ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" жовтня 2021 р. Справа № 910/833/21

Господарський суд Київської області у складі судді Лопатіна А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельно-інвестиційна компанія Моноліт, м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю Новобуд, Київська область, м. Бровари

про стягнення 146191,00 грн.

за участю секретаря судового засідання Рябоконь О.О.

за участю представників згідно з протоколом судового засідання.

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю Будівельно-інвестиційна компанія Моноліт (позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Новобуд (відповідач) про стягнення заборгованості на суму 146191,00 грн.

На підставі ухвали господарського суду міста Києва від 25.01.2021 р. позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельно-інвестиційна компанія Моноліт до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Новобуд про стягнення 146191,00 грн. було передано за підсудністю до Господарського суду Київської області (01032, м. Київ-32, вул. Симона Петлюри , 16/108).

Вказана позовна заява надійшла до господарського суду Київської області 22.02.2021 р.

Ухвалою господарського суду Київської області від 26.02.2021 р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи у підготовчому засіданні призначено на 24.03.2021 р.

Ухвалою господарського суду Київської області від 24.03.2021 р. продовжено строк підготовчого провадження, розгляд справи у підготовчому засідання відкладено на 19.05.2021 р.

Ухвалою господарського суду Київської області від 19.05.2021 р. закрито підготовче провадження, призначено розгляд справи по суті в судовому засіданні на 23.06.2021 р.

22.06.2021 р. через канцелярію суду представником відповідача подано клопотання про поновлення процесуального строку для вчинення процесуальних дії, а саме, долучення доказів до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду Київської області від 23.06.2021 р. клопотання ТОВ Новобуд про поновлення процесуального строку для подання доказів задоволено, долучено до матеріалів справи докази, подані позивачем разом з клопотанням про поновлення процесуального строку, ухвалено повернутись до розгляду справи № 910/833/21 у підготовчому провадженні, підготовче засідання відкладено на 08.09.2021 р.

В судовому засіданні 08.09.2021 р. судом оголошено перерву у підготовчому засіданні до 06.10.2021 р.

Ухвалою господарського суду Київської області від 06.10.2021 р. закрито підготовче провадження; призначено розгляд справи по суті в судовому засіданні на 27.10.2021 р.

27.10.2021 р. позивачем через канцелярію суду подано заяву про розгляд справи без участі його представника.

В судове засідання з`явився уповноважений представник відповідача, уповноважений представник позивача не з`явився, поряд із цим, позивачем подано заяву про розгляд справи без участі його представника.

Судом враховано, що частиною третьою статті 196 ГПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

В силу вимог частини першої ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Зважаючи на те, що неявка позивача, належним чином повідомленого про час та місце судового засідання не перешкоджає розгляду справи по суті, а також зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для розгляду даного спору, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами за відсутності уповноваженого представника позивача.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення присутнього представника відповідача, суд

встановив:

Як стверджує позивач і не заперечує відповідач, 24.01.2018 р. між ТОВ "БІК "Моноліт" та ТОВ "Новобуд" було укладено договір, відповідно до якого ТОВ "Новобуд" зобов`язалось поставити ТОВ "БІК "Моноліт" товар згідно погодженого сторонами асортименту, а ТОВ "БІК "Моноліт" зобов`язалось прийняти даний товар і сплатити за нього певну грошову суму. Сторони домовились, що постачання товару буде здійснено частинами одразу після здійснення попередньої оплати за товар.

На виконання вищенаведеного договору ТОВ "Новобуд" були виставлені ТОВ "БІК "Моноліт" рахунки на оплату: від 24.01.2018 р. № 1 на суму 15000,00 грн. з ПДВ; від 26.01.2018 р. № 2 на суму 9984,00 грн. з ПДВ; від 05.02.2018 р. № 5 на суму 9780,00 грн. з ПДВ; від 08.02.2018 р. № 9 на суму 9780,00 грн. з ПДВ; від 13.02.2018 р. № 12 на суму 27578,88 грн. з ПДВ; від 23.02.2018 р. № 14 на суму 27578,88 грн. з ПДВ; від 14.03.2018 р. № 23 на суму 24249,24 грн. з ПДВ; від 19.03.2018 р. № 25 на суму 22239,00 грн. з ПДВ, а ТОВ "БІК "Моноліт", в свою чергу, було оплачено вказані рахунки на загальну суму 146190,00 грн., на підтвердження чого надано належним чином завірені копії платіжних доручень: від 24.01.2018 р. № 36; від 26.01.2018 р. № 37; від 06.02.2018 р. № 46; від 08.02.2018 р. № 50; від 14.02.2018 р. № 54; від 23.02.2018 р. № 182; від 15.03.2018 р. № 212; від 21.03.2018 р. № 228.

Позивач заявляє, що відповідачем, в порушення умов вищенаведеного договору, не було поставлено товар оплачений позивачем на підставі виставлених вищенаведених рахунків на оплату, а відтак, відповідач, на переконання позивача, має повернути останньому сплачені ним кошти, у зв`язку із чим, врахувавши, що відповідачем не було відредаговано на претензії, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача 146191,00 грн.

Поряд із наведеним, матеріали справи містять клопотання від 22.06.2021 р. б/н про, в тому числі долучення доказів, а саме: видаткових накладних, які, згідно змісту клопотання, спростовують наведені позивачем в позові обставини та заявлені вимоги. Вказані докази прийнято судом, з урахуванням наведених в клопотанні пояснень.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

У статті 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно зі статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту права - це передбачені законом матеріально-правові дії, які безпосередньо спрямовані на захист права, тобто на усунення перешкод на шляху здійснення суб`єктами своїх прав або припинення правопорушень, відновлення становища, яке існувало до порушення. Саме застосування конкретного способу захисту порушеного, оспореного чи невизначеного права і є результатом діяльності по захисту прав.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який і передбачає поновлення порушеного права чи захист інтересу. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачами.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення від 09 грудня 2010 року у справі "Буланов та Купчик проти України", яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (рішення у справі "Кутіт проти Хорватії" (Kutit v Croatia), N 48778/99, пункт 25, ECHR 2002-II).

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішення від 13 травня 1980 року в справі "Артіко проти Італії" (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі "Наталія Михайленко проти України" (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року N 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 ЦПК України 2004 року та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції України і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (Даної правової позиції, дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постановах від 24.04.2019 р. у справі № 926/1172/18 та від 27.02.2019 р. у справі № 916/509/18 та Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду в постанові від 16.10.2020 р. у справі № 910/12787/17).

Як вже зазначалось, в даному випадку, позивач звернувся до суду із позовом, посилаючись на те, що ним було здійснено оплату товару на підставі, виставлених відповідачем рахунків на суму 146190,00 грн., однак відповідачем, в порушення умов договору, оплачений позивачем товар поставлений не був.

Поряд із наведеним, як вбачається із матеріалів справи, відповідачем надано належним чином завірені копії видаткових накладних: від 26.01.2018 р. № 00001; від 26.01.2018 р. № 00002; від 05.02.2018 р. № 00005; від 08.02.2018 р. № 00009; від 13.02.2018 р. № 00012; від 23.02.2018 р. № 00014; від 14.03.2018 р. № 00023; від 19.03.2018 р. № 00025. Оригінали даних документів було оглянуто судом в судовому засіданні.

В ході аналізу змісту вищенаведених видаткових накладних, підписаних представниками сторін та скріплених відтисками їх печаток, які є первинними обліковими документами у розумінні положень Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та виставлених відповідачем і оплачених позивачем рахунків на оплату, про які наведено вище, в їх сукупності, судом встановлено, що зазначеними видатковими накладними спростовано обставини, наведені в позові, в обґрунтування заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача коштів, а саме, що відповідачем не було здійснено поставку товару, оплаченого позивачем.

Приписами статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76-79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Виходячи із вищенаведеного, за результатами повного та всебічного дослідження поданих доказів, які мають значення для правильного вирішення даного спору і стосуються предмету доказування та аналізу аргументів сторін, з урахуванням поданих на їх підтвердження документів, судом встановлено, що відповідачем належними доказами доведено здійснення поставки товару, оплаченого позивачем, а відтак, спростовано твердження позивача про наявність порушеного його права та інтересу, яке б підлягало судовому захисту, у зв`язку із чим, у задоволенні позову слід відмовити.

Судовий збір, відповідно приписів ст. 129 ГПК України, покладається судом на позивача.

Керуючись ст.ст. 123, 126, 129, 237-238, 240 ГПК України, суд

вирішив:

1. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельно-інвестиційна компанія Моноліт до Товариства з обмеженою відповідальністю Новобуд про стягнення 146191,00 грн. відмовити.

Згідно ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата підписання повного тексту рішення 29.11.2021 р.

Суддя А.В. Лопатін