заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги до ПрАТ „ОАЗ" про визнання законним набуття права власності.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, суд встановив наступне.

Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №155016736 від 04.02.2019р., №155016381 від 04.02.2019р., №177351889 від 13.08.2019р. нежитлові будівлі загальною площею 1 388,9 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлові будівлі, загальною площею 1 069,1 кв. м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; 12/100 часток нежитлових будівель загальною площею 13 005,4 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , належать ТОВ „Транспорт Лоджістік" на праві власності.

20.09.2019р. наглядовою радою ПАТ „ОАЗ" було прийнято рішення, оформлене протоколом №7/19, про уповноваження голови правління на прийняття рішення про продаж частки в статутному капіталі ТОВ „Транспорт Лоджістік" (ідентифікаційний код 42688848), яка складає 99% статутного капіталу, що в грошовому еквіваленті становить 1 605 553,90 грн.; про внесення питання про продаж частки акціонерного товариства в статутному капіталі ТОВ „Транспорт Лоджістік", яка складає 99% статутного капіталу, що в грошовому еквіваленті становить 1 605 553,90 грн. на розгляд загальними зборами акціонерів акціонерного товариства.

31.10.2019р. річними загальними зборами акціонерів ПАТ „ОАЗ" за результатами розгляду 9-го питання порядку денного було прийнято рішення про затвердження рішень наглядової ради щодо відчуження основних засобів шляхом внесення до статутного капіталу створених юридичних осіб, зокрема, ТОВ „Транспорт Лоджістік", права власності на нерухоме майно, а саме: нежитлової будівлі загальною площею 1 388,9 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , нежитлової будівлі загальною площею 1 069,1 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а також збільшення частки у статутному капіталі ТОВ „Транспорт Лоджістік" шляхом додаткового внесення частини нежитлових будівель, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, 31.10.2019р. річними загальними зборами акціонерів ПАТ „ОАЗ" за результатами розгляду 10-го питання порядку денного було прийнято рішення змінити тип товариства з публічного акціонерного товариства на приватне акціонерне товариство.

13.03.2020р. між ПрАТ „ОАЗ" (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ладіною Л.С. за реєстровим №402, відповідно до п. п. 1, 3.3 якого відповідачем було передано у власність позивачу частку в статутному капіталі ТОВ „Транспорт Лоджістік". Розмір частки, що відчужується, складає 1 605 553,90 грн., що становить 99 % загального розміру статутного капіталу ТОВ „Транспорт Лоджістік".

Згідно з п. 4 договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі від 13.03.2020р. продаж частки у статутному капіталі вчиняється за 1 605 553,90 грн., які Продавець отримує на розрахунковий рахунок № НОМЕР_1 в ПАТ «СБЕРБАНК» від Покупця протягом шести місяців терміном до 13.09.2020р. з можливістю дострокового розрахунку.

13.03.2020р. між ПрАТ „ОАЗ" та ОСОБА_1 (Покупець) було підписано акт приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ „Транспорт Лоджістік", згідно якого відповідачем було передано, а позивачем прийнято у власність 99% статутного капіталу ТОВ „Транспорт Лоджістік" у розмірі 1 605 553,90 грн.

На підтвердження оплати придбаної у відповідача частки у статутному капіталі ТОВ „Транспорт Лоджістік" позивачем було надано суду платіжні доручення на загальну суму 1 385 553,50 грн. Крім того, позивачем було надано квитанцію від 19.03.2020р. про внесення грошових коштів на поточний рахунок, який є відмінним від вказаного у договорі купівлі-продажу частки у статутному капіталі від 13.03.2020р. рахунку, грошових коштів у розмірі 221 021,00 грн.

Відповідно до п. 4.3 Статуту ТОВ „Транспорт Лоджістік", затвердженого рішенням загальних зборів учасників, яке оформлено протоколом №2/20 від 13.03.2020р., учасниками товариства є ОСОБА_1 , якій належить 99% статутного капіталу, що складає 1 605 553,90 грн., та ОСОБА_2 , якій належить 1% статутного капіталу, що складає 16 217,72 грн.

21.05.2021р. позачерговими загальними зборами ПрАТ „ОАЗ" за результатами розгляду 4-го питання порядку денного було прийнято рішення про визнання правочинів, рішень органів управління товариства, оформлених протоколами, та актів приймання-передачі по відчуженню частки в статутному капіталі ТОВ „Транспорт Лоджістік", яка перебувала у власності товариства такими, що порушують права товариства. Крім того, загальними зборами було прийнято рішення уповноважити голову правління товариства забезпечити звернення товариства до суду з відповідними позовами та вчинення інших необхідних дій для визнання недійсними правочинів та рішень органів управління товариства, скасування рішень органів управління товариства, а також повернення у власність товариства майна (нерухомого майна та часток в статутних капіталах).

Звертаючись до господарського суду із позовними вимогами до ПрАТ „ОАЗ" позивачем було наголошено, що відповідач має власні майнові інтереси щодо нерухомого майна, внесеного до статутного капіталу ТОВ „Транспорт Лоджістік", після відчуження частки у статутному капіталі останнього на користь ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, що стало підставою для звернення позивача до господарського суду із даними позовними вимогами.

Вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених в межах даної справи позовних та зустрічних позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.

Варто зауважити, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) від 04.11.1950р. передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Частиною 1 ст. 167 ГК України визначено, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Предметом заявлених ОСОБА_1 до ПрАТ „ОАЗ" позовних вимог у межах даної справи є вимоги про визнання законним набуття права власності на 99% статутного капіталу ТОВ „Транспорт Лоджістік".

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України „Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" № 2275-VIII від 06.02.2018р. (з наступними змінами та доповненнями) цей Закон визначає правовий статус товариств з обмеженою відповідальністю та товариств з додатковою відповідальністю (далі - товариство), порядок їх створення, діяльності та припинення, права та обов`язки їх учасників.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 5 Закону України „Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" учасники товариства мають такі права: 1) брати участь в управлінні товариством у порядку, передбаченому цим Законом та статутом товариства; 2) отримувати інформацію про господарську діяльність товариства; 3) брати участь у розподілі прибутку товариства; 4) отримати у разі ліквідації товариства частину майна, що залишилася після розрахунків з кредиторами, або його вартість. Учасники товариства можуть мати інші права, передбачені законом та статутом товариства.

В силу приписів ч. 1 ст. 10 Закону України „Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" № 755-IV від 15.05.2003р. якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Господарським судом в процесі вирішення даного спору було встановлено, що ОСОБА_1 належить 99% статутного капіталу ТОВ „Транспорт Лоджістік", який був придбаний ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі від 13.03.2020р., укладеному з ПрАТ „ОАЗ". При цьому, факт перебування 99% статутного капіталу ТОВ „Транспорт Лоджістік" у власності ОСОБА_1 як на момент звернення позивача до господарського суду із даними позовними вимогами, так і на момент вирішення даного спору підтверджується відомостями є Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

З викладених обставин, враховуючи, що відомості про ОСОБА_1 як учасника ТОВ „Транспорт Лоджістік" внесенні до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, приймаючи до уваги відсутність судового рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі від 13.03.2020р., господарський суд доходить висновку про безпідставність та необґрунтованість доводів ОСОБА_1 про невизнання ПрАТ „ОАЗ" права власності позивача на статутний капітал ТОВ „Транспорт Лоджістік".

Господарський суд звертає увагу ОСОБА_1 , що наявність або відсутність позиції певної особи щодо правомірності набуття права власності позивача на статутний капітал ТОВ „Транспорт Лоджістік" жодним чином не спростовує факт набуття права власності, оскільки підстави як набуття так і припинення права власності встановлюються законом. Таким чином, прийняття позачерговими загальними зборами ПрАТ „ОАЗ" рішення, оформленого протоколом від 21.05.2021р., не свідчить про порушення будь-яких прав позивача. Наведене, з урахуванням відсутності доказів на підтвердження вжиття з боку ПрАТ „ОАЗ" заходів з метою порушення права власності позивача, дозволяє господарському суду дійти висновку про безпідставність доводів ОСОБА_1 про порушення її прав з боку відповідача.

Крім того, виходячи зі змісту прохальної частини позову, суд доходить висновку, що перерахування у прохальній частині позову об`єктів нерухомого майна фактично має наслідком намагання позивача визнати право власності саме на зазначені об`єкти, які є власністю ТОВ „Транспорт Лоджістік".

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Згідно з ч. 1 ст. 316, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно з ч. 1-2 ст. 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Способи захисту права власності також визначені у главі 29 ЦК України, згідно якої власник має право на витребування майна із чужого незаконного володіння; на витребування майна від добросовісного набувача має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном; має право вимагати визнання права власності тощо. Крім того, способи захисту прав суб`єктів господарювання визначені також у ст. 20 ГК України.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, дійшовши висновку про безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам необхідно виходити з його ефективності. Це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.02.2021р. по справі №925/642/19 та у постанові від 06.04.2021р. по справі №910/10011/19 дійшла висновку, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Крім того, Верховним Судом у постанові від 04.08.2020р. по справі №910/10764/19, предметом позовних вимог у межах якої були вимоги товариства до товариства про визнання наявності прав учасника та відновлення становища, яке існувало до порушення прав, наголошено, що вимога щодо встановлення певних фактів не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки до повноважень останнього не належить встановлення фактів, що мають юридичне значення. Так, за наведених обставин вимога про визнання у позивача наявності прав учасника товариства є вимогою про встановлення факту, який має юридичне значення, а обраний позивачем спосіб захисту не відповідає належним та ефективним способам захисту.

Підсумовуючи викладене вище, господарський суд доходить висновку, що вимога ОСОБА_1 про визнання законним набуття права власності є вимогою про встановлення юридичного факту, вимога про встановлення яких не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді. Наведене дозволяє суду зробити висновок, що обраний ОСОБА_1 спосіб захисту не відповідає належним та ефективним способам захисту, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні заявлених позовних вимог.

З огляду на викладене, враховуючи недоведеність ОСОБА_1 порушення її прав з боку ПрАТ „ОАЗ", а також приймаючи до уваги звернення позивача до суду із вимогою про встановлення юридичного факту, вимога про встановлення якого не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, що свідчить про обрання позивачем неналежного способу захисту, господарський суд доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні заявлених ОСОБА_1 до ПрАТ „ОАЗ" позовних вимог про визнання законним набуття права власності на 99% статутного капіталу ТОВ „Транспорт Лоджістік".

У п. 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 "Справа "Серявін та інші проти України"" (Заява N 4909/04) зазначено, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Окрім того, господарський суд, при вирішення даної справи враховує висновки, наведені Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України", яким було вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З урахуванням висновків, до яких дійшов суд при вирішенні даного спору, суду не вбачається за необхідне надавати правову оцінку кожному із доводів, наведених учасниками судового процесу.

Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Разом з тим, ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи вищевикладене, господарський суд доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні заявлених ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства „Одеський автоскладальний завод" позовних вимог про визнання законним набуття права власності на 99% статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю „Транспорт Лоджістік" у розмірі 1 600 553,90 грн., який складається з нежитлових будівель загальною площею 1 388,9 кв. м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101; нежитлових будівель загальною площею 1 069,1 кв. м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101; 12/100 часток нежитлових будівель загальною площею 13 005,4 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Судові витрати зі сплати судового збору покладаються судом на позивача відповідно до приписів ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 236 - 238, 240 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції до Південно-Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складання повного тексту рішення суду.

Повний текст рішення складено 29 листопада 2021 р.

Суддя С.П. Желєзна